TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep II Cp 860/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-03

privatizacija stanovanj in stanovanjskih hiš - rok za vložitev tožbe

Predkluziven je samo rok za zahtevo za odkup stanovanja, ne pa tudi za tožbo, ki jo je mogoče vložiti v splošnem zastaralnem roku.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljevanje postopka.

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožbo, s katero je tožeča stranka od tožene stranke zahtevala odkup stanovanja v K. Štelo je, da je tožba vložena zunaj 2-letnega prekluzivnega roka.

Proti sklepu se tožeča stranka pritožuje zaradi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Navaja, da vojaška stanovanja niso prešla v last Republike Slovenije na podlagi Stanovanjskega zakona, ampak kot del nepremičnega premoženja bivše SFRJ. Privatizacija stanovanj, ki so na tak način prešla v last Republike Slovenije, je bila izvedena v skladu s Stanovanjskim zakonom, vendar na podlagi Uredbe o izvedbi privatizaciji stanovanjskih hiš in stanovanj, prevzetih od organov in organizacij bivše SFRJ in JLA. Po tej uredbi se je 2-letni rok za odkup vojaških stanovanj iztekel 8.1.1995. Pritožba je utemeljena.

Za ta postopek in za vprašanje, ki je tu sporno, je bistveno, da je tudi samo z uporabo Stanovanjskega zakona odločitev napačna.

Prekluzivni rok, o katerem govori sodišče prve stopnje, velja po 117. čl. Stanovanjskega zakona v zvezi s čl. 123 istega zakona namreč samo za zahtevo za odkup stanovanja, ne pa tudi za tožbo, ki jo je mogoče vložiti v splošnem zastaralnem roku. Tožnik je zahteval odkup stanovanja 16.6.1993 (ugotovitev sodišča prve stopnje). Zahteva je bila torej vložena v roku, ki ga predvideva Stanovanjski zakon, torej do 19.10.1993, kar je dve leti od dneva, ko je začel veljati Stanovanjski zakon. Tako je torej napačna odločitev sodišča prve stopnje, ki je tožbo zavrglo. Zaradi napačne uporabe materialnopravnih predpisov je ostalo dejansko stanje nerazjasnjeno.

Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje, ki bo o stvari moralo vsebinsko odločiti (čl. 370/1 ZPP).

Odločitev o pritožbenih stroških je v skladu z določilom čl. 166/3 ZPP.

SZ člen 117,  117/1,  123,  123/3,  117,  117/1,  123,  123/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 279/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-15

tožba za ugotovitev ničnosti vpisa - vpis sprememb v sodni register

Pritožnica bi lahko uveljavljala, da je vpis ničen zaradi lažnih in neveljavnih listin, le z tožbo po 41. členu zakona o sodnem registru. Takih okoliščin neveljavnosti vpisa ni mogoče uspešno uveljavljati z pritožbo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Družbenica A.A. se je pravočasno pritožila zoper tisti del sklepa o vpisu sprememb v sodni register, ki se nanaša na vpis nadaljnega družbenika B.B. kot direktorja in pooblaščenca.

Sodišče prve stopnje je vpisalo poleg ostalih sprememb tudi B.B. kot direktorja na podlagi notarskega zapisa, ki ga je dne 31.5.1994 po pooblastilu iz 587. člena ZGD sestavila odvetnica. Iz tega zapisa, ki ga je podpisala tudi pritožnica, izhaja, da sta se oba družbenika tako dogovorila na skupščini dne 31.5.1994. Predlogu za vpis sprememb je priložena tudi pogodba z izstopajočima družbenikoma (C.C. in D.D.), ki jo je prav tako podpisala pritožnica in podpisniki pogodbe ugotavljajo, da so na skupščini družbenikov dne 31.5.1995 dogovorili navedeni izstop. Sodišče prve stopnje je torej imelo podlago za vpis v sodni register.

Pritožnica bi lahko uveljavljala, da je vpis ničen zaradi lažnih in neveljavnih listin, le z tožbo po 41. členu zakona o sodnem registru.

Takih okoliščin neveljavnosti vpisa ni mogoče uspešno uveljavljati z pritožbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 137/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-03

zamudne obresti - dokazno breme - listina

Če tožena stranka v ugovoru in tekom pravde ni zanikala poslovnega razmerja s tožnico in tudi ni zatrjevala, da je račune pravočasno plačala, zadostuje za dokazovanje dolžnih obresti obračun, ki vsebuje podatke o računih in fakturnih zneskih ter zamudi pri plačilu.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži končni odločbi.

Tožeča stranka je z izvršilnim predlogom po 21. členu ZIP, ki ga je vložila dne 22.4.1993, zahtevala od tožene stranke obračunane obresti v znesku 1.029.008,70 sit z zamudnimi obrestni in stroški. Po ugovoru tožene stranke je sodišče po opravljeni glavni obravnavi izvršilni sklep razveljavilo in tožbeni zahtevek zavrnilo iz razloga, ker tožeča stranka ni dokazala obstoja terjatve, ter naložilo tožeči stranki plačilo pravdnih stroškov toženke.

Tožeča stranka je v pravočasni pritožbi izpodbijala navedeno sodbo iz vseh pritožbenih razlogov in navedla, da predloženi obračuni zamudnih obresti zajemajo vse potrebna dejstva in s tem dokazujejo utemeljenost tožbenega zahtevka - št. računov za dobavljeno blago, znesek, dospelost, št. dni zamude, obračunane obresti, obrestno mero.

Tožena stranka pa z neobrazloženim ugovorom ni vzbudila pomislekov o pravilnosti predloženih obračunov, zato bi prvostopno sodišče moralo ugoditi tožbenemu zahtevku.

Sodišče druge stopnje je preiskusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preiskusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena iz naslednjih razlogov: Zaključek sodišča prve stopnje, da obračun obresti ni zadosten dokaz za obstoj vtoževane terjatve oziroma, da nima dokazne vrednosti, v tej zadevi ni pravilen. Obračun obresti samo zaradi tega, ker ga je izdelala tožeča stranka sama, ne izgubi dokazne moči. Ko tožena stranka v ugovoru in tekom pravde ni zanikala poslovnega razmerja s tožnico in tudi ni zatrjevala, da je račune pravočasno plačala, zadostuje za dokazovanje dolžnih obresti obračun, ki vsebuje podatke o računih in fakturnih zneskih ter zamudi pri plačilu.

Prvostopno sodišče, ki ni štelo obračunov obresti kot dokazil, teh obračunov tudi ni preizkusilo. Zato bo v ponovnem postopku preizkusilo, ali so obračuni pravilni .

Izrek o stroških temelji na določilu 3.odst. 166.člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 247/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-17

sodba na podlagi pripoznave - pritožbeni razlog - pravdni stroški

Zoper sodbo na podlagi pripoznave se je po določilu 353. člena ZPP možno uspešno pritožiti le zaradi bistvene kršitve pravdnega postopka ali zaradi tega, ker je bila pripoznava podana v zmoti ali pod vplivom prisile ali zvijače. Ker je tožena stranka pripoznala tožbeni zahtevek v celoti, je prvostopno sodišče utemeljeno upoštevalo pripoznavo tudi glede pravdnih stroškov.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka se je pravočasno pritožila zoper sodbo na podlagi pripoznave, s katero je sodišče prve stopnje vzdržalo v veljavi sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine. V pritožbi je navedla, da ni pripoznala pravdnih stroškov - torej je smiselno uveljavljala kršitev procesnega zakona.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Zoper sodbo na podlagi pripoznave se je po določilu 353. člena ZPP možno uspešno pritožiti le zaradi bistvene kršitve pravdnega postopka ali zaradi tega, ker je bila pripoznava podana v zmoti ali pod vplivo prisile ali zvijače. Slednjega pritožnica ne zatrjuje, kršitev procesnega zakona pa ni podana glede na to, da je tožena stranka v svojem pripravljalnem spisu z dne 29.3.1994 (red.št. 9) pripoznala tožbeni zahtevek v celoti. Torej je prvostopno sodišče utemeljeno upoštevalo pripoznavo tudi glede pravdnih stroškov.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker jih stranke niso priglasile.

ZPP (1977) člen 353,  353/3,  353,  353/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 152/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-15

poslovni delež - povečanje osnovnega kapitala - začasna odredba za zavarovanje nedenarne terjatve

Na predpogodbeno obvezo družbe z omejeno odgovornostjo o sklenitvi pogodbe z novim družbenikom ne vpliva večje ali manjše število družbenikov, saj kapitalska družba odgovarja za svoje obveznosti z vsemi vložki, ki predstavljajo osnovni kapital.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve - sklenitve pogodbe in sicer z prepovedjo toženi stranki, da stori karkoli v škodo tožnice, zlasti pa, da ne sme odtujiti firme.

Zoper sklep sodišča prve stopnje se je tožeča stranka pravočasno pritožila. V pritožbi je navedla, da je sodišče prve stopnje zmotno štelo, da je vložena ugotovitvena tožba, glede katere ni možna izvršba in zavarovanje in tudi zmotno štelo, da ni nevarnosti za bodočo izvršbo.

Prav ima pritožba, da je prvostopno sodišče napačno utemeljilo zavrnitev izdaje začasne odredbe, češ da je vložena ugotovitvena tožba. Tožnik je sicer v 1.točki tožbenega zahtevka brez potrebe predlagal, da naj sodišče ugotovi njegovo pravico do deleža v gospodarski družbi, vendar je nadaljni zahtevek dajatveni - tožena stranka mora skleniti glavno pogodbo, s katero bo tožnica pridobila delež v bodoči delniški družbi. Sodba na podlagi dajatvene tožbe vselej obsega ugotovitev, da obstoji zahtevek in izpolnitveno povelje tožencu, da izpolni zahtevek.

Pravdni stranki sta s predpogodbo dogovorili sklenitev dveh različnih glavnih pogodb in sicer 1./ o poslovnem sodelovanju in 2./ o udeležbi pri upravljanju družbe na podlagi 6%-nih deležev vsake od tožnic.

Vložena tožba zajema oba zahtevka. Predlog za izdajo začasne odredbe obsega le zavarovanje zahtevka za sklenitev glavne pogodbe o deležih in z njimi povezanim upravljanjem.

Brez podlage v navedbah tožnice in priloženih listinah pa je njen zaključek, da je ogrožena izvršba, ali da grozi tožnici nepopravljiva škoda. Če obstoji veljavna obveza iz predpogodbe, je to obveza pravne osebe - družbe z omejeno odgovornostjo - , da postane tožnica - družbenica v delniški družbi. Na to obvezo ne vpliva večje ali manjše število družbenikov, saj kapitalska družba odgovarja za svoje obveznosti z vsemi vložki, ki predstavljajo osnovni kapital. Pravni pojem deleža v kapitalski družbi si tožeča stranka napačno predstavlja, saj bi lahko postala novi družbenik tudi z povečanjem osnovnega kapitala.

ZGD člen 415,  416,  417,  418,  451,  415,  416,  417,  418,  451.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 245/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-17

zakonite zamudne obresti - pogodbene obresti - kreditna pogodba

Po določilu 2. odst. 277. člena ZOR je upnik upravičen do višjih obresti od predpisanih zakonitih zamudnih obresti le v primeru, da so pred zamudo tekle višje pogodbene obresti iz kreditne pogodbe.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka se je pravočasno pritožila zoper del prvostopne sodbe, s katerim je bil zavrnjen obrestni zahtevek, ki presega zakonite zamudne obresti.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba ni utemeljena iz naslednjih razlogov: Prvostopno sodišče je pravilno uporabilo predpis, ki ureja zamudne obresti. V času iz katerega izhaja pogodba št. 1717817 in neplačani računi je veljal biv. jugoslovanski zakona o obrestni meri zamudnih obresti in sicer od 7.10.1989 do 28.3.1992, ko je stopil v veljavo zakon o obrestni meri zamudnih obresti (Ur.l.RS št. 14/92). Oba zakona sta glede zamudnih obresti - prisilne narave. To izhaja tudi iz določila 2. odst. 277. člena ZOR, ko je upnik upravičen do višjih obresti od predpisanih zamudnih obresti,le v primeru, da so pred zamudo tekle višje pogodbene obresti iz kreditne pogodbe. Prav taka situacija je določena v 11. točki citirane (formularne) pogodbe, da se v primeru, ko prodajalec tudi kreditira kupca, dogovorijo pogodbene obresti skladno s 399. členom ZOR. Sodišče prve stopnje je torej utemeljeno ugotovilo v razlogih izpodbijane sodbe, da tožnica ni izkazala sklenitev pogodbe, ki je predvidena v 11. točki cit.

Zato je s štampiljko odtisnena klavzula o zamudnih obrestih kot jih zaračunava banka - neveljavna.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu I.odst. 166. člena ZPP.

ZOR člen 277,  277/2,  399,  277,  277/2,  399.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 229/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-04-24

Po določilu 277. člena zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) dolguje dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, poleg glavnice tudi zamudne obresti. Za nastanek te obveznosti ni potreben poseben dogovor v pogodbi in tudi ne poseben opomin. Zamudne obresti predstavljajo denarni zahtevek, katerega dolžnik ne more veljavno poravnati z blagom brez upnikovega soglasja.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je z izvršilnim predlogom na podlagi verodostojne listine, ki ga je vložila dne 11.1.1994, zahtevala od tožene stranke plačilo računa št. 139/93 v znesku 48.400,00 sit z zamudnimi obrestmi od 2.8.1993 do plačila in stroške. Po ugovoru tožene stranke, da je dne 19.1.1994 plačala glavnico in ugovoru zoper obrestni zahtevek, je izvršilno sodišče ustavilo postopek za glavnico, za obresti in izvršilne stroške pa uvedlo pravdni postopek.

Zoper sodbo izdano po 496. členu ZPP brez glavne obravnave, s katero je sodišče vzdržalo v veljavi izvršilni sklep za obresti in izvršilne stroške, se je toženka pravočasno pritožila. V pritožbi je navedla, da ni kriva za zamudo plačila, ker je bila "v porodniškem staležu in je namestnica urejala vse plačilne posle, nabavo in prodajo". Poleg tega je tožniku namesto obresti vrnila nekaj blaga, katerega pa tožnik ni hotel sprejeti.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Prvostopno sodišče je pravilno ugotovilo dejansko stanje in sicer, da je tožena stranka dne 2.8.1993 prišla v plačilno zamudo, med strankam pa ni sporno, da je toženka plačala glavnico dne 19.1.1994. Po določilu 277. člena zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) dolguje dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, poleg glavnice tudi zamudne obresti. Za nastanek te obveznosti ni potreben poseben dogovor v pogodbi in tudi ne poseben opomin. Prav tako je stvar internega odnosa med toženo stranko in njeno namestnico, zakaj slednja ni v času prodniške odsotnosti pravočasno palčala tožnikov račun. Zamudne obresti predstavljajo denarni zahtevek, katerega dolžnik ne more veljavno poravnati z blagom - brez upnikovega soglasja.

Iz navedenih razlogov je pritožba tožene stranke neutemeljena.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 319/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-05-08

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - vročanje - mladoletnik

Ko je bilo po vložitvi (prepoznega) ugovora ugotovljeno, da je dolžnica mladoletna, bo moralo sodišče prve stopnje sklep o izvršbi pravilno vročiti zakonitemu zastopniku, ne pa ugovor zavreči.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljevanje postopka.

Na predlog upnika je sodišče prve stopnje izdalo sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine dne 24.5.1993. Ta sklep naj bi dolžnica prejela 8.6.1993. 27.12.1993 je sodišče prve stopnje prejelo vlogo M.V. in Ma.V., ki jo je štelo kot ugovor, in v kateri omenjena dva navajata, da je U.V. mladoletna ter da sta onadva, torej M. in M.V., njena starša. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugovor kot prepozen zavrglo.

Proti sklepu se pritožuje U.V. in navaja, da je rojena 7.8.1976. Navaja tudi, da dolžni znesek predstavlja strošek za njeno bivanje v Dijaškem domu K. To so bili dolžni plačati njeni starši, ker je bila v tem času mladoletna in brez štipendije. Predlaga, da sodišče sklep o izvršbi proti njej v celoti odpravi.

Podatki v spisu kažejo, da je bila storjena bistvena kršitev določb postopka po 2. odst. 10 tč. 354 čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 14. Zakona o izvršilnem postopku. Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje, da bo s postopkom nadaljevalo.

Ko je sodišče prve stopnje po izteku roka za ugovor prejelo vlogo M. in M.V., v kateri navajata, da je U.V. mladoletna, je sodišče prve stopnje opravilo poizvedbe in ugotovilo, da so trditve točne (glej uradni zaznamek na listovni št. 14). Sodišče prve stopnje bi tedaj moralo sklep o izvršbi vročiti dolžnici osebno, ker je bila ob opravi poizvedbe že polnoletna, če pa bi vročalo predtem, pa poskrbeti, da bi bila pravilno zastopana. Za zavrženje ugovora, ki sta ga sicer vložila njena starša, pa tako ni bilo pogojev. U.V. kot mladoletna namreč ni bila pravilno zastopana in tako tudi vročitev sklepa z dne 8.6.1993 ni mogla biti pravilno opravljena.

Tako bo torej moralo sodišče prve stopnje sklep o izvršbi pravilno vročiti dolžnici, ki je sedaj polnoletna, zoper ta sklep pa bo v določenem roku lahko ugovarjala.

Sodišče prve stopnje pa bo moralo tudi poskrbeti, da bo upnik pravilno zastopan. Odvetnik namreč pooblastila za zastopanje ni predložil.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilu čl. 369/1 v zvezi s čl. 380 tč. 3 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 14. Zakona o izvršilnem postopku.

ZPP (1977) člen 79,  79/3,  354,  354/2,  354/2-10,  79,  79/3,  354,  354/2,  354/2-10.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 132/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-05-13

izvršilni postopek - revizija - izredno pravno sredstvo

Prvostopno sodišče se je pravilno sklicevalo na določilo 9. člena zakona o izvršilnem postopku, da v postopku zavarovanja ni dovoljena revizija.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je v pravdi predlagala izdajo začasne odredbe. Ta predlog je sodišče pravnomočno zavrnilo. Tožeča stranka se je nato pritožila zoper sklep s katerim je prvostopno sodišče zavrglo predlog za revizijo.

Prvostopno sodišče se je pravilno sklicevalo na določilo 9. člena zakona o izvršilnem postopku, da v postopku zavarovanja ni dovoljena revizija.

Izrek o pritožbenih stroškoih je odpadel, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1183/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-05-15

postopek za delitev stvari in skupnega premoženja - razdružitev solastnega premoženja

Vrednost premoženja se upošteva po stanju ob delitvi.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom razdružilo premično premoženje nepravdnih strank in sicer tako, da je vsak od njiju prejel predmete, ki sta jih že imela v posesti, pri čemer je odredilo, da je nasprotna udeleženka dolžna izplačati predlagatelju znesek 42.248,70 SIT v enem mesecu po pravnomočnosti sklepa skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izdaje sklepa do plačila.

Ugotovilo je tudi, koliko znašajo stroški postopka. Omenjeni znesek predstavlja polovico vrednosti osebnega avtomobila, ki ga je prevzela nasprotna udeleženka H.R. Vrednost avtomobila je določena po času cenitve, ne pa po vrednosti v času, ko je H.R. avtomobil odpeljala in ga začela uporabljati.

Proti sodbi se pritožuje predlagatelj R.T. Navaja, da je ugovarjal cenitvi, ko je izvedenec ocenil vrednost avtomobila po vrednosti ob delitvi premoženja, ne pa po vrednosti ob času razveze oziroma na dan, ko je nasprotna stranka avtomobil odpeljala. Sodišče je upoštevalo vrednost avtomobila v času delitve, moralo pa bi upoštevati vrednost vozila na dan razveze.

Nasprotna udeleženka je odgovorila na pritožbo in predlagala, da se pritožba zavrne.

Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja s pravilnimi in izčrpnimi razlogi sodišča prve stopnje. K tem razlogom kaj bistvenega niti ni potrebno dodajati.

Sodišče prve stopnje ima prav, da je treba upoštevati vrednost predmetov na dan delitve, morebiti drugi zahtevki pa so stvar pravdnega postopka. Le v pojasnilo pritožniku velja pripomniti, da je sodišče prve stopnje določilo vrednost kot za registrirano in tehnično brezhibno vozilo, ki pa je sicer staro že 14 let - glej točko 4-a cenitve (list. št. 157). Predlagatelj je lastnik do 1/2 avtomobila in mu je torej dolžna nasprotna udeleženka izplačati le polovico, to pa je znesek, ki ga je sodišče določilo. Ni torej točno, da bi upoštevalo neregistrirano in nevozno vozilo, kot se zatrjuje v pritožbi. V okviru pravilne uporabe materialnega prava je pritožbeno sodišče sklep preizkusilo tudi glede vprašanja, ali je po vrednosti vsak od udeležencev dobil toliko, kolikor mu glede na solastninski delež pripada. Pri tem je ugotovilo, da je odločitev sodišča prve stopnje pravilna in v skladu z določbami Zakona o nepravdnem postopku, ki jih je sodišče prve stopnje pravilno citiralo.

Tako je bilo torej treba zavrniti pritožbo in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje (čl. 368 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 37 Zakona o nepravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.