VSL sklep II Cp 960/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-09-27

STVARNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

začasna odredba - verjetnost obstoja nedenarne terjatve - zaseg predmetov - lastninska (vindikacijska) tožba

Zaseg predmeta v zvezi s kazenskim postopkom ima za posledico začasno omejitev oziroma odvzem lastninske pravice lastniku tega predmeta. Zaradi prirejenosti postopkov lastnik do konca kazenskega postopka v pravdi ne more uspešno uveljavljati vrnitve zaseženega predmeta, ampak odloča o vrnitvi tisti organ, ki vodi (pred)kazenski postopek.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katero naj bi se toženi stranki prepovedalo razpolagati z avtomobilom Audi 80 1,9 TDI, letnik 1994, zlasti pa ga odtujiti in obremeniti.

Odredila naj bi se tudi hramba avtomobila pri tožniku, toženi stranki pa naj bi se prepovedalo storiti z navedenim avtomobilom karkoli, kar bi lahko povzročilo škodo, tožena stranka pa tudi naj ne bi smela ničesar spremeniti na avtomobilu. Ta začasna odredba je bila zavrnjena zaradi tega, ker tožeča stranka ni izkazala verjetnega obstoja terjatve, saj je bil osebni avtomobil tožniku zakonito zasežen v zvezi s kazenskim postopkom zaradi suma kaznivih dejanj prodajalca avtomobila.

Proti temu sklepu se pritožuje tožeča stranka in uveljavlja vse pritožbene razloge iz člena 353/1 ZPP. V pritožbi navaja, da sodišče zatrjevanih nepravilnosti v zvezi z zasegom avtomobila ni ugotavljalo in ni izvedlo dokazov, čeprav je tožnik izrecno trdil, da mu je bil avtomobil zasežen na nezakonit način z zvijačo. Ob ugotovitvi prvostopnega sodišča, da je tožnik lastnik zaseženega avtomobila, je napačno stališče, da so delavci UNZ upravičeni odvzeti avtomobil lastniku, tudi če zoper njega ne teče noben kazenski postopek. Niti sodišče nima pooblastila, da prisilno odvzame lastniku predmet v zvezi s kaznivim dejanjem. Jalova tolažba so navedbe sodišča, da se predmeti vrnejo lastniku, če se postopek ustavi. Policija že ves čas navaja možnost, da bodo avtomobil predali carinarnici. Jalova je tudi navedba sodišča, da lahko tožnik v zvezi z nepravilnim zasegom uveljavlja druga sredstva. Pritožbo v smislu člena 48/4 ZKP je tožnik vložil, vendar še po štirih mesecih javni tožilec o njej ni odločil.

Neumesten je tudi pouk sodišča o odgovornosti za pravne napake, sploh pa je sodišče po nepotrebnem razpisalo dva naroka, če tožnika sploh ni zaslišalo.

V postopku za uveljavljanje nedenarne terjatve je prvi pogoj za izdajo začasne odredbe verjetna izkazanost obstoja terjatve (člen 267/1 ZIP). Prvostopno sodišče je ugotovilo, da tožnik terjatve ni verjetno izkazal, pritožbeno sodišče pa se s to ugotovitvijo strinja.

Tožnik z lastninsko tožbo (člen 37 ZTLR) zahteva vrnitev osebnega avtomobila, ki so ga delavci Ministrstva za notranje zadeve zasegli tožniku. V zvezi s tem ni sporno dejansko stanje, da je tožnik sporni avto kupil dne 21.3.1995 pri podjetju "A.", prejšnji lastnik oziroma prodajalec avtomobila pa je bil B. V. iz Maribora. Organi za notranje zadeve so ugotovili, da je bil avto na upravni enoti Maribor registriran s ponarejeno dokumentacijo, na avtomobilu pa so številke šasije pretolčene, zato je bila podana kazenska ovadba na Okrožno državno tožilstvo Maribor zoper B. V. zaradi suma kaznivega dejanja ponarejanja listin po členu 256 KZ RS in kaznivega dejanja overitve lažne vsebine po členu 258 KZ RS.

Za tožnika prvostopno sodišče pravilno ugotavlja, da je kot dobroverni kupec pridobil lastninsko pravico na spornem avtomobilu (člen 31 ZTLR). Iz zapisnika o zasegu predmetov z dne 16.4.1995 izhaja, da je avto tožniku zasegla pooblaščena uradna oseba Ministrstva za notranje zadeve na podlagi členov 220, 148 in 164 ZKP.

Tožeča stranka v pritožbi zmotno trdi, da ni podlage za odvzem avtomobila lastniku. Podlaga je v členu 220 ZKP, ki dovoljuje zaseg predmetov: 1., ki se morajo po Kazenskem zakonu vzeti ali 2., ki utegnejo biti dokazilo v kazenskem postopku. Ti predmeti se zasežejo komurkoli, tudi lastniku. Za odvzem predmetov pa so po določbi člena 148 ZKP pristojni organi za notranje zadeve, med ostalim tudi v predkazenskem postopku, kot v obravnavanem primeru. Skupaj s kazensko ovadbo odstopijo pristojnemu državnemu tožilcu tudi zasežene predmete. Če se kazenski postopek ustavi, se zaseženi predmeti vrnejo (člen 224 ZKP), v določenih okoliščinah pa tudi ne (člen 498 ZKP). V primeru obsodilne sodbe pa se po določbah člena 69 KZ RS zaseženi predmeti odvzamejo, tudi če niso storilčeva last, če to terjajo splošna varnost ali morali razlogi ali če je z zakonom določen obvezen odvzem predmetov.

Iz gornjih pojasnil je razvidno, da je bilo mogoče tožniku zaseči avtomobil, čeprav je njegov lastnik in čeprav je podana kazenska ovadba zoper tretjo osebo. Gre za v zakonu predpisano omejitev oziroma odvzem lastninske pravice, kakršno dovoljuje člen 8 ZTLR. Gre torej za zakonito ravnanje, pri čemer je sam način zasega nerelevanten in tožnikovo zatrjevanje zasega avtomobila z zvijačo za odločitev v tej zadevi ni pravno pomembno. Pravila o odgovornosti za pravne napake pa so pomembna le za razmerje med prodajalcem in kupcem.

Pritožbeno sodišče torej ugotavlja, da ima zaseg avtomobila v zvezi s kazenskim postopkom za posledico začasno omejitev oziroma odvzem lastninske pravice lastniku tega predmeta. Zaradi prirejenosti postopkov lastnik do konca kazenskega postopka v pravdi ne more uspešno uveljavljati vrnitve zaseženega predmeta, ampak odloča o vrnitvi tisti organ, ki vodi kazenski (ali predkazenski) postopek. V zvezi s tem je pravilna navedba prvostopnega sodišča, da lahko tožnik uveljavlja druga sredstva v zvezi z zasegom, končno pa je tožnik v skladu z določbo člena 148/4 ZKP tudi v resnici vložil pritožbo proti sklepu o zasegu pri pristojnem državnem tožilcu. Okoliščina, da ta še ni odločil o pritožbi, tukaj ni pomembna. Bistveno je, da o zaseženih predmetih odloča tisti organ (pred)kazenskega postopka, ki trenutno vodi postopek, ne pa da od zunaj posega pravdno sodišče. Dokler traja zakonita omejitev lastninske pravice, je lastninska tožba preuranjena. Zato je z materialnopravnega vidika pravilna ugotovitev prvostopnega sodišča, da obstoj tožnikove terjatve ni verjetno izkazan in da zato začasna odredba ni utemeljena. Nasprotne pritožbene trditve so se pokazale kot napačne, ker pa tudi ni bilo nobenih bistvenih kršitev določb postopka, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep potrdilo (člen 380 točka 2 ZPP).

ZTLR člen 8,  31,  37,  8,  31,  37.  ZIP člen 267,  267/1,  267,  267/1.  KZ člen 69,  69/2,  69/3.  ZKP člen 148,  148/1,  148/2,  148/4,  148/6,  220,  220/1,  220/2,  220/4,  224,  498,  498/1,  498/2,  498/4,  498/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.