VSK sklep Cp 345/97
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-05-14

priznanje tuje sodne odločbe - načelo obojestranskega zaslišanja - konvencija

1. V postopku za priznanje tuje sodne odločbe mora sodišče, v zvezi z ugovorom nasprotne udeleženke, ugotoviti, ali je bila nasprotna udeleženka seznanjena s postopkom, tako da ji je bilo vabilo ali kakšno drugo sodno pisanje osebno vročeno (88. čl. ZUKZ). Ugotovitev, da nasprotna udeleženka ni sodelovala v postopku pred tujim sodiščem, ker je bila na počitnicah, ne zadostuje.

2. Tuje sodne odločbe, izdane po konvenciji, ki jo je ratificirala tudi Republika Slovenija, sodišče ne presoja z vidika izpolnjevanja predpostavk po ZUKZ, temveč le ugotavlja, ali je odločba izdana v skladu s konvencijo.

Pritožbi nasprotne udeleženke S. V. se delno ugodi, izpodbijani sklep se zato v 1., 2. in 3. točki izreka razveljavi in zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

V preostalem delu pa se pritožba zavrne kot neutemeljena in v izpodbijanem a nerazveljavljenem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se v Republiki Sloveniji prizna pravna veljavnost odločbam Okrožnega sodišča v B., Velika Britanija, o roditeljski odgovornosti z dne 16.10.1992, opr. št. SS7 CP 92, o stikih in prebivališču z dne 7.9.1993, opr. št. 296 CP 93 in o prepovedanih ukrepih z dne 7.9.1993, opr. št. 296 CP 93 ter sklepa Vrhovnega sodišča Velike Britanije o nezakonitosti pridržanja mladoletne osebe in o vrnitvi mladoletne C. E. C. B. pod jurisdikcijo britanskega sodišča, oba z dne 25.8.1994. Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo, da so izpolnjene vse potrebne predpostavke za priznanje navedenih tujih sodnih odločb.

Zoper sklep se pritožuje nasprotna udeleženka. V laični pritožbi navaja, da je predlagatelj postopka K. J. C. B. dne 16.10.1992 dosegel dodelitev roditeljske odgovornosti na Okrožnem sodišču v B.

ex parte, popolnoma brez njene vednosti in z lažno izjavo, da je mladoletna C. vedno bivala pri njem. Nasprotna udeleženka v postopku ni sodelovala, ker za postopek ni vedela in ne zato, ker je bila na počitnicah v Sloveniji. Tudi odvetnica nasprotne udeleženke je bila z odločbo z dne 16.10.1992 seznanjena šele, ko je bila odločitev sodišča že potrjena. Ostale odločbe pa temeljijo na ugotovitvi, da je Slovenija nevarna dežela. Nadalje navaja, da se je hčerka C. povsem vživela v tukajšnje okolje, da obiskuje slovensko malo šolo ter da ima številne mlade sorodnike, na katere je bila vedno navezana.

Očetova družina pa bi ji nudila le to, kar je za njih najpomembnejše, to je privatno šolo v oddaljenem internatu.

Po določbi 88. čl. Zakona o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih (ZUKZ) sodišče zavrne priznanje tuje sodne odločbe, če se v zvezi z ugovorom osebe, zoper katero je bila izdana, ugotovi, da ta ni mogla sodelovati v postopku zaradi nepravilnosti v postopku. Zlasti se šteje, da oseba, zoper katero je bila izdana tuja sodna odločba, ni mogla sodelovati v postopku, če ji vabilo, tožba ali sklep, na podlagi katerega se je začel postopek, niso bili osebno vročeni oziroma osebna vročitev ni bila niti poskušana, razen če se je na kakršenkoli način spustila v obravnavanje glavne stvari v postopku na prvi stopnji. Sodišče prve stopnje je na ugovor nasprotne udeleženke S. V., da ni sodelovala v postopku, v katerem je bila dne 16.10.1992 izdana odločba o roditeljski odgovornosti, ugotovilo, da je bila nasprotna udeleženka tekom tega postopka s hčerko C. na počitnicah v Sloveniji. Takšna ugotovitev pa ne zadostuje za preizkus tuje sodne odločbe glede spoštovanja načela obojestranskega zaslišanja v postopku pred tujim sodiščem. Sodišče prve stopnje bi namreč moralo ugotoviti, ali je nasprotni udeleženki bilo vročeno vabilo ali kakšno drugo sodno pisanje, na podlagi katerega bi se lahko seznanila s postopkom o dodelitvi roditeljske odgovornosti predlagatelju. Ker torej sodišče prve stopnje ni ugotovilo vseh pravno odločilnih okoliščin, potrebnih za odločitev o priznanju tuje sodne odločbe, je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep glede odločbe o roditeljski odgovornosti z dne 16.10.1992 razveljavilo. Ker pa sta bili odločbi o stikih in prebivališču ter o prepovedanih ukrepih z dne 7.9.1993, pri izdaji katerih je nasprotna udeleženka sicer sodelovala, izdani na podlagi predhodne odločitve, da se roditeljska odgovornost dodeli predlagatelju, je moralo pritožbeno sodišče razveljaviti tudi ti dve odločbi in zadevo v razveljavljenem obsegu vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek (3. tč. 380. čl. ZPP v zvezi s 37. čl. ZNP). V ponovnem obravnavanju zadeve bo moralo sodišče prve stopnje zlasti ugotoviti, ali je nasprotna udeleženka osebno prejela vabilo ali kakšno drugo sodno pisanje o začetku postopka o določitvi nosilca roditeljske odgovornosti oziroma ali ji je bila takšna vročitev poskušana ter nato ponovno odločiti ali so izpolnjene vse predpostavke za prizanje navedenih tujih sodnih odločb.

Po oceni pritožbenega sodišča pa je sodišče prve stopnje pravilno priznalo sklepa Vrhovnega sodišča Velike Britanije z dne 25.8.1994 o nezakonitosti pridržanja mladoletne osebe in o vrnitvi mladoletne C.

E. C. B. pod jurisdikcijo britanskega sodišča. Obe odločbi sta bili izdani na podlagi 3. čl. Konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok, ki določa, da se šteje, da je otrok nezakonito odpeljan ali zadržan, če so s tem kršene pravice do skrbi zanj, ki jih je dobila oseba po zakonu države, v kateri je otrok stalno prebival, preden je bil odpeljan ali zadržan in če so se v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, te pravice uveljavljale bodisi kolektivno bodisi posamično ali bi se uveljavljale, če otrok ne bi bil odpeljan ali zadržan. Po 5. čl. navedene konvencije pa pomeni izraz "pravica do skrbi za otroka" - pravice, ki se nanašajo na skrb za otrokovo osebnost, zlasti pravico do določitve kraja otrokovega prebivališča. Predlagatelj postopka K. J. C. B. je pred sodiščem Velike Britanije izposloval izdajo odločbe, s katero mu je bila dodeljena roditeljska odgovornost za mladoletno C., prav tako pa tudi odločbo, s katero je bilo določeno, da bo mladoletna C. bivala pri očetu. Obe odločbi sta bili izdani preden je nasprotna udeleženka s hčerko C. zapustila Veliko Britanijo in se odločila, da bo živela v Sloveniji, prav tako pa iz spisovnih podatkov izhaja, da sta obe odločbi v Veliki Britaniji postali pravnomočni in izvršljivi.

Republika Slovenija je navedeno konvencijo ratificirala dne 7.5.1993 (Ur. l. RS - Mednarodne pogodbe, št. 6/93), s čimer je Konvencija postala del našega notranjega prava in tako za Repubiko Slovenijo obvezujoča. Zato pritožbeno sodišče teh odločb ni preizkusilo z vidika izpolnjevanja predpostavk za priznanje tujih sodnih odločb po ZUKZ, temveč je zgolj ugotavljalo, ali sta bili odločbi izdani v skladu s Konvencijo o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok. Ker je ugotovilo, da sta bili odločbi izdani v skladu z določili Konvencije, je pritožbo nasprotne udeleženke glede sklepov Vrhovnega sodišča Velike Britanije zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep v tem delu potrdilo (2. tč. 380. čl. ZPP v zv. s 37. čl. ZNP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.