TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep II Cp 1850/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-15

Fizična oseba preneha s smrtjo in sodišče stori bistveno kršitev določb postopka, če odločba glasi na mrtvo stranko.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnica zahtevala ugotovitev, da jo je toženec J. T. st. motil v posesti trikotnega travnatega zemljišča parc. št.

288/2, ležečega med garažo, potokom in javno potjo, ker je 11.6.1997 odstranil desko, položeno na zabetoniranem robu potoka in 14.6.1997 prav tako odstranil desko z zabetoniranega roba ob potoku in zahtevek, s katerim se tožencu prepovedujejo nadaljnja motilna dejanja. V posledici take odločitve je tožnici naložilo povrnitev pravdnih stroškov tožencu v znesku 67.183,70 SIT z ustreznimi zamudnimi obrestmi.

Zoper tak sklep se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnica, ki v pritožbi predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne prvemu sodišču v ponovno odločanje. V pritožbi navaja, da samo dejstvo, da je toženec med postopkom umrl, še ni razlog za zavrnitev zahtevka. Sodišče bi lahko ugodilo samo ugotovitvenemu delu zahtevka, saj ni nikjer določeno, da morata biti oba zahtevka povezana. Kršitev postopka je sodišče storilo, ker ni ugodilo predlogu za združitev postopkov z zadevo P 122/96. Nadalje pritožnica omenja v pritožbi kazensko zadevo K 130/97. Z nagajanjem nadaljuje tudi toženčev sin T. J., tako da je tožba smiselna.

Pravdna stranka je lahko vsaka fizična oseba (prvi odst. čl. 76 ZPP).

Fizična oseba preneha s smrtjo. Ob tem, ko je nesporno med pravdnima strankama, da je toženec umrl 9.2.1988, je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep zoper neobstoječo osebo in je s takim postopanjem zagrešilo bistveno kršitev določb postopka iz drugega odst. čl. 339 tč. 11 ZPP, na kar pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odst. čl. 350 ZPP) in je bilo že iz teh razlogov izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti v ponovno odločanje (tretji odst. čl. 354 ZPP).

V novem odločanju bo moralo sodišče prve stopnje odpraviti navedeno pomanjkljivost, zadevo obravnavati z dediči pok. toženca ter o zadevi ponovno odločiti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1935/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-02

prekinitev postopka - predhodno vprašanje

Ureditev meje je dejansko vprašanje, ne pa vprašanje, ali obstoja kakšna pravica ali pravno razmerje, torej ne gre za predhodno vprašanje. Pravdnega postopka zato ni dopustno prekiniti z napotitvijo stranke, da predlaga ureditev meje v nepravdnem postopku.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom postopek v tej pravdni zadevi prekinilo od 4.10.1999 dalje, tožeči stranki pa naložilo, da v roku 30 dni pri tem sodišču sproži postopek za ureditev meje med parcelama 132 in 135 k.o. K. ter v tem času sodišču dostavi drugopis vloženega predloga za ureditev meje.

Proti navedenemu sklepu se je pravočasno pritožila tožeča stranka zaradi bistvenih kršitev določil postopka in nepravilne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne prvemu sodišču v ponovno odločanje.

V obrazložitvi pa navaja, da je izpodbijani sklep nezakonit. V mejnem sporu sodišče ne odloča o pravici ali o pravnem razmerju, temveč uredi mejo med posameznimi zemljišči v lasti dveh subjektov, zato ne gre za predhodno vprašanje in niso izpolnjeni pogoji iz 206. člena ZPP.

Kot izhaja iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na določbo prvega odstavka 206. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99, v nadaljevanju ZPP). Po tej določbi pa sodišče odredi prekinitev postopka, če sklene, da ne bo samo reševalo predhodnega vprašanja (13. člen). 13. člen ZPP pa določa, da v primeru, kadar je odločba sodišča odvisna od predhodne rešitve vprašanja, ali obstaja kakšna pravica ali pravno razmerje (predhodno vprašanje), pa o njem še ni odločilo sodišče, lahko sodišče samo reši to vprašanje, če ni s posebnim predpisom drugače določeno. Pritožbeno sodišče povsem soglaša s pritožbenim mnenjem tožeče stranke, da ureditev meje ni vprašanje, ali obstaja kakšna pravica ali pravno razmerje, temveč je dejansko vprašanje.

Zato niso podani pogoji za prekinitev postopka iz 1. točke prvega odstavka 206. člena ZPP v zvezi s 13. členom ZPP. Odločitev sodišča prve stopnje je zato v nasprotju z navedenimi zakonskimi določbami, torej je nezakonita, kot utemeljeno trdi pritožba.

Pritožbeno sodišče je glede na obrazloženo utemeljeni pritožbi tožeče stranke ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo ter zadevo vrača sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3. točka 365. člena ZPP).

ZPP člen 13,  206,  206/1-1,  13,  206,  206/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 1994/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-15

Pri odločanju višine preživninskega prispevka je treba ugotoviti konkretne otrokove potrebe.

Pritožbi se ugodi, sodba sodišča prve stopnje se v izpodbijani točki 3. izreka (preživnina) razveljavi in se v tem obsegu zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z navedeno sodbo je prvostopenjsko sodišče razvezalo zakonsko zvezo pravdnih strank (tč. 1 izreka), njunega ml. sina J. dodelilo v vzgojo in varstvo materi tožnici (tč. 2 izreka), tožencu pa naložilo, da za njegovo preživljanje prispeva od 1.5.1999 dalje po 15.000,00 SIT mesečno (točka 3 izreka).

Toženec se zaradi napačne ugotovitve dejanskega stanja pritožuje le zoper odločitev o preživnini. Meni, da sodišče pri presoji ni upoštevalo okoliščine, o kateri je sicer izpovedal, da namreč od 1.6.1999 po prenehanju delovnega razmerja prejema denarno nadomestilo 30.000,00 SIT, to pa se bo z decembrom 1999 znižalo na 23.000,00 SIT mesečno. Za lastno preživljanje je seveda premalo že 15.000,00 SIT, kolikor bi mu po plačilu prisojene preživnine ostalo, od decembra pa bo zase imel le 10.000,00 SIT.

Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (ZZZDR,Ur.l. SRS št.

14/89) v 79. členu določa, da višino prispevka za preživljanje otrok sodišče določi v sorazmerju z možnostmi vsakega izmed staršev in otrokovimi potrebami. Tako prve kot druge mora torej sodišče ugotoviti, jih oceniti ter se o njih opredeliti. V obravnavani zadevi pa prvo sodišče tega ni storilo oz. vsaj ne v zadostni meri, da bi bilo mogoče sodbo v izpodbijanem delu preizkusiti. Res je sicer, da ni mogoče dvomiti o tem, da 8-letni otrok porabi najmanj za 20.000,00 ali 30.000,00 SIT mesečno in tega ob splošno znanih cenah ni potrebno posebej dokazovati. Vendar pa je v konkretnem primeru, ko so finančne možnosti obeh staršev, še zlasti pa trenutno izkazane možnosti toženca,izredno majhne, kljub navedenim in splošno znanim statističnim podatkom, na katere se prvo sodišče sklicuje, treba bolj podrobno raziskati, kolikšni so dejanski mesečni izdatki za sina pravdnih strank in koliko k njihovemu pokritju lahko prispeva vsak od staršev. Ob tem ne zadošča zgolj pavšalna ocena, da bo toženec zmogel plačevati 15.000,00 SIT brez škode za lastno preživljanje, ko naj bi bil edini njegov dohodek podpora v višini 30.000,00 SIT, pa čeprav je za delo sposoben. Sodbo je bilo torej v izpodbijanem izreku o preživnini razveljaviti, da bo prvo sodišče v ponovljenem postopku vsa navedena odločilna dejstva bolj izčrpno raziskalo in jih konkretiziralo, v obrazložitvi sodbe pa se do njih tudi bolj določno opredelilo (čl. 355. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1932/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

Ni mogoče zavarovanje zahtevka na ugotovitev ničnosti pogodbe.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe, s katero se tretji toženi stranki prepoveduje odtujitev in obremenitev nepremičnine, vpisane v vl. št. 965 in vl. št. 3576, obe k. o. V., in se ta prepoved vpiše v zemljiško knjigo.

Zoper tak sklep se je pritožila tožeča stranka in navaja, da je odločitev nepravilna zaradi necelovitega obravnavanja tožbenih navedb. Tožbeni zahtevek je ugotovitev ničnosti sklenjene pogodbe.

Pravni interes je utemeljen, saj so tožene stranke razpolagale z njeno nepremičnino. Tudi zahtevek pod drugo točko je deklaratorne narave, kaže pa zgolj na dolžne aktivnosti sodišča po rešitvi temeljnega zahtevka, zato je kvečjemu nepotreben, ne pa nedopusten.

Zahtevek na ugotovitev ničnosti res ne more biti onemog-očen, vendar pa nadaljnje prodaje nepremičnine lahko toženi stranki povzročajo težko nadomestljivo škodo. Prisiljena bo namreč vložiti tožbe proti še neznanim kupcem, ki bodo medtem nepremičnino lahko pričeli uporabljati. Ti postopki pomenijo, da tožeča stranka velik del svoje dejavnosti usmerja v pravdanje, namesto da bi se ukvarjala z opravljanjem svoje gospodarske dejavnosti. Vse navedeno ne pomeni samo izmerljive denarne škode, pač pa izjemno neracionalno trošenje energije, ki ne more biti nadomeščen-a niti z odškodnino.

Sodišče prve stopnje je pravilno zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe. Na podlagi določb 25. poglavja Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ, Ur. l. RS, št. 51/98) lahko izda sodišče začasno odredbo za zavarovanje denarne ali nedenarne terjatve. Z začasno odredbo je tako mogoče zavarovati dajatveni zahtevek, ne pa ugotovitvenega (1. odstavek 181. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99), kot ga s tožbo uveljavlja tožeča stranka in kot pri njem vztraja tudi v pritožbi. Ugo-tovitvene sodbe se ne izvrši, saj učinkuje neposredno, sama po sebi. Zato pojmovno tudi ni mogoče zavarovanje zahtevka na ugotovitev ničnosti pogodbe, razpravljanje o težko nadomestljivi škodi pa je s tem odveč.

Zato in ker ni našlo pritožbenih razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti na podlagi določbe 2. odstavka 350. člena v zvezi s 366. členom ZPP, je sodišče druge stopnje na podlagi določbe 2. točke 365. člena ZPP zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZIZ člen 270,  270/1,  272,  272/1,  270,  270/1,  272,  272/1.  ZPP člen 181,  181/1,  181,  181/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2062/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-22

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, pritožba ni dovoljena in jo je zato treba zavreči.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje postopanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo pritožbo toženke, ki jo je vložila zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani z dne 27.10.1999, opr. št. II Cp 1728/98. Proti sklepu se brez navedbe pritožbenih razlogov pritožuje toženka ter v pritožbi navaja, da tožeči stranki ne dolguje vtoževanega zneska, pač pa le glavnico v višini okoli 500.000,00 SIT. Pri tem namreč ni pripravljena plačati zamudne obresti v višini, kot jih terja tožeča stranka.

Res je, kot ugotavlja prvo sodišče, da zoper pravnomočno sodbo višjega sodišča ni dovoljena pritožba in je zato treba tako pritožbo zavreči v skladu s 358. členom ZPP, kot je to storilo sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom. Vendar sodišče druge stopnje ocenjuje, da je prvo sodišče tako odločitev sprejelo preuranjeno.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, lahko stranke vložjo izredna pravna sredstva, med katera spada tudi revizija.

Toženka je prava neuka stranka in možno je, da je svojo vlogo naslovila s pritožbo, namesto z revizijo. Ni pomemben naslov vloge, pač pa, kaj hoče stranka z vlogo doseči. Če to dejstvo iz same vloge jasno ne izhaja, tedaj je treba razjasniti to vprašanje tako, da stranka poda izjavo o tem, ali naj se pritožbo šteje za revizijo ali ne. V nadaljnjem postopanju bo zato treba s toženko razjasniti, ali naj se njena pritožba zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, šteje kot revizija ali ne. Da bo toženka lahko jasno odgovorila na to vprašanje, pa ji je treba pojasniti razliko med pritožbo in revizijo.

Šele v primeru, ko bo toženka pravilno poučena in če bo vztrajala pri pritožbi, jo bo mogoče zavreči kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1256/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

Pravilna navedba oziroma označba izpodbijane sodbe sodi med obvezne sestavine pritožbe, sicer sodišče ne more vedeti, zoper katero sodbo se vlaga pritožba, zaradi česar tudi ni mogoče izpeljati pritožbenega postopka.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje kot nepopolno zavrglo pritožničino pritožbo zoper sodbo opr.št. I Pg 600/96. Pritožnica namreč potem, ko je sodišče ugotovilo, da v zadevi pod omenjeno opravilno številko pritožnica sploh ni pravdna stranka in jo v smislu 1. odst. 351. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ 4/77 s spremembami, v nadaljevanju ZPP) pozvalo k popravi pritožbe v določenem roku, ni ustregla zahtevi naslovnega sodiča.

Zoper navedeni sklep se je pritožnica pritožila, in sicer zaradi tega, ker ji resnično ni jasno, za katero zadevo gre.

Pravilna navedba oziroma označba izpodbijane sodbe sodi po zakonu med obvezne sestavine pritožbe, saj sicer sodišče ne more vedeti zoper katero sodbo se vlaga pritožba, zaradi česar posledično tudi ni mogoče izpeljati pritožbenega postopka. Z ozirom na navedeno sama pritožničina trditev, da ne ve za katero zadevo gre, v bistvu potrjuje ustreznost izpodbijanega sklepa. Ker pritožba tudi sicer ne vsebuje ničesar, kar bi vnašalo kakršenkoli dvom v pravilnost izpodbijanega sklepa, je sodišče ugotovilo, da je prvostopenjsko sodišče ravnalo povsem v skladu z zakonom, ko je na podalgi 2. odstavka 351. člena ZPP zavrglo pritožničino pritožbo kot nepopolno, ker je v določenem roku ni popravila z navedbo ustrezne opravilne številke sodbe, ki jo je izpodbijala, s čimer je onemogočila ugotovitev, za katero zadevo sploh gre.

Sodišče ugotavlja, da pritožba ne vsebuje razlogov, iz katerih se sklep lahko izpodbija, prav tako pa niso podani razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, zaradi česar je na podlagi 2. točke 380. člena ZPP zavrnilo pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep.

ZPP (1977) člen 351,  351/1,  351/2,  351,  351/1,  351/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2029/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-22

Navedba v predlogu za sodno določitev meje, da med sosednjima parcelama ni mejnikov, še ne pomeni, da meja ni sporna. Vkolikor bi bilo sodišče prve stopnje glede na tako vsebino predloga v dvomu glede obstoja tega dejstva, bi moralo ravnati v skladu s 108.členom ZPP in predlagateljico pozvati na dopolnitev predloga. Šele če ta predloga v določenem roku ne bi dopolnila, bi prišlo v poštev zavrženje predloga.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Okrajno soidšče v Grosupljem se je z izpodbijanim sklepom izreklo za nepristojno in zavrglo predlog predlagateljice za določitev meje.

Proti sklepu se je pritožila predlagateljica zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je meja med parcelama udeležencev dejansko sporna prav zaradi tega, ker med parcelama ni mejnikov. Vsak udeleženec zatrjuje svojo mejo.

Predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa.

Sodišče uredi mejo med zemljišči v postopku za ureditev mej, če je ta sporna, razen če zakon izključuje sodno ureditev meje (131.člen Zakona o nepravdnem postopku - Uradni list SRS, št. 30/86, ZNP).

Predlagateljica je v predlogu navedla, da naj sodišče določi mejo med njeno in sosednjo parcelo, ker med njima ni mejnikov. Že na podlagi postavljenega zahtevka za sodno določitev meje (in ne za ugotovitev meje v mejnem ugotovitvenem postopku), še bolj pa na podlagi pritožbenih navedb predlagateljice, ko ta natančneje obrazloži svoj zahtevek s tem, da navede, da je meja sporna iz razloga, ker mejnikov ni, vsak udeleženec pa zatrjuje svojo mejo, se pokaže, da je zaključek sodišča, da meja ni sporna, preuranjen. Če bi bilo sodišče prve stopnje v dvomu, ali je meja sporna ali ne z ozirom na vsebino predloga, bi moralo s predlogom postopati kot z nepopolno vlogo in v smislu 108.člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št.

26/99, ZPP) v zvezi s 37.členom ZNP predlagateljico pozvati na dopolnitev. Šele če predlagateljica pozivu ne bi sledila, bi prišlo v poštev zavrženje predloga. Ker je torej sodišče prve stopnje napačno ocenilo, da meja med parcelo predlagateljice in njej sosednjo parcelo, ni sporna, je bilo treba pritožbi ugoditi, izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (3.točka 365.člena ZPP v zvezi s 37.členom ZNP).

Odločitev o stroških pritožbenega postopka je odpadla, ker ti niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2094/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

Vrednost spornega predmeta 10.000 SIT, navedene v tožbi iz leta 1990, zadostuje za dopustnost revizije.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo revizijo tožeče stranke, ker vrednost spornega predmeta ne dosega vrednosti, ki je pogoj za vložitev revizije.

Proti sklepu se tožnik pritožuje, v pritožbi pa podrobno navaja, zakaj se z odločitvijo ne strinja.

Prvi odstavek 498. čl. ZPP/99 določa, da se postopek nadaljuje po dosedanjih predpisih, če sta bila pred uveljavitvijo tega zakona na prvi stopnji izdana sodba ali sklep, s katerima se je postopek pred sodiščem prve stopnje končal. Sodba v tej zadevi je bila izdana 13.10.1998, torej pred uveljavitvijo ZPP/99. Zato je v tem postopku treba uporabiti določbe ZPP/77. Upoštevaje te določbe je treba ugotoviti, da je tožnik vložil tožbo 24.10.1990 in 19.12.1991 navedel vrednost spornega predmeta 10.000,00 SIT (list. št. 4). V tistem času je veljalo določilo čl. 382/3 ZPP, po katerem revizije ni bilo samo v primeru, če vrednost spornega predmeta ni presegla 8.000,00 SIT (Zakon o spremembah Zakona o pravdnem postopku, Ur.l. SFRJ št. 20-369/90 z dne 13.4.1990).

Kasnejše spremembe vrednosti spornega predmeta, na katere se sklicuje izpodbijani sklep, v zvezi z vprašanjem dovoljenosti revizije niso bistvene glede na čl. 40/3 ZPP/77. V tem členu je namreč določeno, da se je o vrednosti spornega predmeta, če gre za vprašanje stvarne pristojnosti, sestave sodišča ali pravice do revizije, treba prepričati najpozneje na pripravljalnem naroku, če tega naroka ni, pa na glavni obravnavi pred začetkom obravnavanja.

Tako torej po mnenju pritožbenega sodišča ni razlogov za zavrženje revizije, ki jih je navedlo sodišče prve stopnje. Zato bo sodišče prve stopnje moralo opraviti tisti del postopka z revizijo, ki je naložen sodišču prve stopnje.

Pritožbi je bilo zato treba ugoditi in sklep razveljaviti (čl. 380 tč. 3 ZPP/77).

ZPP člen 40,  40/3,  382,  382/2,  40,  40/3,  382,  382/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2018/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

napotitev na pravdo - prekinitev postopka

Na pot pravde zaradi neveljavnosti oporoke sodišče napoti tistega dediča katerega pravico šteje za manj verjetno.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje prekinilo zapuščinski postopek ter zapustnikovega sina A. F. napotilo na pot pravde zaradi neveljavnosti oporoke.

Zoper tak sklep se pritožuje zapustnikov sin A. F., ki v pritožbi predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi njegovi pritožbi ter na pot pravde napoti M. F. P. V pritožbi zapustnikov sin navaja, da ga v oporoki pokojni oče razdedinja in bi morala biti na pot pravde napotena oporočna dedinja.

Zapustnikov sin A. F. na zapuščinski obravnavi ni priznal veljavnosti oporoke zapustnika, ker ne odraža njegove prave volje in da podpis na oporoki ni zapustnikov. Sodišče prve stopnje je v skladu z določili čl. 210/2 tč. 1 in čl. 213/1 Zakona o dedovanju (Ur. list SRS 15/76 - 23/78) pravilno izdalo izpodbijani sklep. Napotitev na pravdo velja samo glede veljavnosti oporoke. Razdedinjenje zapustnikovega sina ni predmet obravnavanja v tej fazi postopka kot se zmotno sklicuje zapustnikov sin v pritožbi. O slednjem bo sodišče odločalo šele, če bo ugotovljeno, da je oporoka veljavna.

Glede na navedeno je bilo pritožbo zapustnikovega sina zavrniti kot neutemeljeno in potrditi pravilen sklep sodišča prve stopnje (čl.

ZD člen 210,  210/2-1,  213,  213/1,  210,  210/2-1,  213,  213/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 2077/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

Tožena stranka mora na tožbo odgovoriti v roku 30 dni od njene vročitve. Zamuda prekluzivnega zakonskega roka ima za posledico izgubo te pravice.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano zamudno sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke na odpoved najemne pogodbe 0764/04-93 z dne 11.2.1993 za enosobno stanovanje štev. 115 v Ljubljani, v ulici X.

Toženi stranki je naložilo, da mora sporno stanovanje izprazniti v roku 90 dni od pravnomočnosti odločbe, se iz njega izseliti in ga izročiti tožeči stranki. Tožena stranka mora tožeči povrniti 17.480,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14.10.1999 do plačila.

Proti navedeni sodbi se je pritožila tožena stranka, ki uveljavlja pritožbena razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo tako spremeni, da tožbeni zahtevek zavrne, oziroma podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da se s sodbo ne strinja, saj je le-ta nezakonita in nepravilna. Sodišče je kršilo pravila postopka in ni pravilno uporabilo materialnega prava.

Ker pritožbene trditve o kršitvah iz 1. in 3. točke 1. odstavka 338. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS štev. 26/99 - ZPP) niso obrazložene, je pritožbeno sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo v okviru, kot ga določa 2. odstavek 350. člena ZPP. Ugotovilo je, da so bili za izdajo zamudne sodbe izpolnjeni vsi pgoji iz 318. člena ZPP, zato absolutna bistvena kršitev iz 7. točke 2. odstavka 339. člena ZPP ni podana. Zlasti je treba izpostaviti, da odgovora na tožbo z dne 8.10.1999 v skladu s 1. odstavkom 277. člena, ki toženi stranki nalaga, da mora na tožbo odgovoriti v prekluzivnem roku 30 dni, ni mogoče šteti za pravočasnega, zato ga sodišče prve stopnje ni moglo upoštevati. Ob dejstvu, da izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka iz dejstev, ki so navedena v tožbi, dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, pa niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik, ali z dejstvi, ki so splošno znana, je podana tudi sklepčnost tožbe, zato je bilo materialno pravo pravilno uporabljeno.

Pritožbeno sodišče je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, ker je spoznalo, da niso podani razlogi, iz katerih se sodba izpodbija, niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

Pritožbeno sodišče o toženčevem predlogu za oprostitev plačila sodnih taks ni odločalo, saj je to v pristojnosti sodišča prve stopnje.

ZPP člen 277,  277/1,  318,  277,  277/1,  318.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.