TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 1551/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

Pritožba tožene stranke z dne 10.5.1999 se zavrže.

Prvo sodišče je dne 15.12.1998 izdalo proti toženi stranki sodbo na podlagi izostanka, s katero je po združitvi pravdnih zadev P 9/97 in P 10/97 v enotno obravnavanje ugodilo zahtevkoma tožeče stranke (tč.

1 in 2 izreka sodbe) ter naložilo toženi stranki plačilo stroškov tožeče stranke v znesku 83.290,00 SIT (tč. 3. izreka sodbe). S sklepom z dne 25.3.1999, proti kateremu tožena stranka ni vložila pritožbe, je prvo sodišče zavrnilo njen predlog za razveljavitev klavzule pravnomočnosti sodbe z dne 15.12.1998 in kot prepozno zavrglo pritožbo (z dne 29.3.1999) proti sodbi zaradi izostanka.

Tožena stranka je nato 10.5.1999 vložila predlog za vrnitev v prejšnje stanje in podrejeno pritožbo proti sodbi zaradi izostanka z enako vsebino, kot je navedena v pritožbi z dne 29.3.1999. Predlog tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje je prvo sodišče s sklepom z dne 7.5.1999, ki je postal pravnomočen 28.6.1999, zavrglo. Spis je nato odstopilo Višjemu sodišču v Ljubljani zaradi odločitve o pritožbi tožene stranke z dne 10.5.1999 proti sodbi zaradi izostanka.

Kot izhaja iz opisanega poteka pravdnih dejanj strank in sodišča, je toženec proti sodbi zaradi izostanka vložil pritožbo 2-krat. Prvo pritožbo je sodišče zavrglo kot prepozno s sklepom z dne 25.3.1998, proti kateremu se toženec ni pritožil, pač pa je vložil predlog za vrnitev v prejšnje stanje in podrejeno ponovno pritožbo proti isti sodbi. Tudi ta druga pritožba je prepozna. Spisu priključena povratnica, ki je javna listina, dokazuje, da je toženec sodbo zaradi izostanka prejel dne 24.12.1998, torej je tudi pritožba proti sodbi zaradi izostanka, ki jo je tožena stranka vložila dne 10.5.1999, vložena po preteku prekluzivnega 15-dnevnega roka. Samo zaradi jasnosti je potrebno ponoviti, da je bil predlog tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje tudi pravnomočno zavržen.

Ker je pritožba tožene stranke prepozna, je sodišče druge stopnje vsebinsko ne more in ne sme obravnavati.

Zaradi povedanega je sodišče druge stopnje pritožbo tožene stranke z dne 10.5.1999 zavrglo (1. tč. 380. čl., 381., 358. čl. ZPP/77).

ZPP (1977) člen 358,  358/2,  380-1,  358,  358/2,  380-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2037/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

pravni interes za pritožbo - prekinitev postopka

Če je stranka - tožena vložila pritožbo zoper sklep o prekinitvi postopka se lahko pritožba zavrže, ker stranka za pritožbo nima pravnega interesa.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom prekinilo postopek v tej pravdni zadevi in sicer z dnem 17.1.1997 (pravilno bi bilo 17.11.1997). Pravnega naslednika je pozvalo, da prevzame pravdo in nato je razveljavilo vsa pravdna dejanja, ki jih je storilo po 17.11.1997. Zoper ta sklep se pritožuje prvotožena stranka oziroma sedaj Zavarovalnica X.. Navaja, da se pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov in očita sodišču prve stopnje, da je nepravilno uporabilo materialno pravo, ko se sklicuje na določbo 205. člena Zakona o pravdnem postopku in najverjetneje na smiselno uporabo 3. točke 1. odstavka, v kateri zakon določa, da če stranka, ki je pravna oseba preneha obstajati, oz. če ji pristojni organ pravnomočno prepove delovanje, se postopek prekine. Vendar pa v tem primeru prvotožena stranka ni prenehala obstajati, ampak je le prenesla vse pravice in obveznosti na Zavarovalnico X. Vendar pa bi kljub temu lahko sodišče ravnalo drugače in bi zahtevalo od tožeče stranke, naj odpravi pomanjkljivost, da se bo lahko postopek nadaljeval z osebo, ki je lahko pravdna stranka. Če bi sodišče prve stopnje v skladu z 81. členom ZPP pozvalo tožečo stranko naj popravi tožbo, postopka ne bi bilo potrebno po nepotrebnem prekiniti in ne razveljaviti vseh pravdnih dejanj. Končno pravi pritožba, da je zavarovalnica X. dne 12.11.1999 že izjavila, da prevzema to pravdo.

Zakon o pravdnem postopku določa v 1. točki 365. člena, da lahko sodišče druge stopnje, ko odloča o pritožbi, zavrže pritožbo kot nedovoljeno v skladu z dolobčo 3. odst. 343. člena ZPP. Pritožba pa je po tej določbi nedovoljena, če jo je vložila oseba, ki ni imela pravnega interesa za pritožbo. Prav gotovo je, da ni v interesu prvotožene stranke kot tudi sedaj njenega naslednika, da bi se s postopkom hitelo oziroma, da bi se toženo stranko čimprej zavezalo k plačilu tistega, kar tožnik zahteva. Morda je kdaj tudi res, da ima tudi tožena stranka pravni interes za to, da se postopek čimhitreje konča, vendar pa bi morala to tožena stranka v konkretnem primeru povedati oziroma obrazložiti svoj pritožbeni predlog za razveljavitev izpodbijanega sklepa. Sicer pa ni razloga za vložitev pritožbe zoper sklep, ki po eni strani prekinja postopek po drugi strani pa pravnega naslednika prvotožene stranke poziva, da prevzame pravdo, ko pa je tožena stranka to že tudi storila. Sklep je torej realizirala in torej tudi iz tega razloga nima pravnega interesa za pritožbo. Njen interes za izpodbijanje sklepa sodišča prve stopnje je v tem, da se postopek nadaljuje, kot je to razbrati iz razlogov pritožbe, kar pa je že storjeno s tem, ko je prvotožena stranka oziroma Zavarovalnica X. parvdo prevzela. Sodišče prve stopnje bo torej moralo le izdati sklep o nadaljevanju postopka, saj ni več razloga za prekinitev, če je ta sploh kdaj obstajal.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2080/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

začasna odredba o varstvu in preživljanju skupnih otrok

Tudi pri določitvi preživnine z začasno odredbo je treba upoštevati potrebe otrok in možnosti staršev.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje izdalo začasno odredbo, s katero je do pravnomočnosti sodbe mladoletna sinova pravdnih strank dodelilo v vzgojo in varstvo materi, tožencu pa naložilo, da k njunemu preživljanju prispeva po 20.000,00 SIT za vsakega, skupno torej 40.000,00 SIT mesečno.

Toženec se proti sklepu pritožuje iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga njegovo razveljavitev. Meni, da tožnica navaja izmišljene trditve o njegovi negativni osebnosti, da bi dosegla dodelitev otrok in plačevanje oderuške preživnine. Ta je sedaj z odredbo določena previsoko v nasprotju s predloženimi dokazi. Plačevati bi moral kar polovico svoje plače, tožba pa tudi ne vsebuje izračuna stroškov preživljanja posameznega otroka. Ni torej mogoče preizkusiti, kakšna bi bila primerna preživnina, zato je treba začasno odredbo razveljaviti. Upoštevati je treba tudi, da toženec prostovoljno plačuje mesečno preživnino po 25.000,00 SIT. Izdana odredba je torej nepotrebna in nezakonita.

Tožba in predlog za izdajo začasne odredbe sta v obravnavani zadevi vložena 27.9.1999, zato je potrebno uporabiti določila novega Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Ur. l. RS št. 26/99), ki je stopil v veljavo 15.7.1999. V prvem odstavku 501. člena pa ta določa, da z dnem, ko začne veljati, prenehajo veljati tam naštete določbe Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (ZZZDR, Ur. l. SRS št. 15/86 - 14/89), med drugim tudi 72. člena. V slednjem urejeno izdajo začasnih odredb o varstvu in preživljanju skupnih otrok sedaj predpisuje ZPP v 411. členu. V postopku o zakonskih sporih je torej mogoče (tako kot po prejšnjem 1. odst. 72. člena ZZZDR) izdati na predlog stranke ali po uradni dolžnosti začasno odredbo o varstvu in preživljanju otrok (sedaj tudi o prepovedi pravice do osebnih stikov). Seveda pa morajo tako po prejšnji kot po sedanji ureditvi obstajati razlogi, ki tovrstno začasno odredbo opravičujejo in narekujejo, v smislu določil 25. poglavja Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ). Obenem pa je treba vsaj okvirno upoštevati tudi kriterije za določanje - čeprav začasno - preživnine po še veljavnem 79. členu ZZZDR, to je potrebe otrok in možnosti staršev.

Ker prvo sodišče navedenih okoliščin ni ugotavljalo, je bilo treba izpodbijani sklep razveljaviti, da bo v ponovljenem postopku tožničin predlog pretehtalo ob upoštevanju nakazanih smernic ter nato ponovno odločilo v skladu z omenjenimi predpisi (čl. 365, tč. 3 ZPP).

ZZZDR člen 79,  79.  ZPP člen 411,  411/1,  411,  411/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 820/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

ugotovitev obsega zapuščine - nova dejstva in novi dokazi v pritožbi

Ker velja v pritožbenem postopku načelo novot, lahko dediči - v pritožbi glede obsega zapuščine navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo obseg zapuščine po pok. M. M. ter razglasilo kot dediče iz naslova zakonitega dedovanja zapustničinega moža A. M. ter zapustničine sinove A. M. ml., T. M. in Ma. M., vsakega do 1/4. Proti navedenemu sklepu se je pritožil dedič T. M. iz vseh pritožbenih razlogov iz 1. odstavka 353. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) ter predlaga, naj sodišče druge stopnje pritožbi ugodi, izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. V obrazložitvi pritožbe navaja, da je kot prava neuka stranka na zapuščinski obravnavi pozabil navesti, da spada v zapuščino tudi vse tisto nepremično premoženje, ki sta ga zapustnica in njen mož A. M. ustvarila tekom zakonske zveze.

Zapustnica se je 26.11.1960 poročila z možem A. M. in se preselila na njegovo kmetijo, ki obsega nepremičnine vl. št. 12 in 398 k.o.

... ter 523 k.o. ... in 844 k.o. .... Zakonca sta v teku zakonske zveze zgradila oziroma adaptirala hišo in gospodarsko poslopje na zemljišču parc. t. 46/1 in 46/2 ter 47/2 in 44/2 k. o. .... Te nepremičnine so vpisane kot izključno premoženje zapustničinega moža A. M. pri vl. št. 12 k.o. .... Ker pa so bile te nepremičnine pridobljene v zakonski skupnosti, od 1960 dalje tvorijo skupno premoženje obeh zakoncev. Po zakoniti domnevi sta deleža na skupnem premoženju zakonca enaka, zato spada v zapuščino tudi 1/2 hiše in gospodarskega poslopja.

Sodišče druge stopnje je presojalo sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu v obsegu pritožbenih razlogov in po uradni dolžnosti glede morebitnih bistvenih kršitev določb postopka in glede pravilne uporabe materialnega prava. Pritožba ne pove konkretno, v čem naj bi bile podane zatrjevane bistvene kršitve postopka, sodišče druge stopnje pa tudi ni ugotovilo kakih kršitev, na katere je dolžno paziti po uradni dolžnosti. Glede na stanje ob zaključku naroka je sodišče prve stopnje tudi pravilno ugotovilo dejansko stanje. Ker pa velja v pritožbenem postopku načelo novot, lahko stranke v pritožbi navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze (1. odstavek 352. člena ZPP v zvezi s 163. členom Zakona o dedovanju, ZD). Sodišče prve stopnje ni vedelo za sedaj zatrjevano dejstvo, da spada v zapuščino po pokojni M. M. tudi 1/2 hiše in gospodarskega poslopja, kot to zatrjuje pritožnik v pritožbi. Ker je treba za pravilno ugotovitev dejanskega stanja opraviti nov narok pred sodiščem prve stopnje, je sodišče druge stopnje izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (1. odstavek 370. člena ZPP v zvezi s 163. členom ZD).

ZPP (1977) člen 352,  352/1,  352,  352/1.  ZD člen 214,  214/2,  214,  214/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2016/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

Okrožna sodišča so pristojna za sojenje v sporih o premoženjskopravnih zahtevkih, če vrednost spornega predmeta presega 2,000.000,00 tolarjev.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da ni stvarno pristojno sodišče za razsojanje v tej pravdni zadevi ter da bo po pravnomočnosti tega sklepa zadeva odstopljena civilnemu oddelku Okrožnega sodišča v Ljubljani.

Proti navedenemu sklepu se je pravočasno pritožil tožnik, ki v laični prtožbi vsebinsko sklepa sodišča prve stopnje sploh ne izpodbija oziroma ne pove, kaj naj bi bilo po njegovem mnenju s tem sklepom narobe oziroma kakšne napake naj bi sodišče prve stopnje storilo pri izdaji tega sklepa. V pritožbi navaja različne žaljive trditve glede dveh sodnikov, vendar te trditve z vsebino izpodbijanega sklepa nimajo nikakršne zveze. Pritoženo sodišče je zato izpodbijani sklep preizkusilo v skladu z določbo 2. odst.

350. čl. Zakona o pravdnem postopku/1999 (v nadaljevanju ZPP) in pri tem preizkusu ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo nobene procesne kršitve in tudi ne kršitve materialnega prava, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti. Po določbi 1. odst. 32. člena Zakona o pravdnem postopku/99 (v nadaljevanju ZPP) so okrožna sodišča pristojna za sojenje v sporih o premoženjskopravnih zahtevkih, tak spor pa je tudi odškodninski spor, če vrednost spornega zahtevka presega 2,000.000,00 tolarjev.

Pritožbeno sodišče je glede na navedeno in v skladu z določbo 2. tč. 365. čl. ZPP neutemeljeno tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje, ker se je prepričalo, da je povsem pravilen in zakonit. V vednost tožniku pritožbeno sodišče še dodaja, da bo v nadaljevnaju postopka o njegovi tožbi v skladu z določbami ZPP odločalo Okrožno sodišče v Ljubljani. Nikakršne zakonske podlage pa ni, da bi v tej fazi postopka lahko o njegovi tožbi odločalo Vrhovno sodišče Republike Slovenije ali Ustavno sodišče Republike Slovenije, kot med drugim navaja v svoji pritožbi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2111/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-23

Fotokopija oporoke ni oporoka (lahko je le dokaz o njej).

Pritožbi se ugodi, izpodbijani del sklepa se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na pravdo napotilo tudi J. P. in sicer z zahtevkom, da oporoka z dne 21.12.1978 ni veljavna.

Zoper ta del sklepa se iz vseh razlogov pritožuje J. P. in navaja, da je zmotna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je oporoka z dne 21.12.1978 formalno pravno veljavna. Sodišče prve stopnje je namreč spregledalo, da ima le fotokopijo te oporoke. Oporoka sama pa ne obstaja več, saj jo je oporočiteljica pred pričami uničila. Povsem enak izvod ima v posesti tudi pritožnik (očitno so oporoko razmnožili v večjem številu izvodov). A. P., ki zatrjuje, da je sporna oporoka veljavna, bi zato moralo sodišče pozvati, naj predloži izvirnik oporoke. Ker izvirnika ne bo mogel predložiti, bo lahko že zapuščinsko sodišče sprejelo odločitev, da oporoka z dne 21.12.1978 ni veljavna.

A. P. je odgovoril na pritožbo. Ker pa je pritožba zoper sklep enostransko pravno sredstvo (366. čl. Zakona o pravdnem postopku), pritožbeno sodišče odgovora ni obravnavalo.

Pritožba utemeljeno opozarja, da je bila sodišču predložena le fotokopija oporoke z dne 21.12.1978, ne pa tudi izvirnik, čeprav je le ta pravno upošteven (fotokopija oporoke namreč sploh ni oporoka - lahko je le dokaz o njej - prim. 77. čl. Zakona o dedovanju - v nadaljevanju ZD). To pomeni, da bi moralo sodišče prve stopnje oporočnega dediča pozvati, naj predloži zatrjevano oporoko. Šele ko bo to oporoko predložil, oziroma ko bo na njegovo zahtevo rekonstruirana (77. čl. ZN), bo sploh mogel nastati spor o njeni veljavnosti in s tem podlaga za napotitev na pravdo.

Ker je tako dejansko stanje nepopolno ugotovljeno (sodišče prve stopnje ni ugotovilo, ali sploh obstaja oporoka z dne 21.12.1978, glede katere je pritožnika napotilo na pravdo z zahtevkom, da ta oporoka ni veljavna), je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani del sklepa razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 163. čl. ZN).

Glede na povedano posebni napotki za nadaljnje delo niso potrebni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1961/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-15

Stranka, ki v postopku ne uspe, ni upravičena do povrnitve stroškov postopka.

Pritožba se zavrne in v izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom razveljavilo svoj sklep o začasni odredbi in predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo, v drugem odstavku izreka pa odločilo, da upniki sami trpijo stroške postopka.

Proti sklepu se pritožujejo upniki, ki ga izpodbijajo v drugem odstavku izreka, torej glede odločitve o stroških postopka in pritožbenemu sodišču predlagajo, da v izpodbijanem delu odločbo sodišča prve stopnje razveljavi in o stroških odloči tako, da jih je v celoti dolžan povrniti dolžnik. Navajajo, da je v času, ko je sodišče odločalo o predlagani začasni odredbi prvič, zlasti pa ob vložitvi predloga za izdajo začasne odredbe, bil predlog za izdajo začasne odredbe utemeljen in za njegovo izdajo niso obstajale ovire v sodnem registru. Do spremembe lastništva spornega poslovnega deleža je namreč prišlo šele kasneje. Predlog za izdajo začasne odredbe je bil zato v času vložitve utemeljen in je upnik upravičen do povrnitve stroškov zanj.

Upniki so vložili predlog za začasno odredbo dne 25.9.1998, dolžnik pa je svoj poslovni delež odsvojil dne 24.9.1998 (kot to izhaja iz izpisa iz sodnega registra kot priloge k redni številki 8). Tako predlagane in tudi že izdane začasne odredbe ni bilo mogoče izvršiti z ustreznim vpisom v sodni register, pri čemer je še omeniti, da upniki v predlogu za izdajo začasne odredbe stroškov niso priglasili, priglasili so jih šele v svoji pritožbi z dne 5.10.1998, ko jim je nedvomno bila že znana sprememba vpisa v sodni register. Ne glede na to, da so upniki s pritožbo uspeli, v samem postopku izdaje in izvršitve začasne odredbe niso bili uspešni, proti razveljavitvi izdane začasne odredbe in zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe se niti ne pritožujejo, v posledici tega pa so tudi sami dolžni trpeti svoje stroške postopka. Glede na navedeno je zato pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo stroškovni izrek v izpodbijanem sklepu.

ZPP (1977) člen 154,  154/1,  154,  154/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1983/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

Predpisano sodno takso mora plačati tisti, ki predlaga uvedbo postopka oziroma opravo posameznega dejanja.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom stranskemu intervenientu naložilo, da plača takso za predlog za obnovo postopka v višini 100.000,00 SIT in takso za opomin v višini 3.000,00 SIT, vse v 15 dneh na račun sodnih taks.

Proti sklepu se pritožuje stranski intervenient, ki navaja, da je vlogo stranskega intervenienta opravljal kot direktor K., obnovo postopka ni predlagal v svojem imenu, temveč v imenu K.

d.d. in naj zato ta plača sodno takso. Povdarja, da je bil na dan 13.6.1997 v sodnem registru vpisan kot direktor K. d.d.. Ne razume, zakaj naj bi plačal sodno takso v zadevi, od katere ni imel nobene koristi in predlaga ustrezno spremembo izpodbijanega sklepa tako, da bo takso dolžan plačati K. d.d.. Navaja še, da že več let ni zaposlen in ne more plačati takse.

Sodišče prve stopnje je pritožniku z izpodbijanim sklepom odmerilo sodno takso za vloženi predlog za obnovo postopka po določbi 5. odstavka tar. št. 3 Zakona o sodnih taksah.

Glede na vrednost spornega predmeta je odmerilo sodno takso pravilno, enako pa tudi sodno takso za opomin, pri čemer pa pritožnik same odmere niti ne izpodbija. Na podlagi določbe 1. odstavka 3. člena Zakona o sodnih taksah mora z zakonom predpisane takse plačati tisti, ki predlaga uvedbo postopka ali opravo posameznega dejanja. Prav to je predlagal pritožitelj, ko je dne 13.6.1997 vložil predlog za obnovo postopka. Predlog je vložil v svojem imenu kot intervenient in ne v zastopstvu tožene stranke K. d.d. Ljubljana, pa tudi pooblastilo odvetniku A. (v prilogi pod B11) je podpisal v svojem imenu in ne kot direktor K. d.d.. Vlagatelj predloga za obnovo postopka je bil torej pritožitelj B. C., ki je tako (ne glede na nagibe, ki so ga vodili k vložitvi predmetne vloge) dolžan plačati dolžno takso za vlogo. Odločitev prvega sodišča je tako pravilna in je zato pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep. Pri tem je še pripomniti, da pritožnikovo slabo premoženjsko stanje ni upoštevno pri odločanju o pritožbi proti izpodbijanemu sklepu, pomembno bi bilo lahko v zvezi z odločanjem o predlogu za oprostitev plačila sodnih taks, ki pa ga pritožitelj ni vložil.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2175/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-22

O vpisu priznanega očetovstva v matično knjigo odloča upravni organ.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter predlog zavrže.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da ni stvarno pristojno za odločanje v zadevi ter da bo le-ta odstopljena Okrožnemu sodišču v Ljubljani kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču. Odločitev je oprlo na določbo 32. člena Zakona o pravdnem postopku.

Proti sklepu se je predlagateljica pravočasno pritožila. V obrazložitvi pritožbe navaja, da v zadevi ne gre za spor o očetovstvu, temveč za dejansko stanje, pri katerem je z dokumentacijo dokazano priznanje očetovstva, tudi po sedaj veljavnem 87. in 88. členu Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Sodišče je prezrlo določbo 2. odst. 1. člena Zakona o nepravdnem postopku. Gre za zadevo osebnega in družinskega stanja, ki se rešuje v nepravdnem postopku, kadar ni sporna. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne v ponovni postopek oziroma sklep spremeni ter izda sklep o očetovstvu in matičnemu organu naloži evidentiranje očetovstva v matični knjigi.

Po določbi 3. člena Zakona o matičnih knjigah (ZMK, Ur. l.

SRS št. 16/74 - RS 29/95) za vodenje matičnih knjig skrbi za notranje zadeve pristojni občinski upravni organ oziroma po Zakonu o prevzemu državnih funkcij, ki so jih do 31.12.1994 opravljali organi občin (Ur. l. RS št. 29/95) upravne enote Ministrstva za notranje zadeve. Predlagateljica v predlogu trdi, da je njen oče očetovstvo priznal v zahtevi za spremembo njenega priimka in v oporoki. V dokaz te trditve je predlagateljica predložila tudi listinske dokaze.

Predlagateljica utemeljeno opozarja na določbo 87. in 88. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, po katerih za očeta otroka, ki ni rojen v zakonski zvezi, velja tisti, ki otroka prizna za svojega ali čigar očetovstvo se ugotovi s sodno odločbo. Oče lahko prizna otroka za svojega pri centru za socialno delo ali pred matičarjem ali v javni listini ali pa v oporoki. Pogoje za vpis očetovstva v matično knjigo pa sedaj ureja določba 90. člena ZZZDR. O vpisu priznanega očetovstva v matično knjigo odloča, kot že navedeno, matičar pri upravni enoti, ne pa sodišče. Listine, ki jih je predlagateljica priložila predlogu kažejo na točnost njenih navedb, da očetovstvo ni sporno.

Predlagateljico bo moralo svojo zahtevo, da se očetovstvo vpiše v rojstno matično knjigo, nasloviti na pristojni upravni organ, saj odločitev o vsebini predloga ne spada v sodno pristojnost. Ker mora sodišče ves čas postopka, po uradni dolžnosti, paziti ali odločitev spada v sodno pristojnost, je pritožbeno sodišče, ob reševanju pritožbe, ravnalo v skladu z določbo 2. odst. 18. člena ZPP/99 in predlagateljičin predlog zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.