TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 16/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-01-17

stečaj - prenehanje delovnega razmerja - ugovor - pravno sredstvo

V skladu s 2.odstavkom 38. člena ZIP je izvršilni sklep sestavljen iz dveh delov: prvi del sklepa nalaga dolžniku plačilo in če dolžnik ne ugovarja, postane ta del sklepa po osmih dneh pravnomočen. Dolžnik zoper ta del sklepa ne more ugovarjati po izteku navedenega roka. Določilo 2.odstavka 55. člena ZIP, o dovoljenem ugovoru po izteku osemdnevnega roka, se nanaša samo na drugi del izvršilnega sklepa - torej na tisti del, s katerim je dovoljena izvršba. Če torej dolžnik ugovoru po izteku roka uveljavlja takozvano dejstvo, ki se nanaša na samo terjatev (glej 1.odst. 51.člena in 1.odst. 54. člena ZIP), sodiš ravna tako, kot pri takem ugovoru v "klasični" izvršbi - odloča o ugovoru skladno s členi 52 do 54 ZIP. Prvi del sklepa iz 2.odstavka 3 člena ZIP je po pravnomočnosti izvršljiva sodna odločba iz 16. člena ZIP.

Stečajni upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, ki je zavrnilo ugovor pritožnika zoper sklep stečajnega upravitelja, s katerim je le-ta ugotovil prenehanje delovnega razmerja zaradi začetka stečajnega postopka.

Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji določa v 106. členu, da po samem zakonu prenehajo vsa delovna razmerja. Zato mora stečajni upravitelj o nastali posledici začetka stečaja zaposlene le obvestiti. Če to stori v obliki sklepa - ki pa v stečajnem zakonu za tak primer in za poslovanje stečajnega upravitelja ni predviden - tak sklep nima pravnih učinkov in zato zoper sklep tudi ni pritožbe ali ugovora.

Glede na navedeno stečajni senat ugovora ni mogel obravnavati kot pravno sredstvo in tudi zoper njegov sklep ni pritožbe. Prvostopno sodišče bi moralo ugovor zavreči, v kolikor pa bi pri tem ugotovilo napako v poslovanju stečajnega upravitelja, bi lahko z odredbo naložilo izvršitev posameznega dejanja - odpravo event. napake.

ZPPSL člen 12,  14,  106,  12,  14,  106.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 135/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-02-22

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - sestava sodišča - sodba na podlagi izostanka

Če mora po vrednosti spornega predmeta sodišče prve stopnje soditi v senatu, potem sodnik posameznik na prvem naroku za glavno obravnavo ne more izdati sodbe zaradi izostanka. Če jo izda, je storjena bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 1. točki 2. odst. 354. člena ZPP, na katero pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zaradi izostanka ugotovilo, da je pravno dejanje tožeče stranke - sklenitev pogodbe o kompenzaciji s toženo stranko - brez pravnega učinka proti stečajni masi in zato razsodilo, da mora tožena stranka v stečajno maso plačati 872.398,00 SIT z zamudnimi obrestmi ter tožeči stranki povrniti pravdne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila in navedla, da zavrača navedbe tožeče stranke in odločitev sodišča, ker meni, da ta ni pravilna.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Pri preizkusu sodbe prve stopnje po uradni dolžnosti (2. odst. 365. člena ZPP) je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodbo zaradi izostanka izdala sodnica posameznica, čeprav bi moral v tem postopku soditi senat, ker vrednost spornega predmeta presega 150.000,00 SIT in ne gre za spor zaradi plačila obresti (glej določbe 1. in 2. odst.

41. člena v zvezi s 488. členom ter 1. odst. 494. člena ZPP). Po določbi 2. odst. 494. člena ZPP se stranke sicer lahko sporazumejo, da sodi sodnik posameznik ne glede na vrednost spornega predmeta, vendar iz podatkov spisa ni razvidno, da bi bil tak sporazum v tej zadevi sklenjen.

Sodišče prve stopnje je bilo torej pri izdaji sodbe nepravilno sestavljeno, kar je bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 1. točki 2. odst. 354. člena ZPP, zaradi katere je moralo sodišče druge stopnje po določbi 1. odst. 369. člena ZPP napadeno sodbo razveljaviti in vrniti zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

ZPP (1977) člen 41,  41/1,  41/2,  332,  332/1,  354,  354/2-1,  488,  494,  494/1,  494/2,  41,  41/1,  41/2,  332,  332/1,  354,  354/2-1,  488,  494,  494/1,  494/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 259/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-02-28

Prihodki od sodnih taks so prihodki republike. Zato je dolžne takse potrebno plačati na vplačilni račun sodnih taks, ne pa v dobro računa sodišča.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se (v celoti) potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je podružnici SDK v Ljubljani naročilo, da z računa taksnega zavezanca prenese znesek 73.467,00 SIT na vplačilni račun sodnih taks. Navedeni znesek predstavljajo takse za tožbo (v višini 48.978,00 SIT) in 50% kazenske takse (v višini 24.489,00 SIT).

Proti temu sklepu se je pritožil taksni zavezanec, ki je predlagal, da "se pobijani sklep v celoti odpravi", ker naj bi dolžne takse plačal.

Prvi odstavek 318. člena Zakona o obligacijskih razmerjih določa, da je dolg poravnan, ko prispe banki oz. organizaciji, pri kateri ima upnik račun, denarno nakazilo v dobro upnika ali nalog (virman) dolžnikove banke ali organizacije, naj odobri računu upnika znesek, ki je v njem naveden. Ker iz prvega odstavka 10. člena Zakona o sodnih taksah izhaja, da so prihodki od sodnih taks prihodki republike, morajo biti dolžne takse nakazane na račun republike.

Ker taksni zavezanec dolžnih taks ni nakazal na vplačilni račun sodnih taks (štev. 52100-840-085-3390), ampak v dobro računa Temeljnega sodišča v Novem mestu (štev. 52100-840-037-3390), ni mogoče šteti, da je dolžne takse poravnal upravičencu (republiki).

Zato je sodišče druge stopnje ob smiselni uporabi 2. točke 380. člena Zakona o pravdnem postopku pritožbo taksnega zavezanca kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani prvostopni sklep.

Taksni zavezanec je sicer dolžne takse (23.818,00 SIT + 1.350,00 SIT = 25.168,00 SIT) poravnal v 15 dneh od vročitve opomina (četrti odstavek 26. člena ZST), vendar jih ni plačal na pravi račun (tj. na vplačilni račun sodnih taks). Zato je poleg dolžnih taks (sedaj v znesku 48.978,00 SIT) dolžan plačati tudi kazenske takse (v znesku 24.489,00 SIT) - prvi odstavek 30. člena v zvezi s tretjim odstavkom 29. člena ZST.

ZST člen 10,  10/1,  26,  26/4,  29,  29/3,  30,  30/1,  10,  10/1,  26,  26/4,  29,  29/3,  30,  30/1.  ZOR člen 318,  318/1,  318,  318/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 229/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-02-22

začasna odredba - postopek v pravdah zaradi motenja posesti

Dejansko stanje ni popolno ugotovljeno. Presoditi je treba, ali je potrebno restriktivno obravnavanje predloga, upoštevaje, da sam zakon ne predvideva posebne pritožbe zoper sklep, s katerim je predlogu za izdajo začasne odredbe ugodeno.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep v izpodbijanem - zavrnilnem delu razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom delno ugodilo predlogu tožeče stranke in izdalo začasno odredbo, s katero je določilo, da je toženec dolžan omogočiti tožniku enkraten vstop v prostore, sobo in kuhinjo v prvem nadstropju zgradbe v L. Odločilo je, da začasna odredba velja do pravnomočne rešitve v predmetni pravdi. V preostalem delu je predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo. Ugotovilo je, da celotnemu predlogu za izdajo začasne odredbe ni mogoče ugoditi. To kar z začasno odredbo zahteva tožnik, je namreč v celoti vsebina tožbenega zahtevka. Po mnenju sodišča prve stopnje je z izdano začasno odredbo upnik v zadostni meri zavarovan tako kot določa 442. člen Zakon o pravdnem postopku.

Proti zavrnilnemu delu se tožnik kot upnik pritožuje in predlaga razveljavitev oziroma spremembo sklepa. Pritožbi prilaga dovoljenje, iz katerega izhaja, da je upravičenec do uporabe prostorov in da te prostore uporablja zakonito. Te dokaze naj sodišče upošteva in tako dopolni dokazni postopek. Z onemogočanjem poslovne dejavnosti mu nastaja nenadomestljiva škoda. Začasna odredba v obliki, kot je bila dovoljena, ne ustreza dejanskemu stanju. Tožeča stranka z enkratnim vstopom v poslovni prostor ne more odnesti vseh svojih stvari. Tako torej tožnik kot upnik z začasno odredbo ni zaščiten.

Sodišče prve stopnje je po mnenju pritožbenega sodišča premalo raziskalo dejansko stanje, tako da je dvomljivo, ali je začasna odredba v predlaganem obsegu zadostno varstvo za upnika - tožnika.

Pritožbeno sodišče se namreč strinja s pritožbo, da z enkratnim vstopom v stanovanje ne more biti izpolnjen namen začasne odredbe in da taka odredba le v manjši meri - če sploh, varuje upnika.

Sodišče prve stopnje naj zato o začasni odredbi ponovno odloči. Pri tem naj tudi upošteva, da so toženčevi ugovori glede samega zahtevka izjemno skopi. Tudi s tega stališča zato velja v konkretnem primeru presojati upravičenost predloga za izdajo začasne odredbe. Presoditi pa je tudi treba, ali je v obravnavanem primeru potrebno restiktivno obravnavati predlog, upoštevaje, da zakon sam ne predvideva posebne pritožbe zoper sklep, s katerim je predlogu za izdajo začasne odredbe v postopku zaradi motenja posesti ugodeno. Sicer pa bo smotrno čimprej odločiti tudi o stvari sami.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilu člena 370/1 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s členom 380 tč. 3 in 381 istega zakona in čl. 14 Zakona o izvršilnem postopku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1294/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-02-22

Če tožeča stranka v tožbi in njenem popravku navede sodišče in pravdne stranke, oblikuje zahtevek glede glavne stvari in stranskih terjatev, predloži dokaze in čeprav nekoliko zmedeno navede dejstva, na katera opira svoj zahtevek, je vloga sposobna za obravnavanje in se je ne sme zavreči.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču sodišču prve stopnje v odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo tožeče stranke z dne 30.8.1993, ker je štelo, da je tožeča stranka ni ustrezno popravila in da ni sposobna za obravnavanje.

Proti temu sklepu se je pritožila tožeča stranka, ki v bistvu navaja, da je tožbo popravila in da po njenem mnenju sedaj vsebuje vse sestavine, ki so potrebne, da bi se lahko obravnavala.

Sodišče druge stopnje, ki je preizkusilo izpodbijani sklep po določilu 365. člena Zakona o pravdnem postopku ugotavlja, da tožba in njen popravek vsebujeta vse potrebne sestavine za obravnavanje. Po določilu 106. in 186. člena Zakona o pravdnem postopku mora tožba vsebovati navedbo sodišča in pravdnih strank in te je sodišče prve stopnje povzelo v uvodu izpodbijanega sklepa. V tožbi in njenem popravku so navedeni sporni predmet, glavni zahtevek: priključitev telefonskega priključka LJ ..... tožnici in stranski zahtevek: plačilo 4500 nemških mark (25 X 180 DEM) odškodnine. Dokazi so navedeni že v tožbi in so priloženi. Dejstva, na katera tožnica opira svoj zahtevek, so sicer nejasna in težko razumljiva, toda iz popravka tožbe je vendarle mogoče razbrati, da je tožničin telefonski priključek odklopljen, da tožnica pri toženi stranki ni odpovedala naročniškega razmerja in da trdi, da so računi plačani oz. pobotani.

Vprašljivo je sicer, ali so navedena dejstva prava podlaga za zahtevek glede glavne stvari in zlasti za stransko terjatev, toda to je predmet pravde, v kateri bo sodišče izvajalo dokaze in uporabilo ustrezno pravo.

Ker torej pritožnica utemeljeno navaja, da sodišče prve stopnje ni pravilno uporabilo procesnega prava (prvi odstavek 354. člena Zakona o pravdnem postopku), je sodišče druge stopnje po določilu 3. točke 380. člena tega zakona ugodilo pritožbi in bo o utemeljenosti tožbenega zahtevka odločalo sodišče prve stopnje. Določila Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77 do 27/90 in RS št.55/92) je uporabilo na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I), v zvezi s 1. členom Ustavnega zakona za izvedbo ustave Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 33/91-I do 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 177/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-02-22

taksa za zapuščino - odmera takse - lastninski certifikat

Nominalna vrednost lastninskega certifikata ne more predstavljati vrednosti zapuščine, od katere se plačuje zapuščinska taksa. Njene vrednosti trenutno ni mogoče določiti. Brez vrednosti pa ni, ker sicer dedinja ne bi predlagala izdaje dodatnega sklepa o dedovanju. V taki situaciji je treba uporabiti pojasnilo k tarifni številki 9 Zakona o sodnih taksah, kjer je pod točko a) navedeno, da sodišče ugotavlja vrednost, ki je odločilna za odmero povprečne takse po prostem preudarku, na podlagi izjav dedičev in podatkov, s katerimi razpolaga.

Pritožbi se ugodi, sklep se v izpodbijanem delu (v točki I, drugi odstavek izreka) razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Prvo sodišče je z dodatnim sklepom o dedovanju ugotovilo, da spada v zapuščino po pokojnem F.J. tudi lastninski certifikat štev.

..... za vrednost 400.000,00 SIT ter da znaša zapuščinska taksa 13.500,00 SIT.

Proti sklepu o odmeri takse se pritožuje dedinja F.J. V pritožbi navaja, da je realna vrednost ceritifikata daleč pod tisto, ki je na njem zapisana. Tudi, če bi hotela, kot upokojenka takse ne more plačati in prosi, da jo sodišče plačila taks oprosti, jo je pa pripravljena plačati takoj, ko bo njen certifikat na trgu vrednostnih papirjev dosegel tolikšno vrednost, kot na njem piše.

Pritožbeno sodišče soglaša s pritožničinim stališčem, da nominalna vrednost lastninskega certifikata ne more predstavljati vrednosti zapuščine, od katere se plačuje zapuščinska taksa, in njene vrednosti trenutno ni mogoče določiti, pri čemer seveda ne more biti dvoma, da neko vrednost le predstavlja, saj sicer pritožnica tudi ne bi predlagala izdaje dodatnega sklepa o dedovanju. Zato je po oceni pritožbenega sodišča potrebno uporabiti pojasnilo k tarifni številki 9 Zakona o sodnih taksah, kjer je pod točko a) navedeno, da sodišče ugotavlja vrednost, ki je odločilna za odmero povprečne takse po prostem preudarku, na podlagi izjav dedičev in podatkov, s katerimi razpolaga. Ker je vrednost dodatno ugotovljenega premoženja ugotavljalo drugače, bo moralo v novem postopku pozvati dedinjo, da zaradi odmere takse oceni vrednost lastninskega certifikata in nato upoštevaje pritožničino oceno in specifično situacijo pri ugotavljanju vrednosti premoženja (primerjaj že citirano pojasnilo k tarifni številki 9 a), odmeriti takso.

Sodišče druge stopnje je zato izpodbijani sklep v drugem odstavku točke I razveljavilo in zadevo vrnilo prvemu sodišču v novo odločanje po določbi 3. točke 380. člena ZPP v zvezi s členom 163 ZD.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 90/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-02-13

predlog za vpis v sodni register - spremembe vpisa - nova ustanovitvena vlaganja - neporavnana nedospela obveznost

Agencija RS za prestrukturiranje in privatizacijo v postopku izdaje soglasja za vpis posledic lastninskega preoblikovanja v sodni register preveri tudi, ali so podane kakšne ovire v zvezi z denacionalizacijskimi zahtevki. Če soglasje da, pomeni, da takih ovir ni in zato sodišče ugodi zahtevku za vpis. ZLPP je v skladu z ZDEN predpisal način in postopek zavarovanja denacionalizacijskih zahtevkov v postopku lastninjenja podjetij, zato je glede tega specialni predpis. Če denacionalizacijski upravičenec ni v predpisanem roku do 7.6.1993 v zavarovanje svojega zahtevka predlagal začasne odredbe, se lastninjenje nadaljuje tudi glede stvari, na katerih obstoji zahtevek za denacionalizacijo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Zoper sklep o vpisu sprememb v sodni register, ki se nanašajo na ustanovitelja, firmo in sedež, osnovni kapital, dejavnosti in pooblastila oseb, se je pravočasno pritožil zgoraj navedeni pritožnik. V pritožbi je izkazal pravni interes za pritožbo ter navedel, da ima zoper ustanovitelja M. Murska Sobota d.o.o. (v nadaljevanju ustanovitelj) terjatev v znesku 344.267.044,00 sit, o kateri teče pri prvostopnem sodišču pravdni postopek. Ustanovitelj je prenesel na firmo K. d.o.o. Murska Sobota celotno nepremično premoženje in je z vpisom sprememb - zlasti pa povečanja osnovnega deleža ogroženo poplačilo njegove terjatve.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sklep v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Pritožnik le pavšalno navaja, da je vpis v sodni register nezakonit.

Pri pregledu registrskega spisa pritožbeno sodišče ni našlo kršitev določil zakona o sodnem registru (Ur.l. RS št. 13/94) in Uredbe o vpisu družb in drugih pravnih oseb v sodni register (Ur.l. RS št.

20/94). Določilo 4.točke 1. odstavka 27. člena cit. zakona o neporavnanih dospelih obveznostih ustanovitelja, se nanaša samo na novo ustanovljene subjekte - med tem, ko je predmet izpodbijanega sklepa dokapitalizacija obstoječega subjekta. Event. oškodovanje upnikov sicer ne predstavlja nezakonitost vpisa v sodni register in imajo v takem primeru upniki drugačne pravne možnosti.

Pred sodiščem prve stopnje teče postopek za ugotovitev, ali so pri ustanovitelju podani razlogi za začetek stečajnega postopka (in ne sanacije, kot pritožnik navaja v pritožbi). V event. stečajnem postopku pa bo pritožnik lahko postal stečajni upnik in izpodbijal pravna dejanja stečajnega dolžnika - tudi tista, ki so podlaga za vpis v sodni register.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 240/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-03-02

Poprečna taksa se v postopku prisilne poravnave odmeri od seštevka zneskov, s katerimi je bila dosežena prisilna poravnava, brez upoštevanja faktorjev, s katerimi je treba pomnožiti terjatve določenih upnikov po 56. členu ZPPSL.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje spremeni, tako da se poprečna taksa odmeri na 4.501.242,50 SIT.

Sodišče prve stopnje je v postopku prisilne poravnave dolžniku odmerilo poprečno takso v višini 10.000.000,00 SIT.

Zoper sklep se je taksni zavezanec pravočasno pritožil in predlagal njegovo spremembo ali razveljavitev. Navedel je, da nominalni znesek izglasovane prisilne poravnave, od katerega je treba odmeriti 1% poprečne takse, ne znaša 1.000.000.000,00 SIT, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, ampak 450.124.239,09 SIT.

Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da sodišče prve stopnje pri odmeri poprečne takse ni pravilno ugotovilo osnove, od katere je treba takso odmeriti. Po 2. točki tarifne številke 20 Taksne tarife se poprečna taksa v postopku prisilne poravnave odmeri od seštevka zneskov, s katerimi je bila dosežena prisilna poravnava. Iz seznama upnikov z višino ugotovljenih terjatev in z višino zmanjšanih zneskov ter z označbo razreda terjatev, ki je sestavni del prvostopnega sklepa o potrditvi prisilne poravnave z dne 19.10.1994, sledi, da je bila prisilna poravnava dosežena z zneski, ki v seštevku znašajo 450.124.239,09 SIT. Pritožnik zato utemeljeno trdi, da je to tisti znesek, od katerega je treba plačati poprečno takso 1%, ki tako znaša 4.501.242,50 SIT. Po stališču pritožbenega sodišča pri ugotovitvi osnove za odmero poprečne takse ni moč upoštevati faktorjev, s katerimi je teba pomnožiti terjatve določenih upnikov po 56. členu ZPPSL, kot je to storilo sodišče prve stopnje. Ti faktorji so namreč predpisani samo zato, da se glasovalna pravica nekaterih upnikov poveča ali zmanjša, zato seštevek tako povečanih ali zmanjšanih terjatev ni seštevek zneskov, s katerimi je bila dosežena prisilna poravnava. Iz teh razlogov je sodišče druge stopnje pritožbi dolžnika ugodilo in napadeni sklep spremenilo tako, da je poprečno takso odmerilo od pravilnega seštevka zneskov, s katerimi je bila dosežena prisilna poravnava.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 260/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1995-03-08

postopek v pravdah zaradi motenja posesti - začasna odredba - pritožba - ugovor - pravna sredstva

Kadar sodišče po uradni dolžnosti ali na predlog stranke izda začasno odredbo po 1. odst. 442. člena ZPP,proti takšnemu sklepu ni dovoljena posebna pritožba niti ugovor. Stranka v tej fazi postopka zato nima nobenega pravnega sredstva proti sklepu o začasni odredbi

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom zavrglo ugovor tožene stranke proti sklepu o začasni odredbi z dne 19.12.1994, ker je ugotovilo, da ni dopusten.

Proti temu sklepu se pritožuje tožena stranka. Navaja, da je odločitev sodišča prve stopnje napačna, ker je ugovor dopusten.

Določba 442. člena Zakona o pravdnem postopku, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje, res izključuje pritožbo proti začasni odredbi, ne izključuje pa pravice do ugovora. Glede izdaje začasnih odredb se namreč uporabljajo določbe ZIP, ki dopuščajo ugovor proti vsaki odločbi, s katero je bilo ugodeno predlogu za začasno odredbo.

Predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje, da odloči o ugovoru.

Kadar sodišče po uradni dolžnosti ali na predlog stranke izda začasno odredbo po 1. odst. 442. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), proti takšnemu sklepu ni dovoljena posebna pritožba, kot to določa 2. odstavek istega člena. Po 2. odst. 378. člena ZPP je tak sklep dopustno izpodbijati le v pritožbi proti končni odločbi. Prvi odst. 442. člena ZPP sicer izrecno ne predvideva izdaje začasne odredbe na predlog stranke, vendar na podlagi logične razlage sodna praksa to določilo interpretira tako, da je po tem določilu mogoče izdati začasno odredbo tudi na predlog stranke. Zato tudi za tak primer velja 2. odst. 442. člena ZPP, da proti začasni odredbi ni dovoljena posebna pritožba.

Začasna odredba je bila v konkretnem primeru izdana po določbah ZPP, ki je posebni predpis o začasni odredbi, v razmerju do Zakona o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP), ki je (v določbah od 262. do 274. člena) splošni predpis o začasnih odredbah. V takem primeru se morajo glede vrste in dopustnosti pravnega sredstva proti začasni odredbi uporabiti določbe posebnega predpisa, če ta določa drugače kot splošni predpis. Ker 442. člen ZPP predpisuje, da zoper sklep o začasni odredbi ni dovoljena posebna pritožba nima tožena stranka v tej fazi postopka nobenega pravnega sredstva proti sklepu o začasni odredbi. Odločitev sodišča prve stopnje je zato pravilna, pritožba pa neutemeljena.

Neutemeljeno pritožbo je sodišče druge stopnje zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo v skladu z določilom druge točke 380. člena ZPP.

ZPP (1977) člen 442,  442/1,  442,  442/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.