TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 285/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-01-22

pristojnosti predsednika senata - pripravljalni narok - ne bis in idem

V obsegu pooblastil, ki jih ima predsednik senata za predhoden preizkus tožbe po 282. členu ZPP ni mogoče zavreči tožbe iz razloga, da je o zadevi že pravnomočno razsojeno. To lahko stori predsednik senata šele na pripravljalnem naroku po določilu II.odst. 288. člena ZPP. S tem je o tako pomembnem procesnem vprašanju zagotovljena kontradiktornost postopka.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje po uradni dolžnosti razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljno obravnavo.

Tožeča stranka se je pravočasno pritožila zoper sklep sodišča prve stopnje, ki je po predhodnem preizkusu ugotovitvene tožbe le-to zavrglo. Vložena pritožba je ostala neobrazložena, čeprav je pritožnica napovedala obrazložitev.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena iz naslednjih razlogov: Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo iz razloga, ker je o stvari že pravnomočno razsojeno. Tako odločbo je izdalo pred razpisom pripravljalnega naroka oziroma naroka za glavno obravnavo.

V obsegu pooblastil, ki jih ima predsednik senata za predhoden preizkus tožbe po 282. členu ZPP ni mogoče zavreči tožbe iz razloga, da je o zadevi že pravnomočno razsojeno. To lahko stori predsednik senata šele na pripravljalnem naroku po določilu II.odst. 288. člena ZPP. S tem je o tako pomembnem procesnem vprašanju zagotovljena kontradiktornost postopka. Ugotovljeno ravnanje sodišča prve stopnje predstavlja absolutno kršitev postopka iz 7.točke II.odst. 354. člena ZPP, na katero mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti.

V ponovnem postopku se bo moralo sodišče prve stopnje pred odločitvijo, da gre za razsojeno stvar, tudi bolj podrobno ukvarjati s vprašanjem, ali je vtoževana terjatev istovetna (čeprav sta zneska enaka) s terjatvijo iz zadeve Pg 258/95. Ne bo odveč tudi ugotoviti, ali ne gre za del v stečaju prijavljene terjatve 2,862.004,90 sit, katero je stečajni upravitelj tožene stranke prerekal. V takem primeru mora tožnik predložiti sklep o napotitvi na pravdo.

Izrek o pritožbenih stoških je odpadel, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cp 751/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-01-17

oporoka - dedovanje na podlagi zakona - vrnjeno premoženje po opravljenem denacionalizacijskem postopku

Pritožba je nedovoljena, ker pritožniku ni mogoče priznati pravnega interesa za vloženo pritožbo, ko se protivi v lastno korist izdani sodni odločbi,zato mu ni dopustno nuditi sodnega varstva.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče odločilo, da pod točko II navedeno zapuščino dne 30. 3. 1988 umrlega L.K. na podlagi zakona dedujejo njegovi trije nečaki F.K., A.T.in A.K, vsak do 1/3. Zapuščino predstavlja nepremičnina, pripisna k vl. št. 1317 k.o.

K.v., ki jo je pokojni zapustnik do 1/2 podedoval po svoji ženi (po opravljenem denacionalizacijskem postopku), druga polovica pa mu je bila vrnjena z denacionalizacijsko odločbo. Prvostopno sodišče je ob sklicevanju na določbe Zakona o denacionalizaciji - ZDen in izjave obeh navedenih zapustnikovih nečakinj zaključilo, da zapustnikova oporoka v korist E.K. v zvezi z vrnjenim denacionaliziranim premoženjem ni upoštevna in je zato nastopilo dedovanje po zakonu.

Tako odločitev izpodbija s pritožbo dedič F.K. ob uveljavljanju pritožbenih razlogov iz točke 2 in 3 člena 353/I Zakona o pravdnem postopku - ZPP v zvezi s členom 163 Zakona o dedovanju - ZD. Graja odločitev prvega sodišča o neupoštevanju zapustnikove oporoke in se zavzema za spremembo izpodbijanega sklepa na pritožbeni stopnji v korist E.K. kot oporočne dedinje oz. podrejeno za razveljavitev napadenega sklepa in ponovno odločanje na prvi stopnji.

Pregled zadeve pokaže, da je zapustnik z oporoko za dedinjo svojega premoženja določil E.K., ženo pritožnika F.K. Po sklepu o dedovanju opr. štev. D xx/88 z dne 16. 2. 1989 je E.K. izključno dedovala v njem navedeno zapustnikovo premoženje na podlagi oporoke z dne 1. 12. 1969. Prvostopno sodišče je s sedaj izpodbijanim sklepom pritožnika razglasilo za dediča pod II izreka izpodbijanega sklepa navedene zapuščine do 1/3, ta pa se v pritožbi zavzema za oporočno dedovanje v izključno korist E.K. in torej v svojo škodo, saj bi pritožnik v primeru takega oporočnega dedovanja E.K. izgubil upravičenje, ki mu gre na podlagi izpodbijanega sklepa. Tako je treba zaključiti, da pritožniku ni mogoče priznati pravnega interesa za vloženo pritožbo oz. da mu ob takih ugotovitvah, ko se protivi v lastno korist izdani sodni odločbi, ni dopustno nuditi sodnega varstva. Morebitni drugačni dejanski interesi pritožnika pa pravno niso upoštevni.

Ker je po navedenem pritožba nedovoljena, jo je bilo ob smiselni uporabi določb člena 367 ZPP v zvezi s členom 358/III istega zakona zavreči v skladu z določilom točke 1 člena 380 ZPP v zvezi s členom 163 ZD, ne da bi se pritožbeno sodišče smelo spuščati v razloge vložene pritožbe.

O stroških pritožbe ni bilo potrebno odločiti, ker niso bili priglašeni.

ZPP (1977) člen 358,  358/3,  380,  380/1,  358,  358/3,  380,  380/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 1435/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-20

Opustitev vročitve dokaznih listin, ki jih ena stranka predloži sodišču na naroku za glavno obravnavo, na katerem ni pravilno povabljene druge stranke, ni bistvena kršitev določb pravdnega postopka (še posebej, če druga stranka ne navede, v čem bi ta opustitev lahko vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe).

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v delu, s katerim je bilo toženi stranki naloženo, da mora plačati tožeči stranki 1.395.979,00 SIT z zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih računov do plačila ter ji povrniti izvršilne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. člena ZPP. Navedla je, da ji razen računov niso bile vročene druge listine, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje utemeljilo sodbo. S tem naj bi bila kršena pravila pravdnega postopka, v posledici česar naj bi bilo zmotno in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje in kršen materialni zakon.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

V ZPP ni predpisano, da bi moralo sodišče nasprotni stranki vročiti dokazne listine, ki mu jih na naroku za glavno obravnavo predloži druga stranka, kot se je to zgodilo v obravnavanem primeru. Tožena stranka je bila na narok pravilno povabljena, a se ga (očitno brez utemeljenega razloga) ni udeležila, niti ni predlagala preložitve.

Tudi če bi sodišče s tem, ko ji ni vročilo listin, ki jih je na naroku predložila tožeča stranka, kršilo procesne predpise, pa bi bila taka kršitev upoštevna samo, če bi tožena stranka konkretno povedala, v čem je to vplivalo ali bi lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe (glej določbo 1. odst. 354. člena ZPP). Tega pa tožena stranka konkretno ni zatrjevala, saj je navedla samo splošno trditev, da je zaradi tega ostalo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno ter da je bilo materialno pravo zmotno uporabljeno.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni bila storjena. V čem naj bi bilo dejansko stanje zmotno ali nepopolno ugotovljeno, tožena stranka ni razložila. Po ugotovitvi sodišča druge stopnje je prvostopno sodišče materialno pravo pravilno uporabilo, pri izdaji sodbe pa ni napravilo nobene od bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst.

354. člena ZPP, na katere je treba pri odločanju o pritožbi vedno paziti po uradni dolžnosti (2. odst. 365. člena ZPP). Ker torej ni podan nobeden od pritožbenih razlogov, je pritožbeno sodišče po določbi 368. člena ZPP neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo napadeno prvostopno sodbo.

ZPP (1977) člen 354,  354/1,  354,  354/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 41/97
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-26

spor o pristojnosti - stvarna pristojnost - predlog predsednika senata za prenos stvarne pristojnosti in posledično pretrganje zastaranja

Predlog predsednika senata za prenos stvarne pristojnosti na podlagi 36.čl. ZKP je šteti za procesno dejanje za pregon storilca zaradi storjenega kaznivega dejanja v smislu 3.odst. 112.čl. KZ in tedaj kot tako zastaranje tudi pretrga.

Pritožbi okrožnega državnega tožilca se ugodi in sklep sodišča prve stopnje r a z v e l j a v i .

Sodišče prve stopnje je s pobijanim sklepom na podlagi določbe 1. odst. 437. čl. ZKP zavrglo obtožni predlog, vložen zoper obdolženega D.Š. zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po 2. odst. 166. čl. KZ Republike Slovenije. Menilo je namreč, da glede na spremenjeno kazensko zakonodajo, po kateri je dejanje opredeliti kot kaznivo dejanje tatvine po 1. odst. 112. čl. KZ, kazenski pregon zaradi relativnega zastaranja ni več dopusten.

Zoper navedeni sklep se iz pritožbenega razloga kršitve kazenskega zakona pritožuje okrožni državni tožilec. Pritožbenemu sodišču predlaga, da njegovi pritožbi ugodi in sklep sodišča prve stopnje razveljavi.

Pritožba okrožnega državnega tožilca je utemeljena.

Pritožnik ima prav, ko meni, da je sodišče prve stopnje ravnalo napak, ko je ugotovilo, da je v konkretni kazenski zadevi nastopilo relativno zastaranje in da je s tem zagrešilo kršitev kazenskega zakona iz 3. tč. 372. čl. ZKP v vprašanju, ali so podane okoliščine, ki izključujejo kazenski pregon. Sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da je dne 20.1.1992 razpravljajoči sodnik, ki je imel takrat spis v delu, izdal odredbo za pribavo izpiska iz kazenske evidence. Nepravilna pa je ugotovitev, ko sodišče prve stopnje meni, da je bilo naslednje procesno dejanje za pregon storilca storjeno šele 3.4.1995, torej že po preteku triletnega relativnega zastaralnega roka. Iz spisovnih podatkov je razvidno, da je navedenega dne zunajobravnavni senat sodišča prve stopnje sicer res izdal sklep, s katerim se je, glede na spremenjeno kazensko zakonodajo, Okrožno sodišče v ... izreklo za stvarno nepristojno za sojenje v predmetni kazenski zadevi in spis odstopilo v nadaljnje delo okrajnemu sodišču. Ta sklep pa je bil izdan na podlagi predloga predsednika senata okrožnega sodišča z dne 19.1.1995. Tudi predlog predsednika senata za prenos stvarne pristojnosti na podlagi 36. čl.

ZKP je šteti za procesno dejanje za pregon storilca zaradi storjenega kaznivega dejanja v smislu 3. odst. 112. čl. KZ in tedaj kot tako tudi zastaranje pretrga. Glede na to, da je predsednik razpravljajočega senata ta predlog podal en dan pred nastopom relativnega zastaranja, tako, kakor je to razvidno iz list. št. 31 spisa, prizivno sodišče ugotavlja, da je bil tega dne triletni zastaralni rok pretrgan in da se je 19.1.1995 zastaranje začelo znova.

Glede na vse zgoraj navedeno je bilo tedaj pritožbi okrožnega državnega tožilca ugoditi in pobijani sklep sodišča prve stopnje na podlagi 3. odst. 402. čl. ZKP razveljaviti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1544/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-27

Če na dva zaporedna naroka za glavno obravnavo v gospodarskem sporu ne pride nobena od pravilno povabljenih pravdnih strank, se šteje, da je tožba umaknjena, tudi če so bili sicer izpolnjeni pogoji, da bi sodišče lahko izdalo sodbo brez razpisa naroka.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Tožena stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da se zaradi umika tožbe (ker nobena od pravdnih strank ni prišla na dva zaporedna naroka za glavno obravnavo) razveljavi sklep o izvršbi v 1. in 3. točki izreka, tožeči stranki pa naložilo, da mora toženi povrniti pravdne stroške.

Zoper sklep se je tožeča stranka pravočasno pritožila zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in predlagala njegovo razveljavitev. Navedla je, da je tožena stranka v vlogi dne 16.6.1994 pripoznala tožbeni zahtevek na plačilo zakonitih zamudnih obresti, zato bi moralo sodišče prve stopnje izdati sodbo na podlagi pripoznave po 331. členu ZPP in to v skladu s 496. členom ZPP, pri tem pa napraviti svoj izračun obresti.

Tožena stranka je v svoji vlogi z dne 16.6.1994 navedla, da priznava, da je tožeči stranki dolžna zamudne obresti po svojem izračunu, v presežku pa je svojo obveznost zanikala. S tem tožena stranka ni pripoznala niti dela tožbenega zahtevka, zato sodišče prve stopnje ni imelo podlage za izdajo sodbe zaradi pripoznave po 331. členu ZPP. Po določbi 496. člena ZPP bi sicer lahko izdalo (navadno) sodbo brez razpisa naroka, vendar tega ni bilo dolžno storiti. Presoja o tem, ali bo to storilo, je namreč prepuščena sodišču. V tem primeru se je pač odločilo, da bo opravilo narok. Ker na dva zaporedna naroka za glavno obravnavo nato ni prišla nobena od pravilno povabljenih pravdnih strank, je na podlagi določbe 2. odst. 499. člena ZPP pravilno štelo, da je tožeča stranka tožbo umaknila in zato razveljavilo sklep o izvršbi. Pritožbeno sodišče je zato neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo napadeni sklep (2. točka 380. člena ZPP).

Skladno z določbo 1. odst. 155. člena v zvezi s 1. odst. 166. člena ZPP je sodišče druge stopnje odločilo, da tožena stranka sama nosi svoje stroške odgovora na pritožbo, saj ti stroški za pravdo niso bili potrebni, ker odgovor na pritožbo zoper sklep po ZPP ni predviden.

ZPP (1977) člen 496,  499,  499/2,  496,  499,  499/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1779/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-18

Kadar predlagatelja, ki je hkrati tudi subjekt vpisa, v postopku vpisa v sodni register zastopa pooblaščenec, ki je odvetnik, je treba vsa pisanja vročiti pooblaščencu in ne neposredno subjektu vpisa.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne registrskemu sodišču v novo odločanje.

Registrsko sodišče je zavrglo predlog za vpis sprememb v sodni register, češ da ga predlagatelj kljub pozivu v danem roku ni popravil tako, da bi bile izpolnjene procesne predpostavke za odločanje.

Zoper sklep se je predlagatelj pravočasno pritožil zaradi bistvene kršitve določb postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagal je njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve registrskemu sodišču v novo odločanje. Navedel je, da ga je v postopku zastopala pooblaščenka - odvetnica, ki pa ji sodišče ni vročilo odredbe s pozivom na dopolnitev priglasitve, zaradi česar ni pogojev za izdajo napadenega sklepa.

Če ima stranka pooblaščenca, se vročajo pisanja njemu, če ni v zakonu drugače določeno (1. odst. 138. člena ZPP). Ta določba zakona o pravdnem postopku smiselno velja tudi za postopek vpisa v sodni register (19. člen ZSR v zvezi s 37. členom ZNP) in je v razmerju z ostalimi določbami ZSR (25. člen) in ZPP (134. člen) o vročanju pravnim osebam - subjektom vpisa - specialna določba. Zato bi moralo registrsko sodišče odredbo s pozivom na dopolnitev priglasitve res vročiti pooblaščenki predlagatelja, kot ta trdi v pritožbi. Ker tega ni storilo, ampak je odredbo vročilo neposredno subjektu vpisa, ne bi smelo izdati napadenega sklepa, saj pred vročitvijo odredbe pooblaščenki predlagatelja ni mogel začeti teči (in se torej tudi ni mogel izteči) rok za njeno izpolnitev.

V postopku izdaje izpodbijanega sklepa, ki je posledica ugotovitve, da predlagatelj predloga v danem roku ni popravil, je tako prišlo do bistvene kršitve procesnih določb po 1. odst. 354. člena ZPP v zvezi z 19. členom ZSR in 37. členom ZNP. Zaradi nje je moralo pritožbeno sodišče na podlagi določbe 3. točke 39. člena ZSR pritožbi ugoditi, napadeni sklep razveljaviti, zadevo pa vrniti registrskemu sodišču v novo odločanje.

V novem postopku bo moralo registrsko sodišče odredbo najprej vročiti predlagateljavi pooblaščenki, nato pa - odvisno od njenega ravnanja - o predlogu za vpis pravilno odločiti.

ZPP (1977) člen 134,  138,  134,  138.  ZSReg člen 25,  25.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cpg 15/97
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-27

prisilna poravnava - umik predloga - ustavitev postopka - pritožba upnika

Pritožba upnika zoper sklep o ustavitvi postopka prisilne poravnave na podlagi umika dolžnikovega predloga ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je ustavilo postopek prisilne poravnave, ker je dolžnik umaknil predlog za njegov začetek.

Zoper sklep se je pravočasno pritožil upnik Sindikat vzgoje, izobraževanja in znanosti. Navedel je, da se pritožuje zaradi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava ter predlagal razveljavitev napadenega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje. Po njegovem stališču so namreč izpolnjeni vsi pogoji za izvedbo postopka prisilne poravnave.

Po določbi 1. odst. 5. člena ZPPSL lahko sklenitev prisilne poravnave predlaga samo (insolventni ali prezadolženi) dolžnik. Sklenitve prisilne poravnave torej ne morejo predlagati upniki. Tudi nadaljnji tek postopka za sklenitev prisilne poravnave je zato odvisen izključno od volje dolžnika. Posledica tega je določba 33. člena ZPPSL, po kateri lahko dolžnik do naroka za prisilno poravnavo svoj predlog umakne (1. odst.), nakar mora poravnalni senat postopek ustaviti (2. odst.), ne da bi preverjal še kakšne druge pogoje za prisilno poravnavo. To pa pomeni, da upnikom ni dana možnost kakorkoli vplivati na potek postopka za sklenitev prisilne poravnave, zaradi česar se zoper sklep iz 2. odst. 33. člena ZPPSL tudi nimajo pravice pritožiti. Pritožba upnika torej glede na določbo 3. odst.

358. člena v zvezi s 381. členom ZPP ter v zvezi s 1. odst. 71. člena in 15. členom ZPPSL ni dovoljena. Zato jo je pritožbeno sodišče na podlagi določbe 1. točke 381. člena ZPP v zvezi s 1. odst. 71. člena in 15. členom ZPPSL zavrglo.

ZPPSL člen 5,  5/1,  33,  33/1,  33/2,  5,  5/1,  33,  33/1,  33/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1224/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-06

V zapuščinskem postopku ugotovljena vrednost zapuščine ne vpliva na upnikovo pravico.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

V tej zapuščinski zadevi je sodišče prve stopnje med drugim ugotovilo, da je Republika Slovenija prijavila terjatev do zapuščine, da je bila ta terjatev priznana, ugotovilo pa je tudi, koliko znaša vrednost zapuščine. Po odbitku stroškov in terjatev je ugotovilo, da čiste vrednosti zapuščine ni.

Proti sklepu se pritožuje Republika Slovenija zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Predlaga razveljavitev sklepa. Navaja, da je pokojni M.K. dolgoval Republiki Sloveniji skupaj 4.657.640,00 SIT.

Sodišče prve stopnje je nekritično sledilo napovedim oziroma cenitvam premičnega in nepremičnega premoženja dedičev. Sodišče bi moralo biti bolj kritično in bi moralo postaviti izvedenca, ki bi ocenil zapustnikovo premoženje. V ponovnem postopku naj bo postavljen izvedenec, ki bo premoženje ocenil.

Dediči v tem zapuščinskem postopku so upnikovo terjatev priznali, upnik pa ni zahteval popisa in cenitve po določbah 2. odst. 184. člena Zakona o dedovanju. Pa tudi sicer nima odločilnega pomena vrednost, ugotovljena v zapuščinskem postopku. Vrednost se uradoma ugotavlja zaradi plačila zapuščinske takse, ta pa se ugotovi po prostem preudarku, na podlagi izjav dedičev in podatkov, s katerimi sodišče razpolaga. Le če je potrebno, sodišče lahko odredi, da ocenijo vrednost izvedenci na stroške dedičev (glej pojasnilo pod točko A tarifne številke 9 Zakona o sodnih taksah). Da vrednost zapuščine ni bistvenega pomena, kažejo tudi določbe 214. člena Zakona o dedovanju, ki med obveznimi sestavinami sklepa o dedovanju ne omenjajo vrednosti zapuščine.

Tako torej v zapuščinskem postopku ugotovljena vrednost zapuščine ne vpliva na upnikovo pravico. Postavitev izvedenca - cenilca je zato nepotrebna. Prava vrednost se bo ugotavljala v postopku, v katerem bo prišlo do izterjave, seveda z omejitvijo, ki jo določa 1. odst. 142. čl. ZD, po katerem je dedič odgovoren za zapustnikove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja. Končno je upnik tudi tretja oseba. Če bi njegovega dolga dediči ne priznali, bi ga moral uveljavljati v posebnem postopku, na tek zapuščinskega postopka pa bi to ne vplivalo. Tudi to kaže, da vrednost, ugotovljena v zapuščinskem postopku, ni odločilnega pomena.

Tako je bilo torej treba pritožbo zavrniti in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje (člen 368 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s členom 163 Zakona o dedovanju).

ZD člen 142,  142/1,  184,  184/2,  214,  142,  142/1,  184,  184/2,  214.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 201/97
Sodna praksa višjih sodišč, 1997-02-18

pozneje najdeno premoženje - dodatni sklep o dedovanju

Tisti, ki je po prejšnjem (pravnomočnem) sklepu o dedovanju dedič, je upravičen tudi do pozneje najdenega premoženja. To je posledica vezanosti na pravnomočen sklep o dedovanju in načela univerzalnosti sukcesije.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da pozneje najdeno premoženje, ki predstavlja 48 (oseminštirideset) delnic A delniške družbe L. d.d. v celoti pripada dediču B.P.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje pozneje najdeno zapustničino premoženje (48 L. delnic) razdelilo tako, da oporočnemu in nujnemu dediču pripada vsakemu polovica teh delnic.

Zoper ta sklep se zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožuje oporočni dedič B.P.in predlaga spremembo, podrejeno pa razveljavitev. Zatrjuje, da je V.P. izjavil da ne zahteva nujnega deleža. To pomeni, da je edini dedič B.P. (V. P. se je dedovanju v celoti odpovedal) in to tudi glede pozneje najdenih delnic.

Pritožnik utemeljeno opozarja, da je zapustničin edini dedič. Če se namreč po pravnomočnosti sklepa o dedovanju najde premoženje, za katero se ob izdaji sklepa ni vedelo, da pripada zapuščini, sodišče ne opravi nove zapuščinske obravnave, temveč razdeli premoženja z novim sklepom na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju (1. odstavek 221. člena Zakona o dedovanju - v nadaljevanju ZD). In ker je po prejšnjem (pravnomočnem) sklepu o dedovanju zapustničin edini dedič B.P., je upravičen tudi do pozneje najdenega premoženja (ki ga predstavlja 48 A delnic delniške družbe L.). To je posledica vezanosti na pravnomočen sklep o dedovanju Temeljnega sodišča v L. z dne 26.3.1992, s katerim je bil B.P. ugotovljen kot edini dedič (220. člen ZD) in načela univerzalnosti sukcesije (ki pomeni, da se na dediča prenese vse, kar je bilo v pravnih razmerjih zapustnikovo, in ne le tisto, kar bi dediču konveniralo - dedičev položaj je torej univerzalen, vezan na celotno dediščino, ne pa le na posamezen del - npr. na L. delnice). Ker je tako sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo (1. odstavek 221. člena ZD), je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da tudi novo najdeno premoženje pripada edinemu dediču B. P. (2. točka 380. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 163. členom ZD).

ZD člen 132,  136,  136/1,  220,  221,  221/1,  132,  136,  136/1,  220,  221,  221/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.