TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep III Cp 1573/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-27

Izvršilno sodišče ni pristojno za odločanje o ugovoru tretjega.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje tretjega napotilo na pravdo na nedopustnost izvršbe na predmetih: računalnik DPX CPU 386, barvni monitor Philips, tipkovnico in telefon-fax Panasonic KX-F 1600, ker je tretji ugovarjal, da so njegova, ne pa dolžnikova last.

Ugovor tretjega v delu, v katerem je zatrjeval, da je zarubljeni osebni računalnik last druge osebe, je zavrglo.

Zoper sklep sodišča prve stopnje je tretji vložil pritožbo. V pritožbi navaja, da se mu zdi absurdno, da bo v pravdi dokazoval svojo lastninsko pravico. V ugovoru je res napisal, da je osebni računalnik last druge osebe, račune o nakupu pa je sodišču poslala ona sama osebno in je s tem ugovarjala rubežu teh stvari.

V odgovoru na pritožbo upnik navaja, da dolžnik ob rubežu ni ugovarjal, da so zarubljene stvari last tretjih oseb.

Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna in zakonita. Pritožbeno sodišče se v tem delu, v izogib ponavljanju, v celoti sklicuje na razloge v obrazložitvi izpodbijanega sklepa. Na pritožbene navedbe pa odgovarja: Izvršilno sodišče je pritožnika, ki je vložil ugovor kot tretji, moralo napotiti na pravdo, ker ni pristojno, da bi odločalo o utemeljenosti njegovega ugovora. Da se pritožniku to zdi absurdno, ni pomembno. Tak je zakon (prvi odstavek 57. člena Zakona o izvršilnem postopku - ZIP) in sodišče prve stopnje ga je v tem primeru pravilno uporabilo.

Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da tretji z ugovorom ne more uveljavljati pravice nekoga drugega. Pritožba zmotno navaja, da je druga oseba vložila ugovor s tem, ko je sodišču predložila račune za osebni računalnik. Ugovor mora biti pisen in podpisan s strani osebe, ki ga je vložila. V spisu ni nobenega takšnega ugovora D. K.

Pritožba ni utemeljena in jo je pritožbeno sodišče zato zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 380. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 14. členom ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1729/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-11-03

Zahtevka na razveljavitev pogodbe o poslovnem sodelovanju ni mogoče zavarovati z začasno odredbo, po kateri naj bi se v C listu vpisala prepoved posegov v parcelo in na njej zgrajeno stavbo, kot tudi ne z dejansko prepovedjo takega posega.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog tožeče stranke na izdajo začasne odredbe, po katerem naj bi zemljiška knjiga Okrajnega sodišča v Radovljici pri parc. št. 1112/279 k.o. v C listi vknjižila prepoved vsakega posega v prostor in objekt, ki stoji na tej parceli, razen tega pa naj bi sodišče toženi stranki tudi prepovedalo vsakršno poseganje v prostor in objekt, vse do pravnomočnega končanja tega pravdnega postopka.

V svoji pritožbi zoper sklep tožeča stranka uveljavlja pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava po prvem odstavku 353. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Meni namreč, da njena tožba ni zgolj ugotovitvena, kot to napačno zaključuje sodišče prve stopnje.

Prvenstveno predlaga spremembo sklepa z ugoditvijo začasni odredbi, podrejeno pa njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek.

Preizkus zadeve na pritožbeni stopnji v okviru določb 365. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi z njegovim 381. členom pokaže, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 2. odstavku 354. člena ZPP in da je tudi materialno pravo pravilno uporabilo, na kar oboje je sodišče druge stopnje dolžno paziti po uradni dolžnosti. Sodišče prve stopnje je tudi pravilno in dovolj popolno ugotovilo dejansko stanje da gre v danem primeru namreč za ugotovitveno tožbo in da obsodilne sodbe, izdane na njeni podlagi ni mogoče izvršiti, kar izključuje izdajo začasne odredbe glede na namen zavarovanja, ki ji ga zakon pripisuje.

To pa pomeni, da je sodišče prve stopnje pri svoji odločitvi, kot je bilo nakazano že zgoraj, tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

Svojo odločitev je tudi pravilno pojasnilo, zato bi se na ta način izognilo njihovemu nepotrebnemu ponavljanju. Glede na pritožbene navedbe sodišče druge stopnje le še dodaja, da v kolikor tožbeni zahtevek meri na razveljavitev pogodbe o sodelovanju z dne 10.4.1998, realizacije le-tega ni mogoče zavarovati s predlagano začasno odredbo in to niti z vknjižbo prepovedi posegov na parc.št. 1112/279 k.o. v C listu, niti s prepovedjo, ki naj bi jo vseboval izrek predlaganega sklepa. Tako se tudi s tega zornega kota izpodbijani sklep pokaže kot pravilen, pritožba tožeče stranke pa kot neutemeljena. Kot tako jo je sodišče druge stopnje tudi zavrnilo in v skladu z določbo 2. točke 380. člena ZPP potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1588/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-27

vrnitev v prejšnje stanje - zamuda naroka

Zamuda naroka ni opravičljiva, če toženec zboli za lažjo boleznijo deset dni pred narokom, pa ima možnost sodišče o tem pisno ali po telefonu obvestiti in zaprositi za preložitev obravnave.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlog tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje in obdržalo v veljavi sodbo zaradi izostanka opr. št. I P 156/98 z dne 17.10.1999. Odločilo je še, da mora tožena stranka tožeči povrniti nadaljnje stroške pravdnega postopka v znesku 13.125,00 SIT.

Zoper sklep se je pravočasno pritožil toženec, ki v laični pritožbi navaja, da se z izpodbijanim sklepom ne strinja v tem, da je navedel točen datum, kdaj je imel gripo, poleg tega pa je povedal, da v lekarno ni hodil sam, temveč njegov prijatelj. Ne strinja se z odločitvijo, da se zadeva ne vrne v prejšnje stanje in da mora tožeči stranki povrniti stroške, saj je brez zaposlitve.

Pritožbeno sodišče ob preizkusu zadeve v okviru določbe 365. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi z njegovim 381. členom ugotavlja, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na kar je sodišče druge stopnje dolžno paziti po uradni dolžnosti.

Na podlagi 117. člena ZPP sodišče stranki, ki zamudi narok, dovoli vrnitev v prejšnje stanje, če spozna, da je stranka zamudila narok iz opravičenega razloga. Razlog so lahko objektivne ali subjektivne okoliščine, ki pa morajo biti takšne, da stranka zaradi njih resnično ni mogla opraviti procesnega dejanja. V toženčevem primeru je sodišče prve stopnje povsem pravilno ugotovilo, da bi moral toženec kljub temu, da je bil bolan in se zaradi tega naroka ni mogel udeležiti, sodišču opravičiti svojo odsotnost ali pa bi namesto njega to storil prijatelj, ki je zanj skrbel. Pritožbeno sodišče odgovarja na navedbe v pritožbi, da je sodišče prve stopnje v sklepu res navedlo, da je toženec zbolel 14 dni pred obravnavo, vendar to vsekakor ne more vplivati na pravilnost odločitve. Tudi če je toženec v resnici zbolel 10 ali 7 dni pred razpisanim narokom, bi imel še vedno dovolj časa, da sodišču sporoči, da na narok ne bo mogel pristopiti.

Ker tožena stranka v pravdi ni uspela, ji je sodišče prve stopnje v skladu s I. odstavkom 154. člena ZPP naložilo v plačilo pravdne stroške nasprotne stranke. Sodišče druge stopnje dodaja, da bo moral toženec, glede na to, da v pravdi ni uspel, sam nositi svoje stroške.

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v skladu z 2. točko 380. člena ZPP potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 117,  117/1,  117,  117/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 1562/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-06

izvršba na nepremičnine - ugotovitev vrednosti nepremičnine

Po pravnomočnosti sklepa o izvršbi sodišče prve stopnje s pomočjo izvedenca s sklepom ugotovi tržno vrednost dolžnikove nepremičnine.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom vrednost nepremičnine, vpisane pri vl.št.1001 k.o., last dolžnika, na dan 7.12.1997, določilo na znesek 21,787.262,00 SIT. V tej izvršilni zadevi je bila namreč z že pravnomočnim sklepom o izvršbi sodišča prve stopnje dovoljena izvršba na navedeno dolžnikovo nepremičnino za poravnavo upnikove terjatve.

Proti navedenemu sklepu se je pravočasno pritožil dolžnik, ki v pritožbi navaja, da upnik ni upošteval vračila posojila oziroma obresti polnega zneska, katerega mu je vrnil. Tožniku je vrnil 908 DEM do konca leta 1994 ter nato še 12.11.1997 120.000,00 SIT, 14.11.1997 170,00 SIT in 23.12.1997 390.000,00 SIT, po srednjem tečaju je tako vrnil upniku 8.300,00 DEM in ne le 7.500,00 DEM.

Pritožbeno sodišče, ki je to izvršilno zadevo prejelo v pritožbeno reševanje iz nerazumljivih razlogov šele 30.9.1999, uvodoma ugotavlja, da dolžnik v svoji pritožbi vsebinsko sploh ne oporeka pravilnosti izpodbijanega sklepa, temveč navaja stvari, ki z izpodbijanim sklepom nimajo prav nobene zveze. Pritožbeno sodišče je zato izpodbijani sklep preizkusilo le v okviru določbe 2. odst. 365. čl. Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi z določbo 15. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ). Po tej določbi mora namreč pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti preizkusiti, če sodišče prve stopnje pri izdaji izpodbijane odločbe ni storilo kakšne absolutne procesne kršitev iz 2. odst. 354. čl. ZPP ali kršitve materialnega prava. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da sodišče prve stopnje nobene take kršitve ni storilo in da je izpodbijani sklep povsem pravilen in zakonit, saj je v skladu z določbo takrat veljavnega 153. čl. ZIP, po kateri sodišče ugotovi vrednost nepremičnine, ko postane sklep o izvršbi pravnomočen. Vrednost nepremičnine ugotovi na podlagi cenitve izvedencev in na podlagi drugih dejstev o njeni tržni ceni na dan cenitve. Sodišče prve stopnje je izpodbijani sklep izdalo na podlagi cenitve izvedenca, ki je tržno vrednost dolžnikove nepremičnine, to je stanovanjske hiše, ocenil na znesek, kot ga je sodišče prve stopnje navedlo v izreku izpodbijanega sklepa.

Dolžniku v pojasnilo pritožbeno sodišče še dodaja, da bo v nadaljnjem teku tega izvršilnega postopka sodišča prve stopnje ugotovilo, koliko je dolžnik upniku že vrnil in koliko mu še dolguje.

Pritožbeno sodišče je glede na navedeno in v skladu z določbo 2. tč.

380. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ neutemeljeno dolžnikovo pritožbo zavrnilo in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 1536/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-06

Dolžnik v ugovoru le pojasnjuje, zakaj je prišlo do izdaje sklepa o izvršbi. Ta ugovor je prvo sodišče štelo kot neutemeljen in ga je poslalo pritožbenemu sodišču, ki ga je obravnavalo kot pritožbo in jo je kot neutemeljeno zavrnilo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik sam trpi stroške odgovora na ugovor.

Zaradi izterjave glavnice v znesku 641.852,50 ATS v tolarski protivrednosti z zamudnimi obrestmi ter izterjave izvršilnih stroškov je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom o izvršbi dovolilo izvršbo z zaznambo sklepa o izvršbi v zemljiški knjigi pri dolžnikovi nepremičnini vl. št. 2380 k.o. in z rubežem ter cenitvijo dolžnikovih premičnih stvari in s poplačilom upnika iz zneska dobljenega s prodajo nepremičnine in premičnin.

Proti sklepu je dolžnik vložil ugovor, v katerem obširno in kronološko pojasnjuje razloge, zaradi katerih je bil izdan sklep o izvršbi.

V odgovoru na ugovor upnik predlaga, da prvo sodišče ugovor zavrne kot neutemeljen, podrejeno pa, da ga pošlje pritožbenemu sodišču, da o njem odloči kot o pritožbi. Upnik ugotavlja, da dolžnik v ugovoru ni navedel nobenih razlogov, ki preprečujejo izvršbo. Upnik meni, da bi bilo prav, če bi prvo sodišče dolžnikovo vlogo zavrnilo kot neutemeljeno in mu ugovora ne vročalo v odgovor. Tako pa mu ni preostalo drugega, da je odgovoril na ugovor, v tej posledici pa tudi uveljavlja stroške za odgovor na ugovor.

Sodišče prve stopnje je štelo, da dolžnikov ugovor ni utemeljen, zato ga je v smislu 3. odst. 58. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) poslalo sodišču druge stopnje, da o njem odloči kot o pritožbi.

V 55. čl. ZIZ so primeroma navedeni razlogi za ugovor zoper sklep o izvršbi, ki preprečujejo izvršbo. Dolžnik v svojem ugovoru, ki ga je sodišče druge stopnje obravnavalo kot pritožbo ne navaja nobenega ugovornega razloga iz navedenega zakonitega določila ali kakšen drug razlog, ki bi preprečeval izvršbo. Glede na navedeno zakonito določilo pa so nepomembne dolžnikove navedbe v ugovoru, s katerimi pojasnjuje, kako so se stvari kronološko odvijale in privedle do izdaje izpodbijanega sklepa o izvršbi. Ker je prvostopni sklep pravilen in zakonit, je bilo treba dolžnikovo pritožbo (ugovor) zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 380. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ).

Upnik mora sam trpeti stroške odgovora na dolžnikov ugovor glede na to, da sam ugotavlja, da za dolžnikov ugovor ne veljajo določbe 57. čl. ZIZ, kar pomeni, da gre za neobrazložen ugovor in zato upniku naj tudi ne bi bilo potrebno odgovoriti. Za nepotreben odgovor na ugovor (ne glede na to, da ga je sodišče poslalo upniku v odgovor) pa upnik ni upravičen do povračila stroškov (5. odst. 38. čl. ZIZ v zvezi s 1. odst. 155. čl. ZPP).

ZIZ člen 53,  53/2,  58,  58/3,  53,  53/2,  58,  58/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1818/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-27

spor o pristojnosti - stvarna pristojnost - vrednost spornega predmeta

V primerih, ko se tožbeni zahtevek ne tiče denarnega zneska, je odločilna vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi. Kasnejša sprememba te vrednosti ne more vplivati na stvarno pristojnost sodišča.

Za sojenje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrajno sodišče v Litiji.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožeča stranka vrednost spornega predmeta v tej zadevi ocenila na 5,000.000,00 SIT, nato pa je izreklo, da ni stvarno pristojno za sojenje v tej zadevi. Po pravnomočnosti sklepa je zadevo odstopilo Okrožnemu sodišču v Ljubljani kot krajevno in splošno pristojnemu sodišču za sojenje v tej zadevi.

Okrožno sodišče v Ljubljani je sprožilo spor o pristojnosti v smislu 22. čl. ZPP. Okrožno sodišče ugotavlja, da je tožeča stranka navedla vrednost spornega predmeta v znesku 150.000,00 din in da v nadaljevanju postopka sama te vrednosti ne more spremeniti. V konkretni zadevi torej vrednost spornega predmeta ob vložitvi tožbe oziroma ob modifikaciji tožbenega zahtevka ne presega 2,000.000,00 SIT.

Za sojenje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrajno sodišče v Litiji.

Po določilu 2. odst. 40. čl. ZPP je v primerih, ko se tožbeni zahtevek ne tiče denarnega zneska, odločilna vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi. Tožeča stranka za tožbeni zahtevek postavljen v tožbi z dne 11.3.1988 sicer ni navedla vrednosti spornega predmeta, vendar pa je na glavni obravnavi dne 27.3.1990 modificirala svoj tožbeni zahtevek in zanj navedla vrednost spornega predmeta v znesku 150.000,00 din (zapisnik z glavne obravnave z dne 27.3.1990, list. št. 12), s tem pa je izkoristila v zakonu predvideno pravico ovrednotiti svoj interes v pravdi. V nadaljevanju postopka pa zgolj te vrednosti ne more več spremeniti.

Ne drži torej ugotovitev prvega sodišča, da tožeča stranka v teku pravdnega postopka vse do razpisa glavne obravnave dne 17.9.1998 ni označila vrednosti spornega predmeta. Dejstvo je, kot je bilo to že navedeno, je to storila tožeča stranka že na obravnavi dne 27.3.1990. Kasnejše zvišanje vrednosti spornega predmeta na 5,000.000,00 SIT ne more več vplivati na stvarno pristojnost. Zakon o sodiščih (Ur.l. RS št. 19/94) v 1. točki 2. odst. 39. čl. določa, da so okrajna sodišča pristojna za odločanje v premoženjskih sporih v primerih, kadar vrednost spornega zahtevka ne presega 2,000.000,00 SIT. V konkretni zadevi je vrednost spora ob vložitvi tožbe, oziroma ob modifikaciji tožbenega zahtevka označena na 150.000,00 din. Za obravnavanje tožbenega zahtevka v takšni višini pa je pristojno okrajno sodišče.

Glede na navedeno je bilo treba odločiti tako, kot je razvidno iz izreka tega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 320/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-09-23

Trije predlogi poslani izvršilnemu sodišču povsem zadostujejo potrebam izdaje sklepa o izvršbi iz določbe člena 107 ZPP. Upniku ni potrebno pošiljati izvoda predloga, za njegove potrebe zadostuje le fotokopija prve strani predloga ali se podatki o strankah vnesejo v računalniški izpis sklepa o izvršbi.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se r a z v e l j a v i zaradi nadaljevanja izvršbe.

Predlog za izvršbo je izvršilno sodišče zavrglo s sklepom, ki ga upnik izpodbija s pritožbo in predlaga njegovo razveljavitev zaradi nadaljevane izvršbe.

Tako v pozivu upniku kot v izpodbijanem sklepu se prvostopno sodišče sklicuje na prvi odstavek člena 107 Zakona o pravdnem postopku - ZPP, s katerim je predpisano število izvodov vloge, ki morajo biti vloženi. V tem členu pa sta omenjeni dve vlogi: za sodišče in za nasprotno stranko. V konkretnem primeru je upnik vložil tri izvode predloga in dve prilogi (izvršilna naslova), zato ni bilo prave potrebe po vložitvi še enega izvoda predloga (ne glede na uveljavljano prakso nekaterih sodišč, ki terjajo po štiri izvode).

Tretji izvod predloga je potreben namreč za agencijo, ker je predlagana tudi izvršba z rubežem dobroimetja, ki ga ima dolžnik pri kateremkoli računu. S četrtim izvodom v spisu se ta samo debeli, upniku pa je mogoče na računalniškem izpisu sklepa o izvršbi navesti stranke in zahtevek zaradi njegove evidence, sicer pa samo fotokopijo prve strani predloga. Upoštevati je potrebno, da so predlogi sestavljeni večkrat iz kar nekaj listov.

Sankcija iz izreka napadenega sklepa ni v skladu z uporabljeno pravno normo in dejstva v njem niso ustrezno ovrednotena, zato je prvostopna odločitev razveljavljena po točki 3 člena 380 ZPP v zvezi s členom 14 Zakona o izvršilnem postopku - ZIP.

Določbe starega ZPP so v tem sklepu uporabljene po prehodni določbi člena 498 veljavnega ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 149/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-26

Če ponovni poskus prodaje zarubljenih stvari ni uspešen, sodišče ustavi izvršbo.

Pritožbo se zavrne kot neutemeljeno in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je ustavilo izvršbo, ker je bila neuspešna tudi ponovna dražba dolžnikovih premičnin.

Upnica se pritožuje proti navedenemu sklepu sodišča prve stopnje in predlaga nadaljevanje izvršbe. Prodaja dolžnikovih premičnin res ni bila uspešna, vendar bi moralo sodišče opraviti tudi rubež denarnih sredstev na žiro računu podjetja M. in njive, ki je v lasti dolžnika.

Predlaga tudi, da se opravi ponovno izvršbo z rubežem, cenitvijo in prodajo dolžnikovih premičnin v K.... in sicer brez poprejšnjega obvestila dolžnika, ker ta skriva svoje premičnine.

Upnica je doslej predlagala le rubež, cenitev in prodajo dolžnikovih premičnin v K.. Ker stvari ni bilo mogoče prodati niti na drugi dražbi, je sodišče prve stopnje pravilno ustavilo postopek, saj ima takšna odločitev podlago v 86. čl. Zakona o izvršilnem postopku (ZIP). Upnica ni nikoli predlagala drugih izvršilnih sredstev in se zato sedaj neutemeljeno sklicuje, da bi moralo sodišče opraviti tudi rubež denarnih sredstev in prodajo nepremičnine. Povsem neutemeljeni so tudi pritožbeni očitki, da dolžnik skriva svoje premičnine, saj je iz uradnega zaznamka o neuspeli dražbi razvidno, da je bil dolžnik na dražbi navzoč, potencialnih kupcev pa ni bilo. Zaradi navedenih razlogov je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (14. čl. ZIP v zvezi s 380. čl.Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 317/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-09-23

Upnik je v predlogu za izvršbo kapitaliziral zamudne obresti od neplačane fakture za čas od njene zapadlosti do vložitve predloga, jih prištel h glavnici in nato terjal zakonite zamudne obresti od vloženega predloga naprej, medtem pa je v sklepu o izvršbi priznana glavnica iz fakture z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti dalje in odmerjeni izvršilni stroški. Vsebinske razlike med predlogom in izdanim sklepom o izvršbi ni, kajti po računalniškem obračunu zamudnih obresti (po konformni metodi in dnevnem pripisu obresti) v skladu z Zakonom o predpisani obrestni meri zamudnih obresti in temeljni obrestni meri - ZPOMZO sta oba končna rezultata enaka.

Pritožba se kot neutemeljena z a v r n e .

Izvršilno sodišče je na predlog upnika izdalo sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine in dolžniku naložilo plačilo 54.447,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 18.04.1996 dalje ter upniku odmerilo izvršilne stroške na 22.062,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 30.03.1998 ter dovolilo izvršbo z rubežem razpoložljivega dobroimetja na kateremkoli računu, akreditivu ali podobnem naslovu, zlasti pa na žiro računu dolžnika pri Agenciji za plačilni promet, ter prenos zarubljenega dobroimetja na upnikov žiro račun, podrejeno pa rubež, ocenitev in prodajo dolžnikovih premičnih stvari; zavrnilo pa je upnikov predlog glede nadaljnjega plačila glavnice 21.592,30 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi za čas od 12.09.1997 dalje.

Zavrnilni del citiranega sklepa upnik izpodbija s pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov, ker odločitev ni pravilna in predlaga njeno razveljavitev.

Tudi izdani sklep o izvršbi, ki sicer ni predmet upnikove pritožbe, ni povsem v skladu s predlogom upnika, ki je kapitaliziral zamudne obresti od neplačane fakture za čas od njene zapadlosti do vložitve predloga, jih prištel h glavnici in nato terjal zakonite zamudne obresti od vloženega predloga naprej, medtem kot je v sklepu o izvršbi priznana glavnica iz fakture z zakonitimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti dalje in odmerjeni izvršilni stroški. Vsebinske razlike med predlogom in izdanim sklepom o izvršbi ni, kajti po računalniškem obračunu zamudnih obresti (po konformni metodi in dnevnem pripisu obresti) v skladu z Zakonom o predpisani obrestni meri zamudnih obresti in temeljni obrestni meri - ZPOMZO sta oba končna rezultata enaka. Zato upnik pri uveljavitvi terjatve iz sklepa o izvršbi ni prav nič oškodovan, prikrajšan, tudi ne zaradi zavrnilnega dela v njem. Čeprav izvršilno sodišče ni dosledno sledilo predlogu za izvršbo, pa z njegovo odločitvijo materialno pravo ni bilo uporabljeno zmotno, pri dejanskih ugotovitvah ni nobenih pomanjkljivosti, in ker odločitev tudi ni obremenjena z nobeno absolutno procesno kršitvijo, je zato napadeni del odločitve potrjen po točki 2 člena 380 Zakona o pravdnem postopku - ZPP v zvezi s členom 15 Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ.

Določbe starega ZPP so bile v tej odločbi uporabljene po prehodni določbi člena 498 veljavnega ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.