TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSK sklep Cpg 499/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-01

Začasni zastopnik po 84.členu ZPP se lahko postavi le fizični osebi, ne pa tudi pravni osebi - gospodarski družbi.

Pritožba upnika se zavrne kot neutemeljena in se p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog upnika za postavitev začasnega zastopnika dolžniku, ker je menilo, da je dolžnikovo sklicevanje na okoliščine, da sta direktor in v.d.

direktorja dolžnika tuja državljana neznanega bivališča in s tem na 4. točko 2. odst. 84. člena ZPP neutemeljeno.

Zoper ta sklep se je pritožil upnik po svojem pooblaščencu in predlagal, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni, tako da dolžniku v postopku postavi začasnega zastopnika. V pritožbi navaja, da je neznan sedanji dejanski sedež družbe in bivališče zastopnika družbe ter da ne obstaja nobena tehnična možnost, da bi upnik pridobil navedene naslove. Meni tudi, da okoliščina, da je dolžnik prenehal s poslovanjem in dejansko le še formalno obstaja kot pravna oseba, ne more biti dolžniku v korist, temveč je dolžnost sodišča, da v takih primerih postavi dolžniku začasnega zastopnika in s tem ščiti koristi upnika.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje o predlogu upnika za postavitev začasnega zastopnika dolžniku odločilo v skladu z določilom 84. člena ZPP. Po pravilnih ugotovitvah sodišča prve stopnje je dolžnik pravna oseba, za katero iz podatkov sodnega spisa izhaja, da gre za domačo pravno osebo s sedežem v Republiki Sloveniji, na kar se sklicuje sicer tudi sam upnik, zaradi česar ne morejo biti upoštevne okoliščine, da sta direktor in v.d. direktorja dolžnika tuja državljana neznanega bivališča. Eden od pogojev za postavitev začasnega zastopnika strank je tudi, da bi reden postopek s postavitvijo zakonitega zastopnika tožencu oz. v konkretnem primeru dolžniku, predolgo trajal, tako da bi lahko zaradi tega nastale škodljive posledice za eno ali za obe stranki, v tej smeri pa upnik v svojem predlogu ni ničesar navajal, še manj pa izkazal, da bi bil ta pogoj izpolnjen. Pri tem se pojavlja sploh vprašanje, ali se lahko postavi začasnega zastopnika pravni osebi. Iz določila 1. odst. 84. člena ZPP smiselno izhaja, da se začasni zastopnik tožencu oz.

dolžniku postavi takrat, kadar bi reden postopek s postavitvijo zakonitega zastopnika tožencu oz. dolžniku predolgo trajal, to pa pomeni, da so materialni pogoji za postavitev začasnega zastopnika enaki kot za postavitev zakonitega zastopnika oz. skrbnika po Zakonu o zakonski zvezi in družinskih razmerjih. Gre za primer skrbništva za posebne primere po 211. člena ZZZDR, iz katerega pa jasno izhaja, da se tak skrbnik postavi, kadar je to potrebno za varstvo pravic in koristi posameznika, torej fizične in ne pravne osebe. Iz vseh navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo upnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

ZZZDR člen 211,  211.  ZPP (1977) člen 84,  84.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 130/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-20

Za odpoved najemne pogodbe, sklenjene za nedoločen čas, velja enoletni odpovedni rok. Ker se pogodba o najemu poslovnih prostorov odpoveduje sodno, je dan sodne odpovedi dan dogodka, od katerega je treba šteti navedeni rok.

1. Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

2. Tožena stranka sama trpi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je izdani izpraznitveni nalog v celoti ohranilo v veljavi (1. odst. izreka). Istočasno pa je toženi stranki naložilo povrnitev 10.400,00 SIT nadaljnjih pravdnih stroškov tožeče stranke, v 15 dneh (2. odst. izreka).

Proti navedeni sodbi se je zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožila tožena stranka (po pooblaščencu - odvetniku). Predlagala je razveljavitev izpodbijane sodbe z vrnitvijo zadeve v novo sojenje oz.

(podrejeno) spremembo izpodbijane sodbe (s tem, da se kot rok za izpraznitev poslovnih prostorov namesto dne 3.12.1993 določi dan 6.4.1994). Pri tem je priglasila pritožbene stroške.

Iz 8. čl. najemne pogodbe z dne 4.3.1992 (priloga A 1) izhaja, da je bila ta pogodba sklenjena za nedoločen čas. Zato za njeno odpoved (v skladu z 2. odst. 24. čl. Zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih (ZPSPP - Ur.l. SRS št. 18/74 in 34/88)) velja enoletni odpovedni rok. Ker pa se pogodba o najemu poslovnih prostorov odpoveduje sodno (1. odst. 26. čl. ZPSPP), se dan sodne odpovedi (tj.

vložitve "predloga za odpoved poslovnih prostorov") šteje kot dan dogodka, od katerega je treba šteti navedeni rok. To v konkretnem primeru (v skladu s 3. odst. 112. čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP)) pomeni, da je bilo poslovne prostore potrebno izprazniti do dne 3.12.1993 (in ne do dne 6.4.1994).

Po navedbah pritožbe naj bi enoletni rok potekel šele dne 6.4.1994, kar dejansko pomeni, da je tožena stranka očitno zasedala poslovne prostore še po tem roku, in sicer glede na to, da je bilo o njeni pritožbi odločeno šele dne 20.2.1996. Ker je torej tožena stranka prejela varstvo, ki ji ga daje ZPSPP, je bil v vsakem primeru dosežen namen tega zakona, ki je v tem, da zaščiti najemnika. Zato je sodišče druge stopnje na podlagi 368. čl. ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (1. točka izreka).

Ker tožena stranka s pritožbo ni uspela, je sodišče druge stopnje na podlagi 1. odst. 166. čl. v zvezi s 1. odst. 154. čl. ZPP odločilo, da sama trpi svoje pritožbene stroške (2. točka izreka).

ZPSPP člen 24,  24/2,  26,  26/1,  24,  24/2,  26,  26/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 753/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-07

pravnomočnost - res iudicata - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Če tožeča stranka s tožbo zahteva vrnitev tistega, kar je toženi plačala na podlagi pravnomočnega sklepa o izvršbi, je treba tožbo zavreči, ker gre za zahtevek, o katerem je že bilo pravnomočno odločeno. Z zavrnitvijo tožbenega zahtevka je storjena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 11. točke 2. odst. 354. člena ZPP, na katero pri obravnavanju pritožbe tožeče stranke pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti.

Na pritožbo tožeče stranke se sodba sodišča prve stopnje razveljavi v delu, s katerim je bil tožbeni zahtevek zavrnjen, in tožba zavrže.

Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklep o izvršbi in zavrnilo tožbeni zahtevek, tožeči stranki pa naložilo, da mora toženi povrniti pravdne stroške.

Zoper sodbo se je tožeča stranka pravočasno pritožila zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagala je njeno razveljavitev.

Navedla je, da sodišče ni zaslišalo prič in tako ni ugotovilo, da je bila izvršba na denarna sredstva opravljena neupravičeno, zaradi česar je bila tožena stranka neupravičeno obogatena.

Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Tožeča stranka je nato sicer umaknila tožbo in se odpovedala tožbenemu zahtevku, česar pa sodišče druge stopnje ni moglo upoštevati. Po določbi 1. odst. 331.a člena ZPP se namreč tožnik lahko odpove tožbenemu zahtevku samo do konca glavne obravnave (na prvi stopnji).

Pritožba je utemeljena, vendar ne iz razlogov, iz katerih je vložena.

Med strankama v tej zadevi ni sporno, da tožeča stranka zahteva vrnitev tistega, kar je toženi stranki plačala na podlagi pravnomočnega sklepa o izvršbi Temeljnega sodišča v Ljubljani, enote v Ljubljani, opr. št. VIII Ig 1249/93. To pomeni, da zahteva nekaj, o čemer je bilo že pravnomočno odločeno, čeprav sta bili (sicer isti) stranki v obratnih vlogah (sedanja tožeča stranka je bila dolžnik, sedanja tožena pa upnik). O zadevi, o kateri je bilo s sodno odločbo že pravnomočno odločeno, pa ni možno novo sojenje (primerjaj določbo 2. odst. 333. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je tako pri preizkusu izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti (2. odst. 365. člena ZPP) ugotovilo, da je bila z izdajo sodbe o zahtevku, o katerem je bilo že pravnomočno odločeno, storjena bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 11. točki 2. odst. 354. člena ZPP. Zato je na podlagi določbe 2. odst. 369. člena ZPP napadeno sodbo razveljavilo v delu, s katerim je bil tožbeni zahtevek zavrnjen, tožbo pa zavrglo.

Tožeča stranka s tožbo ni uspela, zato je sodišče druge stopnje skladno z določbo 1. odst. 154. člena v zvezi z 2. odst. 166. člena ZPP odločilo, da sama nosi svoje stroške za pritožbo.

ZPP (1977) člen 333,  333/2,  354,  354/2-11,  369,  369/2,  333,  333/2,  354,  354/2-11,  369,  369/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 151/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-14

Če ob podpisu trasanta ni oznake, da je menico podpisal kot direktor družbe, se šteje, da jo je podpisal kot fizična oseba.

Pritožba druge tožene stranke se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje glede nje potrdi.

Druga tožena stranka mora tožeči stranki povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 83.125,00 SIT v 8 dneh.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - menice, po katerem morata prva tožena stranka kot akceptant, druga tožena stranka pa kot trasant plačati tožeči stranki menično vsoto 7.430.961,00 SIT z zamudnimi obrestmi.

Zoper sodbo se je druga tožena stranka pravočasno pritožila iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. člena ZPP in predlagala njeno spremembo. Navedla je, da je tožeča stranka sodišču predložila le fotokopijo, ne pa tudi izvirnika menice, taka menica pa ni verodostojna listina. Iz izvirnika bi se videlo, da toženec na menico ni zapisal klavzule "brez protesta", to pa pomeni, da bi morala biti menica predhodno protestirana. Druga tožena stranka še naprej trdi, da menice ni podpisala kot fizična oseba, ampak kot direktor prve tožene stranke, saj obveznost izvira iz njenega poslovanja.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki je odgovorila, da pritožba ni utemeljena in predlagala, naj jo pritožbeno sodišče zavrne in potrdi izpodbijano sodbo.

Trditev, da v spisu ni izvirnika menice, ne drži. Tožeča stranka je izvirnik predložila sodišču prve stopnje z dopisom z dne 11.5.1993 in jo je sodišče prejelo dne 12.5.1993. Nahaja se v spisu pri redni številki 6 (na listu št. 9). Trditev, da toženec nanjo ni napisal klavzule "brez protesta", je druga tožena stranka postavila šele v pritožbi. Pri tem ni navedla razloga, da tega ne bi mogla storiti že do konca glavne obravnave. Zato te trditve pritožbeno sodišče v gospodarskem sporu ne mogre upoštevati (glej 1. odst. 496.a člena ZPP).

O vprašanju pasivne legitimacije druge tožene stranke je sodišče prve stopnje zavzelo popolnoma pravilno stališče. V svoji sodbi ga je sicer kratko, a zelo jasno obrazložilo. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša, da načela menične formalnosti in strogosti ne dopuščajo drugačne razlage, kot da je trasant tisti, ki se je na menico kot tak podpisal. To pa je bila druga tožena stranka, saj ob njenem podpisu ni nobene oznake, da je podpisan kot direktor prve tožene stranke niti njenega žiga.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da ni podan nobeden od pritožbenih razlogov. Zato je neutemeljeno pritožbo druge tožene stranke zavrnilo in potrdilo z njo napadeni del prvostopne sodbe (368. člen ZPP).

Skladno z določbo 1. odst. 154. člena v zvezi s 1. odst. 166. člena ZPP je sodišče druge stopnje odločilo, da mora druga tožena stranka tožeči povrniti stroške za sestavo odgovora na pritožbo, odmerjene po odvetniški tarifi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 158/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-14

Ni mogoče sprejeti stališča tožene stranke, da ni prišla v zamudo s plačilom tistega dela obveznosti, ki je bil nesporen in nato v pravdi tudi pripoznan, saj je bila sporna samo višina obveznosti, tožena stranka pa ob točno dogovorjenem roku za plačilo ni naredila nič, da bi se višina pravočasno ugotovila.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Pritožnik nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki zakonite zamudne obresti od glavnice 735.364,70 SIT za čas od 19.12.1993 do plačila in ji povrniti pravdne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlagala je razveljavitev napadene sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje. Priznala je, da se je zavezala tožeči stranki plačati vrednost njenega dejanskega vložka v adaptacijo poslovnih prostorov. Ta vrednost pa je bila sporna in ob podpisu dogovora o povrnitvi ni bila znana, zato z iztekom 30 dni od podpisa tega dogovora ni mogla priti v zamudo.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da se je tožena stranka zavezala plačati obveznost iz naslova vlaganja v adaptacijo poslovnega prostora v 30 dneh od podpisa dogovora, torej od 18.11.1993 dalje. Ni sporno, da do 18.12.1993 te obveznosti ni poravnala. Pritožba ima sicer prav, da tožena stranka ni bila dolžna plačati kakršnegakoli zneska, ki ga je zahtevala tožeča stranka.

Vendar pa bi bila glede na dogovorjen rok za plačilo dolžna poskrbeti, da bi bila v primeru nesoglasja s cenitvijo, ki jo je predložila tožeča stranka (z dne 30.10.1993), napravljena še druga cenitev in obveznost nato v nesporni višini plačana. Ni torej mogoče sprejeti stališča tožene stranke, da ni prišla v zamudo s plačilom tistega dela obveznosti, ki je bil nesporen in nato v pravdi tudi pripoznan, saj je bila sporna samo višina obveznosti, tožena stranka pa ob točno dogovorjenem roku za plačilo ni naredila nič, da bi se višina pravočasno ugotovila.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da zatrjevana pritožbena razloga nista podana. Po uradni dolžnosti (2. odst. 365. člena ZPP) je sodbo preizkusilo tudi zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP, a ni ugotovilo nobene. Zato je na podlagi določbe 368. člena ZPP neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo.

Sklaadno z določbo 1. odst. 154. člena v zvezi s 1. odst. 166. člena ZPP je sodišče druge stopnje odločilo, da tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka s pritožbo, ker z njo ni uspela.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1145/95
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-21

vrnitev v prejšnje stanje - pravočasnost - pritožba

Toženec je za posledice zamude zvedel šele z vročitvijo sodbe, zato od takrat teče rok za vrnitev v prejšnje stanje. Ker torej predlog ni bil vložen prepozno, tožnik tudi nima pravice pritožiti se zoper sklep, s katerim je bilo odločeno, da se predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ugodi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugodilo predlogu tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje in je razveljavilo sodbo na podlagi izostanka z dne 28.6.1993. Proti sklepu se pritožuje tožeča stranka in navaja, da gre za pritožbo v skladu s čl. 122. Zakona o pravdnem postopku - ZPP in predlaga spremembo sklepa tako, da bo predlog za vrnitev v prejšnje stanje zavržen oz. da bo sklep razveljavljen. Navaja, da se sodišče ne ukvarja s tem, ali je bil predlog za vrnitev v prejšnje stanje pravočasen ali ne in meni, da je to ugotovilo že pritožbeno sodišče.

Tožeča stranka odločbo višjega sodišča razume tako, da je to treba še ugotoviti. Toženec je svoje obveznosti in pravice poznal. Kljub temu da je vedel, kaj lahko zaradi zamude nastane, zamude ni opravičil oz.

pravočasno predlagal vrnitve v prejšnje stanje. V pravni praksi je sprejeto stališče, da začne teči rok za predlaganje od dneva, ko je stranka zvedela za zamudo, ne pa šele, ko ji je bila zamudna sodba vročena. Da je stranka vedela, da je narok zamudila, pa kaže vse njeno ravnanje. V postopku, ki ga je izvedlo sodišče prve stopnje, tudi ni dokazano, da je predlog za vrnitev v prejšnje stanje utemeljen.

V 122. čl. ZPP je določeno, da zoper sklep, s katerim se ugodi predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ni pritožbe, razen če se ugodi predlogu v nasprotju s 119. čl. tega zakona ali predlogu, ki ni bil pravočasno vložen. Da v obravnavani zadevi predlog ni bil prepozen, ugotavlja izpodbijani sklep, pa tudi pritožbeno sodišče je že zavzelo stališče o tem, kdaj je toženec lahko zvedel za posledice zamude: ko mu je bila vročena sodba, torej 5.8.1993. Predlog, vložen 19.8.1993, je zato pravočasen. Tudi če je toženec vedel, kaj zaradi zamude lahko nastane, pa je zvedel, da je to res nastalo, šele z vročitvijo sodbe.

Pred tem niti ni bilo razloga za vložitev predloga. Samo zamuda naroka namreč še ni razlog za vrnitev v prejšnje stanje - potreben je še nadaljnji pogoj: da zato stranka izgubi pravico opraviti neko dejanje (čl. 117/1 ZPP). Kakšne so bile posledice njegove opustitve, je torej zvedel šele ob vročitvi sodbe.

Tako torej ne drži, da bi sodišče prve stopnje ugodilo predlogu, ki ni bil pravočasno vložen (razlogi iz čl. 119 ZPP se v pritožbi ne zatrjujejo). Ker je sodišče prve stopnje ugodilo predlogu za vrnitev v prejšnje stanje, tako torej pritožba ni dovoljena in jo je bilo treba zavreči (čl. 358/2 ZPP in čl. 367 istega zakona).

ZPP (1977) člen 117,  117/1,  122,  117,  117/1,  122.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 15/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-07

CIVILNO PROCESNO PRAVO - STEČAJNO PRAVO - DELOVNO PRAVO

Stečajna upraviteljica kot zakonita zastopnica stečajnega dolžnika nima zakonskega pooblastila za izdajanje sklepov in odredb - te sodne odločbe lahko izdajata le stečajni senat in njegov predsednik. Delovno razmerje pri stečajnem dolžniku je stečajni upnici prenehalo po samem zakonu in stečajni upravitelj o tej pravni posledici obvesti organ za zaposlovanje - 106/II. člen ZPPSL in delavce, ne izdaja pa sklepov in zoper tako obvestilo delavci tudi nimajo posebnega pravnega sredstva.

Bivša delavka stečajnega dolžnika - stečajna upnica se je pritožila zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je stečajni senat zavrnil njen ugovor zoper sklep stečajne upraviteljice o prenehanju delovnega razmerja pri stečajnem dolžniku z dnem začetka stečajnega postopka.

Nad stečajnim dolžnikom se je dne 1.12.1995 s sklepom stečajnega senata začel stečajni postopek. Stečajni upnici je z istim dnem na podlagi 106.člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur.l.RS 67/93), po samem zakonu, prenehalo delovno razmerje pri stečajnem dolžniku. Stečajna upraviteljica je o tej pravni posledici stečajnega postopka izdala odločbo, ki jo je naslovila sklep, zoper katerega je stečajna upnica vložila ugovor.

Stečajna upraviteljica kot zakonita zastopnica stečajnega dolžnika nima zakonskega pooblastila za izdajanje sklepov in odredb - te sodne odločbe lahko izdajata le stečajni senat in njegov predsednik.

Delovno razmerje pri stečajnem dolžniku je stečajni upnici prenehako po samem zakonu in stečajni upravitelj o tej pravni posledici obvesti organ za zaposlovanje - 106/2. člen ZPPSL in delavce, ne izdaja pa sklepov in zoper tako obvestilo delavci tudi nimajo posebnega pravnega sredstva.

Iz navedenih razlogov pritožnica zoper obvestilo o prenehanju delovnega razmerja nima ugovora in bi ga stečajni senat moral zavreči. Tudi v primerih, ko stečajni senat odloča o dopustnih ugovorih, pa stranka zoper sklep o ugovoru nima pritožbe - 2. odst.

14. člena ZPPSL. Zato je jo je ob reševanju pritožbe moralo zavreči sodišče II. stopnje po določilih člena 367 ZPP v zvezi s 15. členom ZPPSL, ko tega ni storilo po členu 358 ZPP že sodišče I. stopnje.

ZPP (1977) člen 358,  367,  358,  367.  ZPPSL člen 12,  13,  14,  14/2,  15,  106,  106/2,  12,  13,  14,  14/2,  15,  106,  106/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 143/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-02-07

ugovor - umik ugovora - izvršba na podlagi verodostojne listine

Umika ugovora zoper zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine ni mogoče preklicati, ker je pravnomočnost izvršilnega sklepa nastopila po zakonu in ni več v dispoziciji strank.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine, s katerim je bilo dolžniku - toženi stranki naloženo plačilo 4,771.824,80 sit spp, je tožena stranka ugovarjala za del glavnice 4,752.838,80 sit spp. O ugovarjanem delu izvršilnega sklepa se je začel pravdni postopek .

Tekom pravdnega postopka je tožena stranka sporočila sodišču, da v celoti umika svoj ugovor. Zoper sklep, s katerim je sodišče vzelo na znanje umik ugovora in vzdržalo izvršilni sklep v naložitvenem delu v veljavi, se je tožena stranka pravočasno pritožila in v pritožbi ponovila navedbo iz ugovora, da je sporni del glavnice plačala.

Ugovor odloži pravnomočnost izvršilnega sklepa, s katerim je dolžniku naloženo plačilo, do odločitve sodišča po izvedenem pravdnem postopku. Sodišče po ugovoru skladno s določili 55a člena ZIP uvede pravdni postopek, kot pri ugovoru zoper plačilni nalog. Če toženec umakne ugovor, postane izvršilni sklep v ugovarjanem delu pravnomočen ex tunc. Zato ima ugotovitev sodišča v izpodbijanem sklepu, da je ostal sklep o izvršbi zaradi umika ugovora v veljavi - le deklaratoren značaj. Umika ugovora zoper zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine ni mogoče preklicati, ker je pravnomočnost izvršilnega sklepa nastopila po zakonu in ni več v dispoziciji strank.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker niso bili priglašeni.

ZPP (1977) člen 451,  451/4,  451,  451/4.  ZIP člen 55,  55a,  55,  55a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.