TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba II Cp 679/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-05-13

zamudne obresti od občasnih zapadlih denarnih terjatev

Terjatev RTV naročnine spada med občasne denarne terjatve, od katerih tečejo zamudne obresti od dneva, ko je pri sodišču vložen zahtevek za njihovo plačilo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani del sodbe prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da ostane v veljavi tisti del sklepa o izvršbi, ki nalaga tožencu plačilo 9.870,00 SIT ter plačilo 5.249,00 SIT stroškov postopka. Sicer je sklep o izvršbi razveljavilo ter višji tožbeni zahtevek zavrnilo.

Toženca je zavezalo, da mora tožeči stranki povrniti 2.869,00 SIT nadaljnjih stroškov postopka.

Zoper tisti del sodbe, s katerim je sklep o izvršbi razveljavljen ter višji tožbeni zahtevek zavrnjen, se zaradi zmotne uporabe materialnega prava pritožuje tožeča stranka in predlaga spremembo.

Navaja, da je upravičena tudi do zamudnih obresti za čas od dospelosti posameznih terjatev RTV naročnine, saj se 279. člen Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) nanaša na obrestne obresti in ne na same zamudne obresti. Zmotno je tudi stališče, da predstavlja RTV naročnina občasno dajatev. In ker določbe 277. in 278. čl. ZOR ne predvidevajo izjem, bi moral sklep o izvršbi ostati v veljavi tudi glede zamudnih obresti za čas do vložitve tožbe.

Pritožbeno sodišče sprejema pravno naziranje sodišča prve stopnje, da predstavlja terjatev RTV naročnine občasno denarno dajatev. Občasne dajatve definira namreč 1. odst. 372. čl. ZOR kot take, ki dospevajo letno ali v določenih krajših časovnih presledkih. Za občasno terjatev je tudi značilno, da je vsak njen obrok samostojen predmet obveznosti in izpolnitve. In prav to značilnost ima terjatev RTV naročnine. Res je, da terjatve za porabljeno električno energijo, za uporabo telefona in za druge podobne terjatve, ki se obračunavajo občasno, ne spadajo med občasne denarne terjatve. Vendar se terjatev RTV naročnine ne obračunava. Po svoji fenomenologiji je bližnja tipičnim občasnim terjatvam, torej tistim, ki v nespremenjenih zneskih dospevajo letno ali v določenih krajših časovnih obdobjih (npr. terjatev najemnine zakupnine, stanarine, rente, preživnine, itd.). Zato je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo določbo 3. odst. 279. čl. ZOR, ki določa, da od občasnih zapadlih denarnih dajatev tečejo zamudne obresti od dneva, ko je pri sodišču vložen zahtevek za njihovo plačilo. Tožeča stranka se sicer sklicuje na pravilo, da dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, dolguje poleg glavnice še zamudne obresti (1. odst. 277. čl. ZOR).

Vendar predstavlja določba 3. odst. 279. čl. ZOR izjemo in je zato v razmerju do pravila, da tečejo zamudne obresti od dneva zamude, specialni predpis. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo izpodbijani del sodbe prve stopnje (368. čl. Zakona o pravdnem postopku).

ZOR člen 279,  279/3,  372,  372/1,  279,  279/3,  372,  372/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 451/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-05-13

Napotitev tretjega na pravdo je odredba. Šele ko bo pravda rešena, bo sodišče odločilo o ugovoru s sklepom, proti kateremu je dopustna pritožba. Zoper odredbo ni pravnega sredstva (57 člen ZIP v zvezi s 3. odstavkom 7. člena in 7 odstavkom 8. člena ZIP).

Vsaka stranka trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je M. kot tretjo napotilo na pravdo zaradi ugotovitve nedopustnosti izvršbe.

Proti temu sklepu vlaga pritožbo upnik zaradi vseh pritožbenih razlogov iz 353. člena ZPP. Predlaga razveljavitev sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Upnika ne zadeva, kdo v stanovanju stanuje in to ne vpliva na razmere med tožnikom in tretjo osebo. Dolžnik je vedel, da mora izprazniti stanovanje in ga je nezakonito oddal. Če bi sledili navedbam tretjega, bi moral upnik vlagati nove in nove tožbe in do svoje pravice ne bi nikoli prišel.

Na vročeno pritožbo je odgovorila M. in predlagala njeno zavrnitev.

Po pravnomočnosti sklepa o izvršbi je sodišče razpisalo izvršilna dejanja oz. deložacijo. Nato je prejelo ugovor M. (vloga na list št. 34 in 35), ki trdi, da ima na stanovanju določeno pravico, ki preprečuje izvršbo. Sodišče je poslalo ugovor upniku v odgovor, ki teh dejstev ni priznal oz. je nasprotoval ugovoru. Nato je sodišče izdalo izpodbijani sklep.

Ko izvršilno sodišče prejme ugovor tretjega in se upnik temu protivi, o tem sporu ne more odločiti samo, ampak mora tretjega napotiti na pravdo na ugotovitev, da je izvršba na tem predmetu nedopustna (57. člen ZIP). Ko bo pravda rešena, bo šele sodišče s sklepom odločalo o ugovoru tretjega.

To pomeni, da mora tretji, ki je bil napotena na pravdo, vložiti ustrezno tožbo, sicer bo sodišče odločilo o ugovoru na podlagi obstoječega dejanskega stanja. Dejstvo, da je sodišče prve stopnje odločilo s sklepom, namesto z odredbo o napotitvi tretjega na pravdo, ne more pomeniti, da bi stranki ali tretja oseba v izvršilnem postopku imela več pravnega varstva oz. pravnih sredstev, kot ji ga daje zakon, ki je v tem primeru kogentne narave. Ker je pritožba upnika nedovoljena, jo je moralo sodišče druge stopnje zavreči (1. točka 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP).

Izrek o stroških temelji na določbi 154. in 166. čl. ZPP. Pritožnik s spritožbo ni uspel, navedbe v odgovoru na pritožbo pa niso prispevale k rešitvi zadeve.

ZIP člen 7,  7/3,  8,  8/7,  57,  7,  7/3,  8,  8/7,  57.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 187/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-05-22

ustanovitev delniške družbe - preoblikovanje družbe

Pri predlagatelju, ki ima znanega ustanovitelja - lastnika ne pridejo v poštev določila zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Ur.l. RS štev. 55/92 in sl.), pač pa veljajo pogoji, ki jih določa zakon o gospodarskih družbah (ZGD) za ustanovitev delniške družbe tudi za prEoblikovanje le-te iz družbe z omejeno odgovornostjo - torej določilo 170 člena ZGD o petih ustanoviteljih. Izjemo od tega določila lahko določa samo zakon, še zlasti, ko ima ZGD posebna določila o preoblikovanju d.o.o. v d.d. in sicer v členih 546 do 550, kjer ni določila, da ob preoblikovanju ne velja člen 170 ZGD.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Predlagatelj je predlagal vpis pravnih posledic lastninskega preoblikovanja, preoblikovanja družbe z omejeno odgovornostjo v delniško družbo in spremembo osnovnega kapitala. Zoper sklep o zavrnitvi predloga za vpis navedenih sprememb v sodni register je predlagatelj vložil neobrazloženo pritožbo. Navedel je sicer pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotno uporabo materialnega prava - vendar je utemeljitev teh pritožbenih razlogov le napovedal.

Dopolnitev pritožbe je predlagatelj vložil po izteku pritožbenega roka, zato jo je pritožbeno sodišče kot prepozno zavrglo.

Izpodbijani sklep je pritožbeno sodišče preizkusilo po uradni dolžnosti glede kršitve procesnih določil in napačne uporabe materialniega prava - 365. člen ZPP v zvezi s 19. členom zakona o sodnem registru in 37. členom zakona o nepravdnem postopku. Pri tem preizkusu ni našlo procesnih kršitev, glede uporabe materialnega prava pa velja naslednje: Pri predlagatelju, ki ima znanega ustanovitelja - lastnika ne pridejo v poštev določila zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Ur.l.

RS štev. 55/92 in sl.), kot je to pravilno ugotovilo sodišče prve stopnje. Pač pa veljajo pogoji, ki jih določa zakon o gospodarskih družbah (ZGD) za ustanovitev delniške družbe tudi za problikovanje le-te iz družbe z omejeno odgovornostjo - torej določilo 170 člena ZGD o petih ustanoviteljih. Izjemo od tega določila lahko določa samo zakon, še zlasti, ko ima ZGD posebna določila o preoblikovanju d.o.o.

v d.d. in sicer v členih 546 do 550, kjer ni določila, da ob preoblikovanju ne velja člen 170 ZGD.

Iz predloga za vpis spremeb v sodni register, kot tudi iz dosedanjega registrskega vpisa je razviden le en ustanovitelj. Zato je sklep sodišča prve stopnje pravilen.

ZGD člen 170,  546,  547,  548,  549,  550,  170,  546,  547,  548,  549,  550.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep R 118/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-06-12

Za sojenje v sporih za objavo odgovora oz. popravka po ZJG je pristojno okrožno sodišče.

Za postopek v tej zadevi je pristojno Okrožno sodišče v Ljubljani.

V tej pravdni zadevi je Okrajno sodišče v Ljubljani predlagalo, da Višje sodišče v Ljubljani po 1. odstavku 23. člena ZPP odloči o pristojnem sodišču v tej pravdni zadevi. Po mnenju Okrajnega sodišča v Ljubljani je namreč pristojno okrožno sodišče, ker tožnik s tožbo ne vtožuje premoženjskega interesa, ampak objavo odgovora na objavljeni članek v časopisu.

Predlog je utemeljen iz razlogov, ki jih navaja Okrajno sodišče v Ljubljani v svojem predlogu. V Zakonu o javnih glasilih (Ur. l. RS, št. 18/94) je v 14. členu določeno, da ima tisti, ki zahteva objavo odgovora oziroma popravka, pravico vložiti tožbo zoper odgovornega urednika za objavo odgovora oziroma popravka pri sodišču, pristojnem za civilnopravne spore, na katerega območju je sedež oziroma kraj izdajanja javnega glasila. V Zakonu o sodiščih je v 1. točki 2. odstavka 101. člena določeno, da so okrožna sodišča pristojna za odločanje v premoženjskih in drugih civilnopravnih sporih, za katera niso pristojna okrajna sodišča. Zahtevek za objavo odgovora ne temelji na premoženjskem interesu. Gre torej za civilnopravno razmerje in je zato pristojno Okrožno sodišče v Ljubljani.

ZJG člen 14,  14/1,  14,  14/1.  ZS člen 101,  101/2-1,  101,  101/2-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 351/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-06-04

stečaj - prerekanje terjatve - napotitev na pravdo

Če stečajni upravitelj ni imel razloga prerekati tistih upnikovih terjatev, ki še niso zastarale in bo upnik v pravdnem ali drugem postopku izkazal njihov obstoj, bo taka odločitev vezala tudi stečajnega upravitelja. Sicer pa stečajni senat nima druge izbire kot upnika, čigar terjatev je stečajni upravitelj (ali drugi upnik) prerekal, napoti s prerekano terjatvijo na ustrezni postopek.

Stečajni senat je s sklepom napotil upnika na začetek postopka zaradi ugotovitve njegove prerekane terjatve 314.662,79 SIT s pp in mu za to določil 15 dnevni rok od prejema sklepa.

Citirani sklep upnik izpodbija s pritožbo, ki vsebuje pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava kot tudi predlog spremembe take odločitve.

Če stečajni upravitelj ni imel razloga prerekati tistih upnikovih terjatev, ki še niso zastarale in bo upnik v začetem postopku izkazal njihov obstoj, bo taka odločitev vezala tudi stečajnega upravitelja.

Sicer pa stečajni senat nima druge izbire kot upnika, čigar terjatev je stečajni upravitelj (ali drugi upnik) prerekal, je ni priznal, kot v obravnavanem primeru, napoti s prerekano terjatvijo na ustrezni postopek. Vsa odločilna dejstva za tako odločitev so torej bila ugotovljena, določba člena 144/I Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, je bila uporabljena pravilno. Pri tem stečajni senat tudi ni storil nobene absolutne bistvene kršitve določb postopka, zato je njegova odločitev potrjena po točki 2 člena 380 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s členom 15 ZPPSL.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 633/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-07-02

imenovanje prednika - pasivna legitimacija

Tožena stranka trdi, da po materialnem pravu obveznost plačila iztoževane terjatve ni njena obveznost, da torej v tej pravdi ni pasivno legitimirana. Na taki podlagi pa imenovanja prednika ni mogoče dovoliti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Tožena stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da se predlog tožene stranke za imenovanje prednika zavrne.

Zoper sklep se je tožena stranka pravočasno pritožila. Navedla je, da se pritožuje zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava in predlagala njegovo spremembo. Ponovila je svoje trditve, v glavnem podane že v postopku na prvi stopnji, da je tožena stranka samo formalno investitor izgradnje novega zdravstvenega doma v R. in da sta dejanska investitorja Občina L. in Občina R., za kateri je predlagala, naj vstopita v pravdo kot toženi stranki.

Sodišče prve stopnje je povsem pravilno ugotovilo, da tožena stranka niti ne zatrjuje, da je tožena kot posestnik kakšne stvari ali imetnik kakšne pravice in da ima stvar v posesti ali da pravico izvršuje za koga drugega (za obe navedeni občini). Samo na taki podlagi pa bi po določbi 1. odst. 210. člena ZPP lahko imenovala občini kot prednika, naj stopita v pravdo namesto nje kot toženi stranki. Tožena stranka preprosto trdi, da po materialnem pravu obveznost plačila vtoževane terjatve ni njena obveznost, da torej v tej pravdi ni pasivno legitimirana, ampak da sta to navedeni občini.

Na taki podlagi pa imenovanja prednika ni mogoče dovoliti. Tožeča stranka, ki misli, da je prav tožena stranka pasivno legitimirana, se je pač odločila, da bo vložila tožbo zoper njo, stvar vsebinske odločitve o tako postavljenem tožbenem zahtevku (in ne zamenjave toženih strank po 210. členu ZPP) pa je, ali bo s takim tožbenim zahtevkom uspela.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da ni podan nobeden od upoštevnih pritožbenih razlogov. Zato je na podlagi določbe 2. točke 380. člena ZPP neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo napadeni sklep.

Skladno z določbo 1. odst. 154. člena v zvezi s 1. odst. 166. člena ZPP je sodišče druge stopnje odločilo, ta tožena stranka sama nosi stroške tega postopka s pritožbo, ker z njo ni uspela.

ZPP (1977) člen 210,  210/1,  210,  210/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 618/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-07-15

Ker dolgovni seznam ni odločba, tudi ne more predstavljati izvršilnega naslova po 16. členu ZIP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za zavarovanje denarne terjatve v višini 3,211.085,00 SIT z zastavno pravico na dolžničinih nepremičninah, ki so vpisane pod vl. št. 1047 in 1070, obe k.o. R..

Zoper ta sklep se zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter zmotne ugotovitve dejanskega stanja pritožuje upnica in predlaga spremembo oziroma razveljavitev. Navaja, da Zakon o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP) določa, da sodišče dovoli izvršbo na podlagi izvršilnega naslova, ki je v skladu s 3. točko 16. čl. lahko tudi druga odločba, za katero zakon določa, da je izvršilni naslov. V konkretnem primeru je tak specialni predpis Zakon o davčnem postopku (v nadaljevanju ZDP), po katerem je prisilna izterjava iz zavezančevega nepremičnega premoženja dovoljena, če davkov ni bilo mogoče izterjati iz njegovega premičnega premoženja ali iz njegovih dohodkov in terjatev. Da je bila izterjava poskušana že z milejšimi sredstvi, dokazujejo listine, priložene predlogu za zavarovanje denarne terjatve. V 2. odstavku 81. člena ZDP je določeno, da prisilno izterjavo davkov iz zavezančevega nepremičnega premoženja opravi na zahtevo davčnega organa sodišče po ZIP, pri čemer je izvršilni naslov odločba o odmeri davka, v primeru, če dolžnik dolguje davek za več let oziroma iz različnih odločb pa dolgovni seznam zaostalih obveznosti, ki ga sestavi davčno knjigovodstvo, overi pa direktor davčnega organa.

ZIP v 3. točki 2. odstavka 16. člena sicer res določa, da je izvršilni naslov tudi druga odločba, za katero zakon določa, da je izvršilni naslov. Ker pa dolgovni seznam ni odločba, tudi ne more biti izvršilni naslov po izvršilnem postopku. Zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je zavrnilo predlog za izvršbo, ki mu je bil priložen le dolgovni seznam (ne pa tudi odločbe o odmeri davka).

Pritožbeno sodišče je tako zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sklep prve stopnje (2. točka 380. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 14. členom ZIP).

ZIP člen 16,  16/2-3,  16,  16/2-3.  ZDavP člen 81,  81.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1269/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-09-17

Če tožena stranka - pravna oseba - kljub dvema obvestiloma pošte o pošiljki le-te nato ni dvignila, to še ne pomeni, da je brez zakonitega razloga odklonila njen sprejem, zato s tem še niso izpolnjeni pogoji za vročitev pošiljke z nabitjem na vrata njenih poslovnih prostorov.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v delu, s katerim je bilo toženi stranki naloženo, da mora plačati tožeči stranki več računov in obračunov obresti v skupnem znesku 389.385,85 SIT z zamudnimi obrestmi ter ji povrniti izvršilne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila in navedla, da ni bila povabljena na glavno obravnavo, zaradi česar ni mogla oporekati tožbenemu zahtevku.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Vabilo na narok za glavno obravnavo dne 21.6.1996 je sodišče prve stopnje najprej poskusilo vročiti toženi stranki po pošti. Iz povratnice v spisu izhaja, da je bila vročitev poskušana dvakrat, to je 23.5. in 24.5.1996. Obakrat je bil poskus vročitve očitno neuspešen, saj iz ovitka nevročene pošiljke sledi, da je poštar naslovniku obakrat pustil obvestilo o pošiljki. Nato je pošta pošiljko vrnila sodišču z oznako, da je naslovnik ni dvignil. Sledi odredba sodnemu kurirju z dne 31.5.1996: "Vročiti po sodnem kurirju - NABITI NA VRATA", kot je napisano na ovitku od pošte vrnjene pošiljke. Iz poročila sodnega vročevalca z dne 7.6.1996 sledi, da je tega dne vročil pošiljko tako, da jo je nabil na vrata (razlog za to ni naveden, verjetno pa v prostorih tožene stranke ni bilo nikogar).

Vendar pa je tak način vročitve po določbi 144. člena ZPP dovoljen šele po odklonitvi sprejema pošiljke brez zakonitega razloga, za kar pa se obvestilo pošte o došli pošiljki in dejstvo, da je naslovnik nato ni dvignil (ni prišel iskat na pošto), ne šteje.

Pritožbena trditev, da toženi stranki z opustitvijo pravilne vročitve ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem, je tako točna. S tem je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 7. točki 2. odst. 354. člena ZPP, zaradi katere je moralo pritožbeno sodišče napadeno sodbo razveljaviti in vrniti zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V novem postopku bo moralo sodišče prve stopnje na glavno obravnavo toženo stranko povabiti na pravilen način, pri čemer pritožbeno sodišče opozarja, da je po podatkih sodnega registra njen pravilen naslov A. ulica 178 in ne 176, kot je bilo doslej navedeno v spisu.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cpg 1088/97
Sodna praksa višjih sodišč, 1998-11-24

odpoved tožbenemu zahtevku - stroški - povrnitev stroškov

Ker je odpoved tožbenemu zahtevku enostranska izjava tožeče stranke, naslovljena na sodišče, da tožbeni zahtevek ni utemeljen, in ker ima za posledico, da sodišče izda sodbo, s katero tožbeni zahtevek zavrne (kot neutemeljen), je tožeča stranka, za katero se šteje, da je v sporu (popolnoma) propadla, nasprotni stranki dolžna povrniti njene stroške.

1. Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

2. Drugotožena stranka sama trpi stroške pritožbenega odgovora.

Sodišče prve stopnje je na podlagi odpovedi tožbenemu zahtevku s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek (1. točka izreka prvostopne sodbe).

Pri tem pa je tožeči stranki naložilo povrnitev 231.030,00 SIT pravdnih stroškov drugotožene stranke z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 27.10.1997 do plačila (2. točka izreka prvostopne sodbe).

Tožeča stranka se je zoper sklep o stroških (gl. 5. odstavek 129. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP)) pritožila. Uveljavljala je vse pritožbene razloge. Predlagala je spremembo izpodbijanega sklepa, s tem da bi drugotožena stranka sama "nosila svoje stroške postopka prve stopnje". Ni pa priglasila stroškov pritožbe.

Drugotožena stranka je (po pooblaščeni odvetnici) na pritožbo odgovorila. Prerekala je pritožbene navedbe in predlagala potrditev izpodbijanega sklepa. Pri tem je priglasila stroške pritožbenega odgovora.

Odpoved tožbenemu zahtevku je enostranska izjava tožeče stranke, naslovljena na sodišče, da tožbeni zahtevek ni utemeljen. Zato ima odpoved tožbenemu zahtevku takšen procesni učinek, da sodišče prve stopnje (brez nadaljnjega obravnavanja utemeljenosti) s sodbo zavrne tožbeni zahtevek (kot neutemeljen) - 1. odst. 331.a člena ZPP.

Zato v primeru odpovedi tožbenemu zahtevku za tožečo stranko nastopijo stroškovne posledice po 1. odstavku 154. člena ZPP. Šteje se namreč, da je tožeča stranka zaradi zavrnitve tožbenega zahtevka v predmetnem sporu (popolnoma) propadla. Zato mora nasprotni (to je drugotoženi) stranki povrniti njene pravdne stroške.

Glede na navedeno in glede na 2. točko 380. člena ZPP je sodišče druge stopnje neutemeljeno pritožbo zavrnilo ter potrdilo materialnopravno in procesnopravno pravilen sklep sodišča prve stopnje o pravdnih stroških (1. točka izreka).

Ker odgovor na pritožbo proti sklepu (o stroških) v zakonu ni predviden (gl. 381. člen ZPP), stroški takšnega odgovora niso potrebni stroški (po 155. členu ZPP). Zato je sodišče druge stopnje sklenilo, da jih drugotožena stranka trpi sama (2. točka izreka).

ZPP (1977) člen 154,  154/1,  331a,  331a/1,  154,  154/1,  331a,  331a/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.