VSL sodba I Cp 253/96
Sodna praksa višjih sodišč, 1996-03-13

oporočna sposobnost - sposobnost za razsojanje - izvedenec

Kdor zatrjuje, da je bil oporočitelj takrat, ko je napravil oporoko nerazsoden, mora dokazati, da se oporočitelj bodisi ni zavedal svojih dejanj, bodisi da ni mogel ravnati v skladu z zavestjo o pomenu testiranja. Taka stanja zavesti ali volje pa je mogoče dokazati le s pomočjo izvedenca psihiatra.

Pritožbi se zavrneta kot neutemeljeni in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek, da je pisna oporoka pok. A.K., roj. 11.6.1909 neveljavna in neučinkovita.

Tožnike je zavezalo, da morajo tožencema povrniti 123.256,50 SIT stroškov postopka.

Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožujejo tožnice po svojem pooblaščencu in predlagajo spremembo, podrejeno pa razveljavitev.

Zatrjujejo, da o oporočiteljičini razsodnosti sodišče ni izvedlo nobenega dokaza. Dejstvo, da tožnice niso založile predujma za izvedenca, pa ne daje nobene opore za zaključek, da je bila oporočiteljica razsodna. Sodišče bi moralo izvesti vsaj tiste dokaze, ki niso bili vezani na izvedenca. Ker je to opustilo, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke 2. odst. 354. čl. Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Zgrešeno je tudi stališče sodišča prve stopnje, ko je zapisnikarju oporoke F.K.

priznalo lastnost oporočne priče. Že iz zapisa oporoke izhaja, da je F.K. zapisnikar. V zapisu oporoke ni tudi nikjer zapisano, da je oporočiteljica pred J.K. in F.K. izjavila, da je to njena oporoka in da je bila podpisana v njuni navzočnosti. Iz zapisnikov o zaslišanju priče J.K. izhaja, da ravno tej priči ni verjeti, ker je njena izpovedba neprepričljiva. To predvsem zato, ker je omenjena priča uporabljala izraz "mislim". Priča M.L.K., ki ji je sodišče verjelo, je drugače opisala okoliščine, v katerih je prišlo do zapisa oporoke.

Če sodišče verjame tej priči glede okoliščine, da je sama podpisala oporoko kot priča, da pa so na njej že pred tem bili podpisi F.K. in J.K., tudi ni razloga, da ji ne bi verjeli glede preostalega dela njene izpovedbe. Sicer pa bi bilo treba zaslišati samo toženko M.D. ravno glede okoliščine, kako je potekala sestava oporoke pok.

A.K. in kdo vse je bil pri podpisovanju navzoč. Kajti ravno M.D. je dala pobudo za sestavo oporoke in bila navzoča pri vseh oporočnih dejanjih. Izvedbo tega dokaza je sodišče zavrnilo, češ da zadoščajo že navedbe iz odgovora na tožbo. Dokazovanje z zaslišanjem strank se izvede takrat, kadar je to potrebno za ugotovitev pomembnih dejstev, ne glede na druge dokaze in če to sodišče spozna.

Zoper omenjeno sodbo sta se (neposredno) pritožili tudi prva in tretja tožnica. Poleg tistega, kar je navedeno že v pritožbi pooblaščenca, opozorjata, da so lahko oporočne priče le tisti, ki še živijo. F.K. pa je že umrl. Sicer pa je bil pri sestavljanju oporoke že zelo bolan. Imel je le eno oko in še to okvarjeno. Dva meseca in 28 dni po sestavi oporoke je zaradi posledic očesne bolezni umrl.

F.K. ni bil sposoben pisati oporoko na pisalni stroj. Tako je nerazčiščeno, kdo je pisal oporoko in s čigavim pisalnim strojem.

Vprašljivo je tudi, kaj bi povedal F.K., če bi bil še živ.

Oporočiteljica je 45 let bolehala za neozdravljivo boleznijo in 29.12.1985 doživela tudi možgansko kap. Uživala je kapljice Hadol, ker je bila nemirna, govorila je nemogoče zadeve, izgubljala je spomin in podobno. Oporočiteljica oporoke bržkone ni narekovala sama.

Celotna oporoka ji je bila podtaknjena. Toženec je star 63 let, toženka pa 50 let. Četrta tožnica je stara 55 let in po naravnem zakonu bi tožnice morale nadživeti brata, v oporoki pa se poudarja, da po njuni smrti deduje vse zgolj toženec. Ta živi že 39 let v Kanadi in v vsem tem času je bil doma le petkrat. Po očetovem pogrebu se je skregal s pok. mamo in naslednji dan se je s kovčki preselil v gostilno S. v Č. Ima neprimeren odnos do sorodstva, pa tudi na materin pogreb ni prišel. V stikih je bil le s toženko, ki pa se že 14 let občasno zdravi v Psihiatrični kliniki v Ljubljani. Denar za pogreb matere so zbrale zgolj tožnice. Tožencu gre le za premoženje, malo mar pa so mu čustvene, bratovske in sestrske vezi. Pritožnici se ukvarjata še z vprašanjem dote, opozorjata, da sta toženca že pred razglasitvijo oporoke vedela za njeno vsebino ter da bi moralo sodišče soditi v senatu. Izražata bojazen, da bo celotno imetje propadlo, denar pa odšel v tujino.

Glede na domnevo, da je oporočno sposoben vsakdo, ki je dopolnil 15 let starosti (1. odst. 59. čl. Zakona o dedovanju - v nadaljevanju ZD), nosi tisti, ki oporoko izpodbija zaradi oporočiteljeve nesposobnosti za razsojanje, dokazno breme, da je bil oporočitelj takrat, ko je napravil oporoko, nerazsoden.

Dokazati mora torej, da se oporočitelj bodisi ni zavedal (intelektualna komponenta sposobnosti) svojih dejanj (t.j. da ni bil sposoben dojeti, da dela oporoko ter kakšne pravne posledice bo imelo to dejanje), bodisi, da ni mogel ravnati v skladu z zavestjo o pomenu testiranja (voljna komponenta sposobnosti). Taka stanja zavesti ali volje pa je mogoče dokazati le s pomočjo izvedenca psihiatra.

Zakaj? Oporočitelju ni mogoče odrekati oporočne sposobnosti že zaradi vsake napake v njegovi mentalni sposobnosti, ne glede na to, ali je posledica biološkega ali kakega drugega vzroka. Oporočno nesposoben je torej samo tisti, ki v času testiranja nima potrebne mentalne sposobnosti zaradi vzrokov, ki so biološke narave - zaradi duševne bolezni, duševne zaostalosti ali zaradi določenega telesnega stanja kot je npr. vpliv alkohola, mamil, strupa, bolezni, senilnosti ipd.

Kajti če bi oporočitelju odrekli sposobnost tudi takrat, ko napake njegove mentalne sposobnosti niso biološko pogojene, bi se sodnik lahko postavil na stališče, da ni bil oporočno sposoben tisti, ki je testiral v besu, pod vplivom strasti, zaljubljenosti, ozkosrčnosti, maščevalnosti ali česa podobnega, kar je vplivalo na njegovo voljo.

To pa bi pomenilo, da bi sodnik vrednostno ocenjujoč oporočiteljeve motive, nekatere od njih lahko ocenil kot sprejemljive, druge pa kot nesprejemljive ter v skladu s tem nato odločal o veljavnosti oporoke.

Oporočiteljevo voljo, njegovo razsojanje in odločanje bi sodnik tako enostavno nadomestil s svojimi pogledi, kakšna naj bi bila vsebina oporoke. Šlo bi torej za tako omejitev svobode oporočevanja, ki je zakonodajalec nedvomno ni imel pred očmi. Zato smemo zaradi napak bodisi v intelektualni bodisi v voljni komponenti mentalne sposobnosti oporočitelju odreči oporočno sposobnost samo, če so te napake biološke pogojene. To pa je v vsakem konkretnem primeru vprašanje, ki presega splošno razgledanost, kar pomeni, da ga ni mogoče rešiti brez izvedenca (250. čl. Zakona o pravnem postopku - v nadaljevanju ZPP). In če stranka, ki zatrjuje oporočiteljevo nesposobnost za razsojanje, ne založi zneska, ki je potreben za stroške izvedbe dokaza z izvedencem, sodišče opusti izvedbo tega dokaza (3. odst. 153. čl. ZPP). In ker zato nima predstave o odločilnem dejstvu, ali so morebitne napake oporočiteljičine mentalne sposobnosti biološko pogojene, mora pač kot podlago svoje odločitve vzeti, da morebitne napake oporočiteljičine mentalne sposobnosti niso bile biološko pogojene (221-a čl. in 2. odst. 2. čl. ZPP), kar pa kot rečeno pomeni, da je bila oporočiteljica oporočno sposobna.

Zgrešeno je tudi pritožbeno stališče, da zapisovalec oporoke ne more biti oporočna priča. ZD namreč te osebe ne izključuje kot oporočne priče. Na veljavnost oporoke ne vpliva niti to, da v oporoki ni zapisano, da je oporočiteljica pred J.K. in F.K. izjavila, da je to njena oporoka in da jo je bila podpisala v njuni navzočnosti. Zapis nunkupacije namreč ni nujna sestavina listine o oporoki (64. čl. ZD).

Pritožbeno sodišče sprejema dokazno oceno sodišča prve stopnje o tem, da je oporočiteljica podpisala oporoko v navzočnosti obeh oporočnih prič (J.K. in F.K.) in pred njima izjavila, da je to njena oporoka.

Ta ugotovitev ima namreč zanesljivo oporo ne le v izpovedbi edine še živeče priče tega dogodka J.K., marveč tudi v zapisu same oporoke.

Zato je neutemeljeno pritožbeno odrekanje neverodostojnosti tej priči, pa čeprav ji glede drugih dejstev sodišče ni verjelo.

Neutemeljen pa je tudi pritožbeni očitek, da bi moralo sodišče prve stopnje zaslišati toženko kot stranko. Ta dokaz sta namreč predlagala toženca, kar pomeni, da ne bi bil v funkciji glavnega, marveč nasprotnega dokaza. In ker že tožnicam ni uspelo dokazati napak v obliki oporoke, oz. ker je tožencema uspel nasprotni dokaz, da je oporoka veljavna zaradi sodelovanja F.K., tudi ni bilo potrebe za izvedbo dokaza z zaslišanjem toženke. Konec koncev je zaslišanje strank subsidiaren dokaz, kar pomeni, da ga sodišče izvede le, kadar ni drugih dokazov, ali kadar tudi po izvedenih drugih dokazih spozna, da je to potrebno za ugotovitev pomembnih dejstev (2. odst. 264. čl.

ZPP). V konkretnem primeru pa so bili na razpolago zadostni materialni (oporoka) in personalni (oporočna priča J.K.) dokazi, s katerimi se je sodišče prve stopnje zanesljivo prepričalo, da je pri testiranju kot oporočna priča sodeloval tudi F.K.

Končno je neutemeljen tudi pritožbeni očitek, da bi moralo sodišče soditi v senatu (pri Okrajnem sodišču vodi postopek in sodi sodnik posameznik - 100 čl. Zakona o sodiščih). Trditve, ki bi utegnile pomeniti, da naj bi bila oporočiteljica v zmoti, oz. da je naredila oporoko zaradi zvijače, pa predstavljajo spremembo tožbene podlage in s tem spremembo tožbe, ki pa po koncu glavne obravnave ni več dovoljena (1. odst. 190. čl. ZPP).

Določno relevantnost bi utegnila imeti le pritožbena trditev, da naj bi imel F.K. težave z vidom ter da zato ni bil zmožen pisati na pisalni stroj. Utegnila bi namreč kazati, da je bil F.K. zaradi tega absolutno nesposoben biti priča pri alografski oporoki. Taka priča namreč ne more biti tisti, ki bodisi ne zna, bodisi ne more brati in pisati. Toda ker tožnice za to trditev ne predlagajo nobenega dokaza, z njo v tej fazi postopka (ki ne pozna več materialnega procesnega vodstva - 298. čl. ZPP) ne morejo uspeti. Pritožnik sicer sme v pritožbi navajati nova dejstva, vendar le, če hkrati navaja dokaze, s katerimi naj bi se ta dejstva dokazala (1. odst. 352. čl. ZPP).

Sodišče prve stopnje je torej na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje povsem pravilno uporabilo materialno pravo. Ker tudi ni zagrešilo nobene take postopkovne kršitve, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeni pritožbi in potrdilo sodbo prve stopnje (368. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 250,  250.  ZD člen 59,  59/1,  59,  59/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.