TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 1921/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-10-11

nepopolna vloga - poprava - relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Tožeča stranka z zatrjevanjem, da bi jo moralo sodišče prve stopnje pred odločitvijo o njenem predlogu pozvati, da svoj - po mnenju sodišča nepopoln - predlog popravi, sodišču prve stopnje očita kršitev določila 108. čl. ZPP, kar je pripeljalo do napačne odločitve sodišča. S tem pa uveljavlja bistveno kršitev določb postopka iz 1. odst. 339. čl. ZPP v zvezi s 366. čl. ZPP, saj je omenjena kršitev procesnih določil vplivala na zakonitost in pravilnost izpodbijanega sklepa.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. Odločitev o pritožbenih stroških se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je tožencu prepovedalo odtujitev in obremenitev njemu solastnih nepremičnin, vpisanih v vl. št. 25 k.o. S..., v presežku pa predlog tožeče stranke zavrnilo. Tožeča stranka se je zoper zavrnilni del sklepa pravočasno pritožila iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 338. čl. Zakona o pravdnem postopku (Ur. list RS št. 26/99, v nadaljevanju ZPP) v zvezi s 15. čl. Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ). Meni, da bi moralo sodišče prve stopnje, če je štelo, da je predlog nepopoln, tožnika pozvati, da svoj predlog popravi in ga šele nato zavreči ali pa šteti za umaknjenega. Ne bi pa smelo predloga zavrniti, saj to pomeni, da je odločilo po vsebini. Predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek. Pritožba je utemeljena. Tožeča stranka z zatrjevanjem, da bi jo moralo sodišče prve stopnje pred odločitvijo o njenem predlogu pozvati, da svoj - po mnenju sodišča nepopoln - predlog popravi sodišču prve stopnje očita kršitev določila 108. čl. ZPP, kar je pripeljalo do napačne odločitve sodišča. S tem pa uveljavlja bistveno kršitev določb postopka iz 1. odst. 339. čl. ZPP v zvezi s 366. čl. ZPP in 15. čl. ZIZ. Če je sodišče prve stopnje ocenilo, da je tožnikova vloga nepopolna, bi moralo po 2. odst. 108. čl. ZPP najprej zahtevati od tožnika, da vlogo v določenem roku popravi ali dopolni in šele, če tožnik tega ne bi ustrezno storil, bi jo lahko zavrglo (4. odst. 108. čl. ZPP). Ker je omenjena kršitev procesnih določil vplivala na zakonitost in pravilnost izpodbijanega sklepa, je pritožbeno sodišče tožnikvi pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. tč. 365. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZIZ). V novem postopku naj sodišče prve stopnje postopa v skladu z določilom 108. čl. ZPP, ki sodišču prve stopnje nalaga določen postopek za popravo nepopolnih ali nejasnih vlog in šele nato odloči o predlogu.

ZPP člen 108,  339,  339/1,  108,  339,  339/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 58/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-15

pritožba zoper sodbo - rok - zavrženje - prepozna pritožba

Pritožbo zoper sodbo, vloženo en mesec po izteku 15 dnevnega pritožbenega roka, sodišče druge stopnje zavrže kot prepozno, če tega ni storilo sodišče prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razveljavilo sklep o izvršbi Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote v Ljubljani, opr.štev. IV I 2628/94 z dne 27.12.1994 in zavrnilo tožbeni zahtevek, po katerm bi moral toženec tožeči stranki plačati najemnino 45.482,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Proti sodbi se zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava pritožuje tožeča stranka s predlogom, da se razveljavi in zadeva vrne v novo sojenje. Zatrjuje, da toženec ni etažni lastnik stanovanja v hiši Pod turnom 4, ker ga je zgradil brez dovoljenja, zato je najemnino dolžan plačevati. Pritožba je prepozna. Iz podatkov v spisu je razvidno, da je tožeča stranka sodbo prejela 26.10.1998 (povratnica pri red.štev. 11). Petnajstdnevni pritožbeni rok (1. odst. 348. člena ZPP/77) se je torej iztekel 10.11.1998. Pritožba pa je bila pri prvostopenjskem sodišču neposredno vložena šele 10.12.1998, torej po preteku navedenega roka. V skladu z določilom 367. člena ZPP/77 jo je zato sodišče druge stopnje kot prepozno moralo zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1392/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

Pritožbeni rok je nepodaljšljiv zakonski rok.

Prvostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo tožencu naložilo, da tožniku plača 3.350,00 DEM v tolarski protivrednosti po srednjem tečaju Banke Slovenije na dan plačila z obrestmi, ki jih v kraju izpolnitve priznavajo banke za hranilne vloge na vpogled v DEM od 1.1.1994 do plačila in mu povrne pravdne stroške odmerjene na 71.451,50 SIT. Proti sodbi se je toženec pritožil. Pritožba toženca je vložena prepozno. Zoper izpodbijano sodbo je po določbi prvega odstavka 348. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljnjem besedilu ZPP) dovoljena pritožba v roku 15 dni. Pritožbeni rok 15 dni je nepodaljšljiv zakonski rok (prvi odstavek 111. člena ZPP). Po določbi drugega odstavka 112. člena ZPP se roki določeni po dnevih računajo tako, da se dan vročitve sodbe ne všteva v rok in se kot začetek roka vzame prvi naslednji dan. Če je zadnji dan roka državni praznik ali nedelja ali kakšen drug dan, ko se pri sodišču ne dela, se rok izteče s potekom prvega prihodnjega delovnika (četrti odstavek 112. člena ZPP). Če je vloga vezana na rok, torej tudi pritožba, se šteje, da je vložena pravočasno, če je izročena pristojnemu sodišču, preden rok izteče (prvi odstavek 113. člena ZPP). Če se pošlje takšna vloga po pošti priporočeno ali brzojavno, se šteje dan oddaje na pošto za dan izročitve sodišču, na katero je naslovljena (drugi odstavek 113. člena ZPP). Iz podatkov v spisu izhaja, da je toženec prejel izpodbijano sodbo dne 30.5.1998. Pritožbeni rok 15 dni bi tako iztekel dne 14.6.1998. Ker je bila ta dan nedelja, se šteje, da je pritožbeni rok iztekel s potekom prvega prihodnjega delovnika, to je v ponedeljek, dne 15.6.1998. Tožena stranka je pritožbo oddala na pošto dne 16.6.1998, torej dan po izteku pritožbenega roka. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče pritožbo toženca zavrglo kot prepozno po pooblastilu iz 367. člena ZPP, ker tega ni storilo že sodišče prve stopnje (358. člen ZPP). Če je pritožba prepozna, sodišče druge stopnje ne more preizkušati njene vsebinske utemeljenosti, zato pritožbenih navedb toženca sodišče v obrazložitvi sklepa ni povzelo niti ni nanje odgovorilo. Na podlagi prvega odstavka 498. člena ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99, je v pritožbenem postopku sodišče uporabilo določbe ZPP, Ur. l. SFRJ, št. 4/77 - 27/90 in RS, št. 55/92.

ZPP (1977) člen 111,  111/1,  111,  111/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 217/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

Če se je dedič pravici do pritožbe odpovedal, je njegova pritožba nedovoljena in jo kot takšno zavrže sodišče prve stopnje.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom kot prepozno zavrglo prošnjo dediča C.P. za zmanjšanje vrednosti dedovanja. Obrazložilo je, da je takso potrebno plačati takrat, ko nastane taksna obveznost, to je v zapuščinskem postopku takrat, ko je zapuščinska obravnava končana; zato je bila dedičeva prošnja, ki jo je sodišče obravnavalo kot predlog za znižanje sodne takse, prepozna. Zoper tak sklep se je pravočasno pritožil dedič, ki prosi, da se ugodi njegovi prošnji za znižanje vrednosti dedovanja. V pritožbi navaja, da je pri izjavi o vrednosti dediščine pomotoma pozabil odšteti stroške, ki so nastali z oskrbo pokojne matere (mesečno doplačilo približno 16.000,00 SIT do polne vrednosti za oskrbnino v domu za ostarele) ter svoj prispevek pri izgradnji dedovane hiše, pri kateri je fizično delal od 15. do 20. leta starosti. Poleg tega še navaja, da je bila mati težak invalid in je dedič skrbel zanjo odkar ve zase. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je pravilno zavrglo prošnjo dediča za znižanje sodnih taks, čeprav se je pri tem oprlo na napačne pravne razloge. Sklep o dedovanju je namreč v obravnavani zadevi, kot navaja v izpodbijanem sklepu tudi sodišče prve stopnje, postal pravnomočen dne 13. 10. 1998, torej na samem zapuščinskem naroku, ker se je dedič pravici do pritožbe odpovedal. Del sklepa o dedovanju je tudi odločitev sodišča o sodnih taksah, torej se je dedič tudi pritožbi zoper odločitev o sodnih taksah odpovedal. V skladu z določbo tretjega odstavka 358. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP - 1977) je pritožba nedovoljena, če jo vloži oseba, ki se je pritožbi odpovedala. Prvi odstavek istega člena pa določa, da nedovoljeno pritožbo zavrže s sklepom predsednik senata sodišča prve stopnje brez naroka. Pravilna je torej odločitev sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu, da je pritožbo potrebno zavreči, pravilno pa bi jo bilo zavreči kot nedovoljeno, ne pa kot prepozno. Ker je torej odločitev v izpodbijanem sklepu kljub napačnim razlogom pravilna, v postopku na prvi stopnji pa tudi ni bila storjena nobena od absolutnih bistvenih kršitev določb postopka iz 2. odstavka 354. člena ZPP (1977), na katere mora sodišče v skladu z 2. odstavkom 365. člena ZPP paziti po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo dediča kot neutemeljeno zavrniti na podlagi 2. točke 380. člena ZPP v zvezi s 163. členom Zakona o dedovanju. V skladu z določbo prvega odstavka 498. člena Zakona o pravdnem postopku (Url. RS 26/1999, z dne 15. 4. 1999) je bilo postopek na drugi stopnji potrebno nadaljevati po dosedanjih predpisih, to je po zveznem Zakonu o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ 4/1977).

ZPP člen 358,  358/1,  358/3,  358,  358/1,  358/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1923/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-09

Če zakon določa, da zoper sklep ni posebne pritožbe, pritožbeno sodišče pritožbo zavrže, čeprav je stranka vložila pritožbo v skladu z napačnim pravnim poukom, da ima pravico do pritožbe.

Predstojnik Okrajnega sodišča na Vrhniki je z izpodbijanim sklepom zavrnil ponovni predlog toženca K.D.N., ki ga je podal dne 17.3.1999 za izločitev pravdne sodnice Okrajnega sodišča na Vrhniki N.J.. Zoper ta sklep se pritožuje toženec in navaja, da je sodnik J. O., ki je istočasno tudi predstojnik Okrajnega sodišča na Vrhniki ves čas vpleten v ta primer. Sam ga je zapletel na ta način, da je samovoljno spremenil generalije predloga za izvršbo in ni upošteval Zakona o osebnem imenu. Kasneje je zadevo predal sodnici N.J., ki jo sedaj popolnoma podpira na način, ki je za prizadetega popolnoma prozoren. Nadalje navaja, da je napačna trditev predstojnika, da je toženec K.D.N., kajti tukaj je verjetno zlonamerno pozabljeno, da je bila dana izvršba na ime N.D.. Iz tega se da nedvoumno sklepati, da se N.K.D. pojavlja v tem primeru le kot prizadeti. Prizadeti vstraja pri vseh navedbah predloga z dne 17.3.1999 za izločitev sodnice N.J.. Sodnica je izjavljala, da spoštuje določila Zakona o pravdnem postopku in ravna s tožencem enako kot z vsemi strankami in ne vidi v čem naj bi bil izločitveni razlog. Pritožnik navaja, da verjame, da sodnica z veliko strankami dela tako kot z njim in se o tem tudi nekaj šušlja. Prizadeti pa je na lastni koži že občutil njeno sodniško objektivnost. Pritožba ni dovoljena. Zakon o pravdnem postopku v petem odstavku 73. člena določa, da zoper sklep, s katerim se zahteva za izločitev zavrne, ni posebne pritožbe. Sklep se torej lahko izpodbija šele s pritožbo zoper končno odločbo, kot to določa drugi odstavek 363. člena ZPP. Toženčeva pritožba tako ni dovoljena in jo je zato pritožbeno sodišče v skladu z določbo prve točke 365. člena ZPP zavrglo. Predstojnik Okrajnega sodišča na Vrhniki je v pravnem pouku izpodbijanega sklepa sicer dopustil pritožbo v roku 8 dni, vendar pa napačni pravni pouk, ki je v izrecnem nasprotju z določbo zakona, ne more ustvariti pravice do pritožbe, ki jo zakon ne daje. Pritožbeno sodišče je torej pritožbo toženca zavrglo ne glede nato, da je bil s pravnim poukom poučen, da to pravico ima.

ZPP člen 73,  73/5,  363,  363/2,  73,  73/5,  363,  363/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 327/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

Stvar sodišča je, da prekine postopek, če sklene, da ne bo samo reševalo predhodnega vprašanja.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje prekinilo postopek do pravnomočne odločitve o ničnosti blagovne znamke, ki se vodi v zadevi pod opr. št. II P 538/98 med istima pravdnima strankama pred tem sodiščem. Proti sklepu se pritožuje tožeča stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter sodišču druge stopnje predlaga, da razveljavi izpodbijani sklep in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. V pritožbi navaja, da izpodbijani sklep nima razlogov o tem, zakaj se sodišče prve stopnje izogiba rešitve predhodnega vprašanja, pri čemer v postopku zaradi ničnosti blagovne znamke ne gre za iste pravdne stranke. S prekinitvijo postopka pa se bo tudi trajanje te pravde prekomerno zavleklo. Drugotožena stranka v odgovoru na pritožbo predlaga zavrnitev pritožbe tožeče stranke in potrditev prvostopnega sklepa. Pritožba ni utemeljena. Po 213. čl. ZPP sodišče prekine postopek, če je odločba sodišča odvisna od predhodne rešitve vprašanja, ali obstoji kakšna pravica ali pravno razmerje, pa o tem še ni odločilo sodišče ali kakšen drug organ, postopek pa je tam že v teku. V obravnavani zadevi je prvo sodišče ugotovilo, da med strankama že teče postopek zaradi ničnosti blagovne znamke, rešitev tega spora pa je pomembna za odločitev o sporu v tej pravdni zadevi. Odločba v tej zadevi je torej odvisna od predhodne rešitve vprašanja v pravdi zaradi ničnosti blagovne znamke, v tej pravdi pa nastopata razen prvotoženca tudi isti stranki. Prvo sodišče se je zato utemeljeno odločilo za prekinitev tega postopka, saj ni dolžno samo reševati predhodnega vprašanja v primeru, če je o tem vprašanju postopek že v teku. Ne gre za kršitev postopka, kot zmotno meni pritožba, ker izpodbijani sklep nima razlogov o tem, zakaj se prvo sodišče "izogiba" rešitve predhodnega vprašanja. Ker glede na navedeno uveljavljani pritožbeni razlog ni podan, je zato bilo potrebno pritožbo tožeče stranke zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 365. čl. ZPP).

ZPP člen 213,  213/1,  213/1-1,  213,  213/1,  213/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 1939/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-01

sodba na podlagi izostanka - ugovor zastaranja

V pritožbi zoper sodbo na podlagi izostanka ni mogoče uveljavljati ugovora zastaranja terjatve plačila štipendije.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izdalo sodbo na podlagi izostanka, s katero je naložilo toženi stranki plačilo 120.352,00 SIT s pripadki. Proti tej sodbi vlaga pritožbo tožena stranka. Od zahtevka za vrnitev štipendije do sodbe je potekel rok, v katerem zahtevek sodno zastara. Upravičenost tožeče stranke za sodno izterjavo dolga je potekel. Na vročeno pritožbo tožeča stranka ni vročila. Pritožbeni ni utemeljena. Pritožbeno sodišče preizkuša izpodbijano sodbo glede na stanje postopka, ki je bilo v času izdaje izpodbijane sodbe. V konkretnem primeru je sodišče ugodilo predlogu tožeče stranke in izdalo sodbo na podlagi izostanka. Uvodoma je treba pojasniti, da je bila tožba vročena v času veljavnosti ZPP/77, zato je sodišče prve stopnje pravilno na podlagi 2. odst. 499. čl. ZPP/99 presojalo pogoje za izdajo sodbe na podlagi izostanka po dosedanjih predpisih. Pritožbeno sodišče je preizkusilo, ali so bili podani pogoji za izdajo sodbe na podlagi izostanka in ugotovilo, da so bili podani vsi pogoji, ki jih je določal ZPP/77 v določbi 332. člena. To pomeni, da tožena stranka na narok ni pristopila, da na tožbo ni odgovorila in do pritožbenega postopka ni ugovarjala zastaranja. Sodišče prve stopnje je tako odločilo na podlagi tistega dejanskega stanja in navedb tožeče stranke, ki so bile v spisu. Ker na zastaranje pazi sodišče le na ugovor tožene stranke, tožena stranka pa tega ugovora ni podala, je sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je izdalo sodbo na podlagi izostanka. Zastaranje bi tožena stranka morala pravočasno ugovarjati, sicer je ta ugovor prepozen. Ker so bili podani pogoji za izdajo zamudne sodbe po dosedanjih predpisih, sodišče prve stopnje pa ni zagrešilo nobene kršitve postopkov, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje. Ker so dejstva o morebitnem zastaranju v pritožbi neupoštevna, je tudi sodišče izhajalo iz pravilno ugotovljenega dejanskega stanja in na to dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo. Utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz dejstva, ki so bila navedena v tožbi in priloženih listin. Ker odločitev temelji na določbi 353. čl. ZPP/99.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 1943/98
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-15

bančni tekoči račun - fizična oseba - pogodbena stranka - vsebina pogodbe

Ker se je tožena stranka zavezala nasproti banki kot fizična oseba, ne more uveljavljati ugovora, da je pogodba o ustanovitvi tekočega računa bila v korist kluba, katere direktor je bil toženec.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je vzdržalo v veljavi sklep o izvršbi istega sodišča z dne 5.3.1996, opr. št. V I 430/96. Toženi stranki je naložilo nadaljnje stroške postopka v znesku 5.345,00 SIT. Proti tej sodbi vlaga pritožbo tožena stranka. Pogodbo je sklenil z Novo Ljubljansko banko kot direktor N.kluba z namenom, da se bo posojilo uporabilo za potrebe kluba. To je vedel tudi dotedanji direktor podružnice K.. Iz dokumentacije kluba je razvidno, da je bilo posojilo porabljeno izključno za potrebe kluba. Po umiku toženca je klub prenehal nakazovati sredstva. Sodišče bi moralo obsoditi na plačilo Nogometni klub. Na vročeno pritožbo tožeča stranka ni odgovorila. Pritožba ni utemeljena. Sodišče prve stopnje je v postopku ugotovilo (tega tudi tožena stranka ne graja), da je toženec sklenil s tožečo stranko pogodbo o ustanovitvi in vodenju tekočega računa dne 26.4.1993. Na podlagi te pogodbe mora tožena stranka zagotoviti priliv sredstev na tekoči račun in pokriti manjkajoča sredstva. Pogodba je tudi sklenjena v skladu z določbami ZOR (primerjaj določbe o bančnem tekočem računu, člen 1052 in naslednji). Ker višina manjkajočih sredstev med strankama ni sporna, je sodišče prve stopnje odločilo pravilno, ko je ta znesek naložilo v plačilo toženi stranki. Na to odločitev ne morejo vplivati ugovori, ki jih je postavila tožena stranka v tem postopku, to je, da je šlo za odprtje računa v korist kluba, katerega predsednik je bil toženec. Iz pogodbe jasno izhaja, da je pogodbena stranka tožena stranka kot fizična oseba in ne klub. Treba je tudi dodati, da je nogometni klub oseba civilnega prava, ki lahko nastopa v pravnem prometu. Če pa je šlo za posebne dogovore med klubom in toženo stranko, saj tožena stranka trdi, da klub ni izpolnil svojih obveznosti, bo moral toženec regresirati znesek od kluba. Na podlagi pogodbe je v zavezi nasproti tožeči stranki toženec in ne klub. Tožena stranka pogodbe ni nikoli ustrezno izpodbila, zato mora izpolniti tisti del obveznosti, ki iz pogodbe izhaja. Ker je sodišče prve stopnje na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo in ker pri tem ni zagrešilo nobene kršitve postopka, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (368. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 313/99
Sodna praksa višjih sodišč, 1999-12-08

RTV naročnina - obveznost plačevanja RTV naročnine

RTV naročnino je dolžan plačevati imetnik TV sprejemnika le, če živi na območju, kjer je mogoče sprejemati signal enega od programov TV Slovenije.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo vzdržalo v veljavi sklep istega sodišča z dne 4.8.1995 pod opr. št. I 1123/95, s katerim je tožencu naložilo plačilo neplačane naročnine v višini 11.252,00 SIT z obrestmi in stroški. Tožniku je naložilo, da povrne tožeči stranki še nadaljnje pravdne stroške. Proti sodbi se pritožuje toženec, ki ne navaja posebej pritožbenega razloga, predlaga pa razveljavitev izpodbijane sodbe. Navaja, da stanuje na območju, kjer TV Ljubljana ni mogoče spremljati, poleg tega pa tudi nima nobenega TV sprejemnika. Navaja še, da je prišlo do prijave TV sprejemnika na način, ki ni primeren, ko pa je tožečo stranko obvestil, da TV sprejemnik ne dela in da je mogoče dobiti le sliko TV Zagreb brez tona, na takšne njegove trditve tožeča stranka ni ustrezno reagirala. Pritožba je utemeljena. Sodišče prve stopnje svojo odločitev opira na določbo 1. odstavka 15. člena Zakona o radioteleviziji Slovenija (Ur. list RS št. 18/94-73/94), ki določa, da mora uporabnik radijskega ali TV sprejemnika, ki ima sedež ali prebivališče na območju Republike Slovenije, kjer so zagotovljeni tehnični pogoji za sprejem vsaj enega programa RTV Slovenija, plačevati naročnino RTV Slovenija. Sodišče prve stopnje pa pri uporabi navedene zakonske določbe predhodno ni ugotovilo vseh pravno relevantnih dejstev, ni namreč ugotavljalo, ali je na območju, na katerem toženec prebiva, mogoče sprejemati vsaj en program RTV Slovenija. Toženec je že, ko je bil zaslišan kot stranka pojasnil, da ni mogel spremljati programa slovenske RTV, temveč le program TV Zagreb, pa še tega slabo, v pritožbi pa izrecno navaja, da na območju, kjer živi, TV Slovenija ni mogoče sprejemati. Gre za eno od odločilnih dejstev, ki jih je treba ugotoviti zaradi pravilne uporabe določbe 1. odstavka 15. člena Zakona o radioteleviziji Slovenija in s tem za odločitev o utemeljenosti tožbenega zahtevka. Ker navedena odločilna okoliščina ni ugotovljena, je pritožbeno sodišče na podlagi 370. člena ZPP zaradi tega, ker je podan pritožbeni razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo prvemu sodišču v novo sojenje, da bo v novem postopku ugotovilo še to odločilno okoliščino, nato pa ponovno odločilo o zadevi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.