TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 74/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-29

začasna odredba - akceptni nalog - verjetno izkazana terjatev

Za izdajo začasne odredbe zadošča, da tožnica terjatev verjetno izkaže.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožena stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Prvostopno sodišče je zavrnilo ugovor tožene stranke, ki ga je vložila zoper izdano začasno odredbo. Tožeča stranka je namreč vložila tožbo za vrnitev akceptnega naloga in istočasno predlagala izdajo začasne odredbe za zavrovanje tega zahtevka s prepovedjo vnovčenja akceptnega naloga.

Zoper sklep sodišča prve stopnje se je toženka pravočasno pritožila.

V pritožbi navaja, da je tožnik še vedno dolžan za dobavljene žitarice 3,614.922,50 sit in je zato toženka upravičena uporabiti akceptni nalog.

Prvostopno sodišče je pravilno ugotovilo, da toženi stranki ni uspelo izkazati, da je upravičena uporabiti akceptni nalog št. B 5161911 tudi za dobave po pogobah št. 51 z dne 1.10.1992 in št. 52 z dne 14.10.1992. Tožeča stranka je ves čas postopka trdila, da je bila v juniji 1992 sklenjena prodajna pogodba o žitaricah, da sta bili dobava in plačilo izvršeni ter, da je samo v zvezi s tem poslom izročila v zavarovanje plačila predmetni akceptni nalog. Tožeča stranka je tako trditev verjetno izkazala z teleksom , računi št.22 in 24 z dne 20.8.1992 ter bančninmi potrdili o plačilu zneskov 1,000.000,00 sit in 428.156,00 sit 14. oz. 19.8 1992. Res je sicer, da iz teh predloženih listin izhaja še vedno dolg 288.910,00 sit, in da se številka teleksa in številka zaključka v omenjenih računih ne ujemata, vendar je trditev tožnice verjetno izkazana - zanesljivo bo moralo sodišče ugotoviti ob izdaji sodbe o tožbenem zahtevku. Pri tem je dodati, da tudi toženka smiselno navaja, da obstoječi dolg, ki ga namerava poplačati z spornim akceptnim nalogom, izvira iz prej navedenih dveh pogodb sklenjenih v oktobru 1992. V teh pogodbah pa ni najti dogovora o akceptnem nalogu. Prvostopno je tudi pravilno utemeljilo začasno odredbo z pogoji iz člena 267 ZIP. Zato je pritožba tožene stranke neutemeljena.

Izrek o pritožbenih stroških tožene stranke temelji na določilu člena 166/I in 154/I ZPP, ob tem, ko jih tožnica za odgovor na pritožbo ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 275/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-12

Ker je upnik pravočasno poslal sodišču pooblastilo za svojega odvetnika - pooblaščenca, ne morejo nastopiti posledice iz 98. čl.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. I Ig 4218/93-4 z dne 3.2.1993 razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljno obravnavanje.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep o zavrženju izvršilnega predloga. V pritožbi navaja, da je po zahtevi sodišča pravočasno in v roku poslal sodišču pooblastilo za svojega odvetnika - pooblaščenca.

Iz izvršilnega spisa je razvidno, da je upnik sprejel sklep - poziv sodišča z dne 24.12.1992 za predložitev pooblastila šele dne 28.1.1993. Rok za predložitev pooblastila je torej iztekel 5.2.1993. Prvostopno sodišče je izdalo sklep o zavrženju izvršilnega predloga še pred iztekom roka dne 3.2.1993 - istega dne pa je na sodišče prispelo tudi zahtevano pooblastilo. Iz navedenega torej izhaja, da ne morejo nastopiti procesne posledice iz člena 98 ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 476/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-01

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

zavrnitev ali zavrženje predloga - vrnitev odvzetih predmetov brez odločbe

V sklepu o zavrženju obtožnega predloga ni mesta odločbi o vrnitvi zaseženih predmetov obdolžencu. Zgolj v tistih primerih, ko so predmeti obdolžencu odvzeti, mora biti to izrecno navedeno. Glede na to, da je bil obtožni predlog zavržen, je samo na sebi umevno, da je potrebno obdolžencu po pravnomočnosti sklepa začasno odvzete predmete vrniti.

Pritožba obdolženca se kot neutemeljena zavrne.

Sodišče prve stopnje je po 438. členu ZKP iz razloga po 1. točki 270. člena ZKP zavrglo obtožni predlog, vložen zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja igranja na srečo po 2. v zvezi s 1. odstavkom 234. člena KZS. Odločilo je še, da po 1. odstavku 99. člena ZKP bremenijo stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke 2. odstavka 95. člena ZKP ter potrebni izdatki obdolženca sredstva sodišča prve stopnje.

Zoper sklep se pritožuje obdolženec. Izpostavlja, da je pobijani sklep pomanjkljiv, saj ne pove nič o tem, da mu je potrebno zaplenjene igralne avtomate vrniti. Dasiravno izrečnega predloga pritožba ne vsebuje, si obdolženec očitno prizadeva, da bi prizivno sodišče napadeni sklep spremenilo in dopolnilo v nakazani smeri.

Pritožnikovo naziranje, da bi moralo prvostopenjsko sodišče v sklepu o zavrženju obtoženega predloga odločiti tudi o tem, da mu je potrebno vrniti zasežene igralne avtomate, je pravnopomotno. Zgolj v primeru, da bi bile te naprave obdolžencu odvzete, to pa je mogoče storiti le z izrekom varnostnega ukrepa odvzema predmetov po 5. odstavku 234. člena KZS v zvezi z 69. členom KZJ, bi to moralo biti v odločbi navedeno. Ker pa je bil obtožni predlog zoper obdolženca zavržen, je samo na sebi umevno, da je potrebno obdolženemu po pravnomočnosti sklepa igralne avtomate, ki so mu jih začasno odvzeli delavci organov za notranje zadeve, vrniti. Po procesnih določilih v sklepu o zavrženju ni mesta odločbi za katero si prizadeva pritožnik, zato je bilo njegovo pritožbo po 3. odstavku 397. člena ZKP potrebno kot neutemeljeno zavrniti.

Sklicevanje na določila KZJ in ZKP, ki sta v naš pravni red sprejeta predpisa iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I).

ZKP člen 438,  438.  KZS člen 234,  234/5,  234,  234/5.  KZJ člen 69,  69.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep KP 510/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Zgolj dejstvo, da je bil obdolženec kriminalist UNZ in imel zaradi narave dela uradne stike s preiskovalnimi in kazenskimi sodniki sodišča prve stopnje, samo na sebi nima take teže, da bi narekovalo prenos krajevne pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče.

Predlog preiskovalnega sodnika temeljnega sodišča za prenos krajevne pristojnosti in določitev drugega temeljnega sodišča kot stvarno pristojnega sodišča za nadaljevanje tega kazenskega postopka, se kot neutemeljen zavrne.

Preiskovalni sodnik Temeljnega sodišča v A je zoper obdolženega uvedel preiskavo zaradi utemeljenega suma, da je storil uvodoma navedena kazniva dejanja. Nato je Višjemu sodišču podal predlog, da za nadaljevanje tega kazenskega postopka kot stvarno pristojno sodišče določi Temeljno sodišče v B.

Predlog za prenos krajevne pristojnosti ni utemeljen.

Predlagatelju ni moč pritrditi, da so podani tehtni razlogi, kot jih ima v mislih 1. odstavek 35. člena ZKP, ki opravičjujejo prenos krajevne pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče. Drži sicer, da je bil obdolženi do nedavnega kriminalist UNZ A in je zato skozi posamezne pred sodiščem obravnavane zadeve imel uradne stike s preiskovalnimi in kazenskimi sodniki Temeljnega sodišča v A. Vendar pa po presoji sodišča druge stopnje ta okoliščina nima take teže, da bi sama na sebi utemeljevala prenos krajevne pristojnosti. Zagotovo je glede na navedeno okoliščino za preiskovalnega sodnika po svoje zadeva neprijetna, vendar pa mora sodišče predvsem v svojem okolju pri ljudeh utrjevati občutek, da je pravično in nepristransko ter s strokovno utemeljenimi odločitvami utirati pot spoznanju o svoji neodvisnosti. Prenos pristojnosti je procesni ukrep izjemne narave, ki pa mu v obravnavani zadevi ni mesta. Tudi razlog, ki ga navaja preiskovalni sodnik, da bo v postopku kot priče potrebno zaslišati številne obdolženčeve sodelavce govori v prid zavrnitvi predloga, saj ne bi bilo smotrno, da bi zato vodilo kazenski postopek drugo temeljno sodišče. V skladu s takimi ugotovitvami je bilo potrebno predlog preiskovalnega sodnika za prenos krajevne pristojnosti kot neutemeljen zavrniti.

Sklicevanje na Zakon o kazenskem postopku, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 494/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-01

ustavitev postopka - zastaranje - stroški zasebnega tožilca

Dasiravno je do zastaranja kazenskega pregona in ustavitve postopka prišlo zaradi nedejavnosti sodišča, zasebni tožilec na podlagi 3. odstavka 99. člena ZKP ni upravičen do povrnitve stroškov iz 7. točke 2. odstavka 95. člena istega zakona.

Pritožba zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je s pobijanim sklepom ustavilo kazenski postopek zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po 1. odstavku 54. člena KZS. Po 1. odstavku 99. člena ZKP je odločilo, da bremenijo stroški kazenskega postopka od 1. do 5. točke 2. odstavka 95. člena ZKP, potrebni izdatki obdolženca ter potrebni izdatki in nagrada njegove zagovornice sredstva sodišča prve stopnje.

Zoper sklep se zaradi odločbe o stroških kazenskega postopka pritožuje zasebni tožilec. Izpostavlja, da je do zastaranja kazenskega pregona prišlo zaradi zavlačevanja, ki ga je pripisati sodišču. Zavzema se, da bi sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo in odločilo tako, da bodo njemu povrnjeni vsi stroški, ki jih je zahteval.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da po 1. odstavku 99. člena ZKP stroški iz 1. do 5. točke 2. odstavka 95. člena ZKP, potrebni izdatki obdolženca ter potrebni izdatki in nagrada obdolženčeve zagovornice, bremenijo proračun. Izrečno sicer ni povedalo, da je do zastaranja prišlo zaradi nedejavnosti sodišča, je pa to očitno imelo v mislih, saj drugače, poravnave o stroških med strankama namreč ni bilo, v luči določil 3. odstavka 99. člena ZKP, ne bi moglo sprejeti takega sklepa o stroških. V določilih zakona o kazenskem postopku ni podlage za sklep, da je potrebno v primeru kot je zadevni zasebnemu tožilcu povrniti stroške iz 7. točke 2. odstavka 95. člena ZKP. Celo nasprotno, v 1. odstavku 100. člena ZKP je določeno, da je nagrado in potrebne izdatke pooblaščenca in zasebnega tožilca dolžan plačati zastopani, ne glede na to, kdo je po odločbi sodišča dolžan plačati stroške kazenskega postopka. Odtod se izkaže, da v sedanji procesni ureditvi zahtevi zasebnega tožilca za povrnitev stroškov iz 7. točke 2. odstavka 95. člena ZKP ni prav nobene opore. Seveda pa lahko zasebni tožilec škodo, ki ga je zadela zaradi takega izida kazenskega postopka uveljavlja na drug način, ne more pa uspeti v prizadevanjih, da bi mu bili ti stroški povrnjeni v kazenskem postopku. Izhajajoč iz povedanega je bilo potrebno po 3. odstavku 397. člena ZKP pritožbo zasebnega tožilca kot neutemeljeno zavrniti.

Sklicevanje na določila ZKP, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št.

ZKP člen 95,  95/2,  95/2-7,  99,  99/3,  100,  100/1,  95,  95/2,  95/2-7,  99,  99/3,  100,  100/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1857/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

stroški postopka za izdajo začasne odredbe

O stroških izvršilnega postopka in postopka za zavarovanje terjatev ni mogoče odločiti samo po uspehu v postopku. Treba je namreč po eni strani upoštevati, ali so bili stroški, ki jih je imel upnik, za izvršbo (začasno odredbo) potrebni, po drugi strani pa, ali je upnik dolžniku kakšne stroške povzročil neutemeljeno.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep o stroških postopka razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je zavrglo predlog za izdajo začasne odredbe v zavarovanje upnikove nedenarne terjatve na vrnitev akceptnega naloga, ker je bil le-ta med postopkom v celoti vnovčen. Upniku je na podlagi določbe 154. čl. ZPP naložilo, da mora dolžniku povrniti stroške postopka za izdajo začasne odredbe v višini 7.489,00 SIT.

Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil in navedel, da je predlog za začasno odredbo vložil utemeljeno, zato je odločitev o stroških postopka napačna. Sodišče bi moralo ugotoviti utemeljenost njegovega predloga in glede na to o stroških pravilno odločiti. Predlaga spremembo napadenega sklepa.

Sodišče prve stopnje je o stroških postopka za izdajo predloga za začasno odredbo odločilo s smiselno uporabo določbe 154. čl. ZPP glede na uspeh strank v postopku. Vendar pa je spregledalo, da se določbe ZPP v postopku izvršbe in zavarovanje smiselno uporabljajo samo, če ZIP o določenem vprašanje nima posebnih določb (14. čl. v zvezi z 244. čl. ZIP). O pravni podlagi za odločitev o stroških postopka pa ima ZIP posebne določbe v 32. členu. V 5. odst. te zakonske določbe je predpisano, da mora dolžnik upniku povrniti stroške, ki so bili potrebni za izvršbo. V 6. odst. pa je določeno, da mora upnik povrniti dolžniku tiste stroške, ki mu jih je neutemeljeno povzročil. Glede na te določbe torej o stroških izvršilnega postopka in postopka za zavarovanje terjatev ni mogoče odločiti samo po uspehu v postopku. Treba je namreč po eni strani upoštevati, ali so bili stroški, ki jih je imel upnik, za izvršbo (začasno odredbo) potrebni, po drugi strani pa, ali je upnik dolžniku kakšne stroške povzročil neutemeljeno. V obravnavanem primeru to pomeni, da je treba ugotoviti, ali in kateri upnikovi stroški so bili glede na utemeljenost ali neutemeljenost predloga za začasno odredbo potrebni, kateri pa so tisti stroški, ki jih je upnik dolžniku morebiti neutemeljeno povzročil.

Pritožbeno sodišče je iz navedenih razlogov na podlagi določbe 3. točke 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP upnikovi pritožbi ugodilo, napadeni sklep o stroških razveljavilo in v tem obsegu vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nov postopek.

O stroških pritožbenega postopka bo odločeno s končno odločbo (3. odst. 166. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP).

ZIP člen 14,  32,  32/5,  32/6,  244,  14,  32,  32/5,  32/6,  244.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1683/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-16

plačilo sodne takse za nepravočasno vložen ugovor

V skladu s 1. točko drugega odstavka 4. člena veljavnega zakona o sodnih taksah je potrebno za vsako izročeno vlogo plačati sodno takso. Okoliščina, da je vložil dolžnik ugovor po izteku roka, zaradi česar je bil ugovor neupoštevan, na samo obveznost plačila takse nima vpliva oziroma s tem taksna obveznost ne preneha.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dolžnik nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče ugotovilo, da dolžnik kot taksni zavezanec v predpisanem roku ni plačal takse za ugovor v višini 5.400,00 SIT in taksnega opomina v višini 450,00 SIT, zaradi česar mu je poleg navedenega naložilo še plačilo kazenske takse v višini 50 % pribitka na dolžno takso v znesku 2.925,00 SIT.

Zoper izdan sklep se pritožuje dolžnik, ki priznava, da ugotovljene takse ni poravnal. Meni, da takse ni dolžan poravnati, ker prvostopno sodišče njegovega ugovora, ki je bil poslan prepozno ni upoštevalo, poleg tega pa je svojo obveznost tudi v celoti poravnal.

Kot priznava dolžnik v pritožbi je vložil dne 28.4.1992 zoper sklep o izdani izvršbi ugovor. Zato je tudi dolžan v skladu z 2. točko 2. člena in 1. točko drugega odstavka 4. člena Zakona o sodnih taksah za izročeno vlogo plačati sodno takso. Zatrjevana dejstva v pritožbi, da se njegova vloga ni upoštevala, ker je bila vložena prepozno in da je celotni dolg poravnal, na taksno obveznost ne vpliva, saj veljavni Zakon o sodnih taksah za takšne primere ne pozna izjeme. Dolžnikova taksna obveznost za plačilo sodne takse v izvršilnem postopku je po zgoraj navedenih določilih Zakona o sodnih taksah nastala že s tem, ko je dolžnik vložil svojo vlogo - ugovor.

Pritožbeni razlogi, ki jih navaja dolžnik tako niso podani. Glede na to je pritožbeno sodišče v skladu z 2. točko 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP-a njegovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na prvem odstavku 166. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP in v zvezi s 14. členom ZIP-a. Ker dolžnik s pritožbo ni uspel, nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

ZST člen 1,  2,  2-2,  4,  4/2-1,  1,  2,  2-2,  4,  4/2-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1785/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-21

CIVILNO PROCESNO PRAVO - STVARNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO

izvršljivost začasne odredbe - motenje posesti

Sklep o izdaji začasne odredbe je izvršljiv po preteku roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne prvostopnemu sodišču v nov postopek.

Stroški pritožbenega postopka so nadaljnji izvršilni stroški.

Z izpodbijanim sklepom je izvršilno sodišče zavrglo predlog za izvršbo z utemeljitvijo, da izvršilni naslov, odločba opr. št. ... z dne 4.10.1993, ni pravnomočna.

Upnik s predlogom pritožbenemu sodišču, naj izpodbijani sklep razveljavi in ga spremeni tako, da izvršbo po predlogu dovoli, smiselno uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve izvršilnega postopka. Navaja, da je izvršilni naslov sklep o izdaji začasne odredbe, zoper katerega ugovor nima suspenzivnega značaja in da torej upnik ima izvršilni naslov.

Po mnenju pritožbenega sodišča je potrebno pritrditi upnikovi pritožbi. Upnik je izvršbo predlagal na podlagi sklepa o izdaji začasne odredbe Temeljnega sodišča v ..., opr. št. ... z dne 4.10.1993, s katerim je bilo naloženo dolžnikoma, naj takoj upniku izročita ključe spornega poslovnega prostora, ta prostor izpraznita in vrneta upniku opremo. Zoper tak sklep sta dolžnika ugovarjala. Po določbi 1. odst. 18. čl. Zakona o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP) je sodna odločba resda izvršljiva le, če je postala pravnomočna in če je potekel rok za prostovoljno izpolnitev dolžnikove obveznosti. Vendar 4. odst. istega člena določa, da izvršilno sodišče dovoli izvršbo na podlagi sodne odločbe, ki še ni postala pravnomočna, če zakon predpisuje, da pritožba ne zadrži njene izvršitve.

Vprašanje izvršljivosti sklepa o izdaji začasne odredbe ureja 5. odst. 8. čl. ZIP, ki določa, da pritožba in ugovor zoper sklep, izdan na prvi stopnji izvršilnega postopka, ne odložita izvršbe, če ni v ZIP drugače določeno. Sklep o izdaji začasne odredbe, čeprav izdan v okviru pravdnega postopka zaradi motenja posesti, pa je sklep sodišča v v postopku zavarovanja, kjer se določbe zakona o izvršbi smiselno uporabljajo tudi za zavarovanje, če ni v tem delu (tretji del) določeno drugače (244. čl. ZIP). V postopku zavarovanja pa zakon nima določb, da pravno sredstvo odloži izvršbo, torej tudi za sklep o izdaji začasne odredbe velja, da ugovor zoper tak sklep nima suspenzivnega značaja. Po navedenem sodišče zaključuje, da je sklep o izdaji začasne odredbe izvršljiv, ko poteče rok za prostovoljno izpolnitev dolžnikove obveznosti.

S tem, ko je izvršilno sodišče predlog za izvršbo zavrglo, je bistveno kršilo 4. odst 18. čl. v zvezi s 5. odst. 8. čl. in določb 3. dela ZIP. Izpodbijani sklep je bilo zato potrebno razveljaviti in zadevo vrniti prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje o predlogu za izvršbo.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi 14. čl.

ZIP člen 8,  8/5,  18,  18/1,  18/4,  244,  8,  8/5,  18,  18/1,  18/4,  244.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 562/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-01

zastavna pravica na nepremičnih in premičnih stvareh na podlagi sporazuma strank - izvršilni naslov - začasna odredba

Za izdajo začasne odredbe za zavarovanje denarne terjatve ne zadošča objektivna nevarnost, ampak mora ta nevarnost izhajati iz zavestnega ravnanja dolžnika, ki meri na to, da bo upniku onemogočil ali otežil izterjavo.

Po določilu 266/2 člena ZIP se z začasno odredbo ne pridobi zastavna pravica.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je odločilo s sodbo na podlagi pripoznave izven naroka, da sklep o izvršbi z dne 11.9.1991 ostane v celoti v veljavi v 1. in 3. točki izreka in da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi pravdne stroške v znesku 4.855,00 SIT.

Zoper odločitev o stroških (točka 2 sodbe) je tožeča stranka vložila pritožbo, v kateri uveljavlja pritožbeni razlog kršitve določb pravdnega postopka in v obrazložitvi med drugim navaja, da je izrek sodbe v nasprotju z razlogi, saj je v izreku sodišče zavezalo k plačilu tožečo stranko, moralo pa bi toženo. Prav tako je napačna odločitev zato, ker tožeči stranki ni bila dana možnost, da pravočasno vloži stroškovnik do konca glavne obravnave, saj je sodišče zadevo zaključilo izven naroka, zato bi moralo tožečo stranko pozvati pred odločitvijo o stroških, da v 15 dneh prijavi pravdne stroške.

Pritrditi je potrebno pritožbenim navedbam, da je sodišče napačno odločilo o pravdnih stroških, ker ni upoštevalo določila 1. in 3. odst. 164. čl. ZPP. O povrnitvi stroškov namreč odloči sodišče na določeno zahtevo stranke brez obravnavanja. Povrnitev stroškov mora stranka zahtevati najpozneje do konca obravnave, ki je bila pred odločitvijo o stroških; če pa gre za odločbo brez poprejšnjega obravnavanja, mora stranka zahtevati povrnitev stroškov v predlogu, o katerem naj sodišče odloči. Sodišče prve stopnje je o zadevi odločilo brez glavne obravnave, ker je tožena stranka pripoznala glavnico in obresti, ne pa stroškov postopka. Da bi sodišče prve stopnje lahko pravilno odločilo o pravdnih stroških brez obravnavanja, bi moralo dati tožeči stranki možnost, da priglasi stroške in da torej odloči po njenem predlogu. Šele če tožeča stranka v roku, ki bi ji ga dalo sodišče, ne bi prijavila stroškov, bi sodišče prve stopnje lahko ravnalo tako, kot je v tej odločbi. Ker je kršitev o navedenem zakonitem določilu vplivala na pravilnost in zakonitost odločbe, je bilo potrebno pritožbi ugoditi in izpodbijani sklep razveljaviti ter vrniti zadevo v nov postopek po 3. točki 380. čl. ZPP.

Glede ostale pritožbene trditve pa sodišče druge stopnje ugotavlja, da gre za pisno pomoto, ki bi jo bilo mogoče vsak čas odpraviti.

ZPP (1977) člen 164,  164/1,  164/3,  164,  164/1,  164/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.