TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Cpg 666/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-11

Sodišče druge stopnje ne more upoštevati pritožbene trditve, da sta se pravdni stranki glede povrnitve pravdnih stroškov dogovorili, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka, če tega stranka ni uveljavljala v prvostopnem postopku in je zato sodišče prve stopnje pravilno odločilo, da tožnik, ki umakne tožbo povrne nasprotni stranki pravdne stroške.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da se zaradi umika tožbe sklep o izvršbi z dne 26.5.1992 razveljavi v točki 1. in 3. izreka in v točki 2 izreklo, da je tožeča stranka dolžna toženi povrniti pravdne stroške v višini 57.276,00 SIT.

Zoper navedeni sklep v točki 2 glede stroškov postopka je tožeča stranka vložila pritožbo, iz pritožbenih razlogov po 2. in 3. odst.

353. čl. ZPP in med drugim navedla, da se je tožeča stranka s toženo dogovorila po tem, ko so plačila poravnali s kompenzacijo, da bo tožbo takoj po plačilu tudi umaknila, pri čemer vsaka stranka nosi svoje stroške postopka. Sodišče pa je tudi zmotno uporabilo določila odvetniške tarife.

V pritožbi pritožnica zatrjuje, da sta pravdni stranki sklenili dogovor glede plačila stroškov in sicer tako, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka. Tožeča stranka torej zatrjuje nova dejstva, dokaza o tem pa niti ne predlaga. Takih trditev, ki predstavljajo nova dejstva sodišče druge stopnje skladno s 1. odst. 496. a čl. ZPP, ne more upoštevati. Pa tudi če bi jih lahko, so trditve nedokazane, ker tožeča stranka k pritožbi ni predložila dokazov za svoje trditve. Sodišče prve stopnje je torej ravnalo v skladu s 158. čl.

ZPP, ko je naložilo tožeči stranki, da povrne toženi pravdne stroške.

Neutemeljena pa je pritožba tudi glede višine odmerjenih stroškov za sestavo ugovora, saj je sodišče priznalo odvetniške stroške pravilno v višini 100 točk po vrednosti točke 40,00 SIT, ker je treba upoštevati tarif. št. 14 v zvezi s 15/1. Neutemeljeno pritožbo je bilo potrebno zavrniti in potrditi izpodbijani sklep o stroških (točka 2 sklepa) po 2. točki 380. čl.

ZPP (1977) člen 158,  496a,  496a/1,  158,  496a,  496a/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 394/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja - nova dejstva

Za pritožbo zoper sklepe o stroških je predpisana taksa po 1. odstavku tarifne št. 1, torej enojna taksa, ne pa dvojna (tar. št. 3/2 Zakona o sodnih taksah).

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku in vzdržalo sklep o izvršbi opr. št. Ig 387/91 z dne 21.11.l991 v prvi in tretji točki v veljavi in s tem naložilo toženi stranki, da mora plačati tožeči stranki 707.184,60 SIT s pp.

Tožena stranka je proti sodbi pravočasno vložila pritožbo v kateri uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, na kar naj bi kazala v pritožbi navedena nova dejstva in predloženi novi dokazi. Ta nova dejstva in predloženi novi dokazi, naj bi kazali na to, da je terjatev tožeče stranke ugasnila zaradi ustno sklenjenega pogodbe o pobotu.

V pritožbi navedena nova dejstva in predloženi novi dokazi, za katere je tožena stranka izkazala za verjetno, da jih ni mogla navesti do konca glavne obravnave (1. odstavek 496. a člena ZPP) bi po mnenju pritožbenega sodišča lahko pripeljala do drugačne odločitve v tej zadevi. Tožena stranka zatrjuje, da je bil med pravdnima strankama v letu l990 sklenjen ustni dogovor o medsebojnem pobotanju v tej pravdi sporne terjatve s terjatvijo tožene stranke, zaradi česar naj bi vtoževana terjatev že prenehala. To pa kaže na to, da je podan pritožbeni razlog nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zaradi česar je bilo potrebno izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo odločanje (1. odstavek 370. člena ZPP v zvezi z 2. odstavkom 355. člena ZPP).

V novem postopku bo sodišče prve stopnje moralo dopolniti dokazni postopek z zaslišanjem predlaganih prič in po potrebi izvesti še druge dokaze.

ZPP (1977) člen 355,  355/2,  496a,  496a/1,  355,  355/2,  496a,  496a/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1249/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-27

vročitev sklepa o izvršbi zastopniku družbe navedenem v sodnem registru - nepravilna vročitev - ugovor zoper sklep o izvršbi

Sklep o izvršbi je bil vročen osebi, ki je v sodnem registru navedena kot zastopnik dolžnika. Ta oseba je sklep o izvršbi sodišču vrnila z opombo, da ni več lastnik niti zastopnik dolžnika. Sodišče prve stopnje pa je vseeno štelo, da je bila vročitev pravilno opravljena in da je dolžnik zoper sklep o izvršbi ugovarjal.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje razveljavilo sklep o izvršbi v delu, s katerim je bila dovoljena izvršba proti dolžniku S., ker je ugotovilo, da je dolžnik zoper sklep o izvršbi, izdan na podlagi verodostojne listine, ugovarjal.

Proti sklepu je pritožbo vložil M.M. Zatrjuje, da je že v ugovoru zoper sklep o izvršbi navedel, da sklep ni bil pravilno vročen njemu, saj ni več direktor niti lastnik podjetja - dolžnika. Direktor in odgovorna oseba je K.S. iz zato je vrnil sklep o izvršbi sodišču. Če pa je sodišče že štelo, da je vložil ugovor zoper sklep o izvršbi, predlaga, da ga oprosti plačila sodne takse.

Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je izpodbijani sklep že zato nepravilen, ker je sodišče prve stopnje kot dolžnika v tem sklepu navedlo M.M., čeprav je izvršba bila predlagana proti družbi S.. Že zato je bilo potrebno izpodbijani sklep razveljaviti. Poleg tega pa sodišče prve stopnje še ni imelo podlage za zaključek, da je dolžnik zoper sklep o izvršbi ugovarjal. Čeprav je M.M. v sodnem registru še vedno vpisan kot zastopnik dolžnika, še ni rečeno, da je bila vročitev izvršilnega sklepa, ki je bila za dolžnika S. opravljena M.M., pravilna. Sodišče prve stopnje še ni moglo z gotovostjo zaključiti, da je dolžnik ugovarjal zoper sklep o izvršbi in tudi ni imelo podlage za to, da je v izpodbijanem sklepu kot dolžnika označilo M.M. Potem, ko je M.M. sodišču vrnil izvršilni sklep s sporočilom, da ni več lastnik družbe S. in da ni njen zastopnik ter pri tem navedel, kdo je novi lastnik ter zastopnik te družbe, bi sodišče prve stopnje moralo upniku sporočiti, da vročitev dolžniku na naslovu, ki je bil naveden v izvršilnem predlogu ni bila uspešna in pozvati upnika, da navede nov naslov dolžnika oziroma bi moralo pozvati M.M., da predloži dokaz, da je podjetje prodal.

Sodišče druge stopnje je zato izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 380. čl.

ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP). V novem postopku bo sodišče moralo ravnati v zgoraj nakazani smeri in šele potem bo lahko odločilo o tem, ali je bila vročitev pravilna in ali je dolžnik ugovarjal zoper sklep o izvršbi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1369/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-27

izvršba na podlagi verodostojne listine - izvršba na denarna sredstva na računih dolžnika pri banki - poizvedbe sodišča o številki računa dolžnika - zavrženje predloga

Ker je sodišče prve stopnje opravilo poizvedbe le o žiro računu dolžnika, ne pa o tem, ali ima dolžnik katerikoli račun pri bančnih organizacijah, ni ravnalo prav, ko je izvršilni predlog zavrglo.

V izvršilnem postopku na podlagi verodostojne listine sodišče ne more uporabiti določbe 449. člena ZPP.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

S sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo izvršilni predlog.

Proti takemu sklepu je upnik pravočasno vložil pritožbo, v kateri navaja, da sodišče predloga ne bi smelo zavreči, pač pa bi moralo uporabiti določbo 449. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP. Moralo bi nadaljevati postopek s tožbo, če predlogu ne ugodi. S takšnim sklepom je upniku vzeta možnost uveljavljati poplačilo terjatve pred sodiščem. Sodišče prve stopnje pa je tudi opravilo poizvedbe le o žiro računu dolžnice, ne pa tudi o tekočem računu in hranilni knjižici, na kar se je izvršilni predlog glasil.

Ni res, da sodišče prve stopnje ne bi smelo zavreči predloga, če z ustreznimi poizvedbami ne bi moglo ugotoviti številke dolžnikovega računa. Uporaba 449. čl. ZPP ne pride v poštev, ker se določbe ZPP o plačilnem nalogu pri izvršbi na podlagi verodostojne listine uporabljajo šele, ko je vložen ugovor zoper sklep o izvršbi (glej 2. odstavek 55. čl. ZIP). Upnik bi v takem primeru pač moral vložiti mandatno tožbo na plačilo dolžnega zneska in bi s tem dobil izvršilni naslov.

Pač pa pritožba utemeljeno opozarja, da sodišče prve stopnje še ni moglo zavreči izvršilnega predloga. Upnik je predlagal, da se opravi izvršba na kateremkoli računu dolžnika, zato sodišče prve stopnje ni ravnalo prav, ko je opravilo poizvedbe le o dolžnikovem žiro računu.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP).

V novem postopku bo sodišče prve stopnje moralo pri bančnih organizacijah opraviti poizvedbe o tem, ali ima dolžnik katerikoli račun pri teh bankah oziroma ali ima terjatev na hranilni knjižici, kot je to predlagala upnica v pritožbi.

ZIP člen 21,  55,  55/2,  21,  55,  55/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 828/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-27

Če stranka umakne pritožbo, preden je sodišče druge stopnje o njej odločilo, sodišče druge stopnje ugotovi umik pritožbe.

Ugotovi se, da je tožeča stranka umaknila pritožbo zoper sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, enota v Ljubljani z dne 27.1.1993, opr. štev. X Pg 810/92.

Sodišče prve stopnje je dne 27.1.1993 izdalo sodbo, s katero je nalog za izpraznitev poslovnih prostorov z dne 26.5.1992 v celoti razveljavilo in tožbeni zahtevek zavrnilo.

Tožeča stranka je vložila pritožbo zoper to sodbo pravočasno. Z vlogo z dne 18.10.1993 pa je pravočasno umaknila.

Ker sodišče druge stopnje še ni izdalo odločbe do izjave o umiku pritožbe je skladno z 2. odst. 349. člena ZPP, ki določa, da dokler sodišče druge stopnje ne izda odločbe, lahko stranka umakne že vloženo pritožbo, to dejanje tožeče stranke dopustno. Pritožbeno sodišče je zato ugotovilo, da je tožeča stranka pritožbo umaknila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1282/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-26

majhna tatvina - poškodovanje tuje stvari - pogojna obsodba - večkratni povratnik

Dejstvo, da je obdolženec večkratni specialni povratnik, je sodišče prve stopnje dovolj upoštevalo pri odmeri kazni zapora, določeni v pogojni obsodbi in pri določitvi dolžine preizkusne dobe. Majhna teža storjenih kaznivih dejanj in dejstvo, da je bil obdolženec nazadnje obsojen pred 6 leti pa ne narekujejo izreka kazni zapora.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega treh kaznivih dejanj tatvine po 2. odstavku 165. člena KZ RS in kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari po 1. odstavku 177. člena KZ RS. Obdolžencu je izreklo pogojno obsodbo in mu v tej določilo posamezne kazni ter enotno kazen 9 mesecev zapora, ki se ne bo izvršila, če obdolženec v preizkusni dobi 4 let ne bo storil novega kaznivega dejanja in če bo oškodovancem povrnil škodo.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji. Predlaga, da se obdolžencu namesto pogojen obsodbe določi in izreče kazen zapora.

Sodišče prve stopnje je obdolžencu izreklo primerno kazensko sankcijo. Pri določitvi te je upoštevalo dejstvo, da je bil obdolženec že kaznovan zaradi tovrstnih kaznivih dejanj, vendar zadnje že pred 6 leti. Pravilno pa je ocenilo tudi težo vsakega posameznega kaznivega dejanja. Pritožbeno sodišče se strinja z oceno prvostopnega sodišča, da glede na majhno družbeno nevarnost teh dejanj ni podlage za izrek zaporne kazni obdolžencu. Drugačna ocena pritožbe zato ni sprejemljiva. Tudi sodišče druge stopnje meni, da je obdolžencu mogoče ponuditi priložnost, da bo v bodoče, če bo sam tako hotel, ne da bi bil kaznovan za sedaj storjena kazniva dejanja, živel pošteno. Okoliščine, na katere opozarja pritožba, pa je sodišče prve stopnje dovolj upoštevalo, ko je obdolžencu v pogojni obsodbi določilo primerno visoko kazen in tudi dovolj dolgo preizkusno dobo.

Tudi sodišče druge stopnje pričakuje, da bodo z izrečeno sankcijo doseženi vsi nameni kazenskopravnega varstva, predvsem pri obdolžencu. Pritožbo javnega tožilca je zato zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo potrdilo.

KZS člen 165,  165/2,  177,  177/1,  165,  165/2,  177,  177/1.  KZJ člen 53,  53/4,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1276/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-28

Obtoženec, ki je vedoma proti predpisom posekal na golo 465 m3 lesa na površini 2,40 ha, je storil kaznivo dejanje uničevanja gozdov po 1. odstavku 157. členu KZS.

Pritožba javnega tožilca se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje spoznalo obd. za krivega kaznivega dejanja uničevanja gozdov po 1. odstavku 157. člena KZ in mu je po istem zakonskem določilu z uporabo omilitvenih določil 2. točke 42. člena in 5. točke 1. odstavka 43. člena KZ SFRJ, v zvezi s 4. členom ustavnega zakona Republike Slovenije izreklo 50.000,00 tolarjev denarne kazni, plačljive v roku 1 meseca. V primeru, če se denarna kazen ne bo dala izterjati pa se bo izvršila tako, da se bo za vsakih začetih 3.000,00 tolarjev določil 1 dan zapora. Glede stroškov pa je odločilo, da jih je dolžan plačati obdolženec in sicer 7.954,00 tolarjev in 20,00 tolarjev povprečnine.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazni s predlogom, naj pritožbeno sodišče pritožbi tako ugodi, da izpodbijano sodbo v odločbi o kazni spremeni in obdolžencu izreče primerno zaporno kazen.

Res je sicer bil obdolženec že kaznovan, vendar kot je razvidno iz kazenskega lista že leta 1968 zaradi kaznivega dejanja majhnje goljufije in majhne tatvine po 1. odstavku 259. člena kazenske zakonika na 6 mesecev zapora, pogojno za dobo 2 let. Kazen je že brisana in drugič ter nazadnje leta 1978, torej pred 15 leti zaradi kaznivega dejanja poneverbe po 1. odstavku 141. člena KZ RS na 1 mesec zapora, pogojno za dobo 1 leta. Tudi ta kazen je že brisana.

Zato ta predkaznovanost ne more odločilno vplivati na izrek kazenske sankcije in tudi ne na to, ali naj bo obdolžencu kazenska sankcija omiljena ali ne. Po drugi strani je namreč le treba upoštevati, da obdolženec dosedaj za podobna kazniva dejanja še ni bil obsojen, da je sicer urejen, skrbi za tri otroke, kar so tudi po oceni pritožbenega sodišča tiste posebne olajševalne okoliščine, ki opravičujejo izrek omiljene kazni. Sama teža kaznivega dejanja je tudi po oceni pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje primerno ovrednotilo in ne podcenilo, kot zmotno meni pritožba. Praktično torej gre pri obdolžencu za prvo kaznovanje te vrste, saj ostali kazni sta že brisani in jih torej ni mogoče toliko upoštevati, da bi odločilno vplivalo na to, da bi ne prešlo do omilitve kazni. Zaradi tega je pritožbeno sodišče ocenilo, da je pritožba javnega tožilca, ki se zavzema za izrek neomiljene, torej zaporne kazni, neutemeljena.

Ker sodišče druge stopnje tudi ni našlo kršitev zakona, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo javnega tožilca kot neutemeljeno zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo, kar je v skladu s 384. členom ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1269/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-19

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

igranje na srečo - igralni avtomat - odvzem predmetov - razlogi morale

Igralni avtomat "poker" ni tak predmet kaznivega dejanja, katerega bi bilo mogoče po določilih čl. 500 ZKP odvzeti iz razlogov morale, tudi če se kazenski postopek ne konča z izrekom obsodilne sodbe.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom sodišče prve stopnje ni ugodilo predlogu javnega tožilca za odvzem predmeta obdolžencu po določilih II. odst.

Zoper sklep se je javni tožilec pritožil. Predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep spremeni tako, da se obdolžencu odvzameta igralna avtomata.

Predmeti, ki so bili uporabljeni za storitev kaznivega dejanja ali so nastali s kaznivim dejanjem se praviloma smejo vzeti le, če sodišče storilca spozna za krivega. V čl. 500 ZKP je res predvidena izjema od tega pravila in je dovoljen odvzem takih predmetov, tudi če se kazenski postopek ne konča z obsodilno sodbo, če to narekujejo razlogi splošne varnosti ali razlogi morale. Praviloma bo tak ukrep po izreku sodbe, ki ni obsodilna, izrečen, če gre za predmete kaznivega dejanja, ki legalno sploh ne morejo biti v uporabi (mamila, ponarejen denar) in ko kljub oprostilni sodbi, iz podatkov spisa nedvomno izhaja, da gre za take predmete. Uporaba igralnih avtomatov pa tudi v času, ko naj bi bilo storjeno obravnavano kaznivo dejanje, ni bila prepovedana. Takrat veljavni zakon o igrah na srečo je dovoljeval prirejanje takih iger le družbenopravnim osebam. Že taka pravna ureditev kaže, da ni sprejemljivo stališče javnega tožilca, da gre za tako nemoralne predmete, ki bi jih bilo potrebno odvzeti po določbah 500. čl. ZKP. Še posebno pa taka ocena ne drži po tem, ko je bil sprejet Zakon o začasni ureditvi prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih zunaj igralnic, ki sedaj dovoljuje prirejanje iger na srečo z igralnimi avtomati tudi zasebnikom.

Pritožba tako ne more izpodbiti pravilnih ugotovitev sodišča prve stopnje, da ni podlage za izdajo sklepa po čl. 500 ZKP. Sodišče druge stopnje je zato zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 500,  500/1,  500,  500/1.  KZS člen 234,  234/1,  234,  234/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1310/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-04

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

pripor - ponovitvena nevarnost - begosumnost - velika tatvina

Obtoženec je bil do sedaj že večkrat kaznovan. Ni zaposlen in nima stalnega prebivališča, zato bi utegnil ponoviti kaznivo dejanje, da bi si s tem pridobil sredstva za preživljanje.

Ker je bil tudi v inozemstvu, se utemeljeno sklepa, da bi v izogib kazenskemu postopku pobegnil.

Pritožba obt. se zavrne kot neutemeljena.

Z izpodbijanim sklepom je bil zoper obt. iz razlogov 1. in 3. točke II. odst. 191. čl. ZKP pripor podaljšan po vloženi obtožnici.

Zoper ta sklep se je obtoženec pravočasno pritožil s predlogom, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor odpravi.

Obtoženec je glede na do sedaj zbrano dokazno gradivo utemeljeno osumljen, da je storil kaznivi dejanji, ki ju je obtožen. Tega v pritožbi tudi ne izpodbija. Ob ugotovitvi, da obtoženec nima urejenega stalnega prebivališča ter da je zoper njega vodenih še več kazenskih postopkov, ni utemeljene opore za sklepanje, da bi si na prostosti uredil življenje in se vsaj priložnostno zaposlil, ko pa je vendar ugotovljeno, da nima razvitih delovnih navad in da se le občasno zaposluje tako, kot se je zaposlil, po njegovih navedbah, pri gradnji kanalizacijskega in vodovodnega omrežja v S. in I.. Glede na njegov način življenja ni nobene garancije, da na prostosti ne bi ponavljal kaznivih dejanj, zlasti, ker nima zaposlitve in tudi ne sredstev za preživljanje, poleg tega pa je bil do sedaj že večkrat obsojen zaradi kaznivih dejanj zoper premoženje. V kolikor se obtoženec sklicuje na težke trenutke, ki jih je preživel na področju Republike Hrvaške, to pač niso razlogi, ki bi utemeljevali njegovo poboljšanje, pa tudi, če obljublja, da kaznivih dejanj ne bo več ponavljal. Tako se pokažejo razlogi, ki jih je navedel senat sodišča prve stopnjeza utemeljene, nasprotne pritožbene navedbe obtoženca pa ostanejo brez podlage in so zato tudi nesprejemljive.

Po navedenem je sodišče druge stopnje ocenilo, da pritožba obtoženca ni utemeljena in jo je zato zavrnilo.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191/2-3,  191,  191/2-1,  191/2-3.  KZS člen 166,  166/1-1,  166,  166/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1381/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-26

Obtoženčeva kriminalna preteklost, ko je bil že večkrat obsojen zaradi istovrstnih kaznivih dejanj, od tega kar 12 krat zaradi goljufij, utemeljuje sklep, da bi na prostosti utegnil ponavljati kazniva dejanja, ne glede na to, da ima premoženje in firmo.

Pritožba zagovornice obt. se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je senat sodišča prve stopnje obt. podaljšal pripor ob uradnem preizkusu pripornega razloga na podlagi II. odst.

199. čl. ZKP, ker je ocenil, da priporni razlog iz 3. točke II. odst.

191. čl. ZKP še vedno obstoji. Sodišče prve stopnje ugotavlja, da se okoliščine, ki so narekovale odreditev in kasnejše podaljševanje pripora, niso v ničemer spremenile. Obtoženec je bil zaradi istovrstnih kaznivih dejanj, kot je sedaj v postopku, že večkrat kaznovan, samo zaradi kaznivih dejanj goljufije 12 krat. Obravnavana kazniva dejanja naj bi storil, ko je bil na prestajanju kazni po poprejšnji obsodbi. Dalje pa tudi ugotavlja, da je brez premoženja in brez sredstev za preživljanje, da je zaradi vsega tega nedvomno podana upravičena bojazen, da bi na prostosti utegnil nadaljevati z izvrševanjem kaznivih dejanj.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila obtoženčeva zagovornica iz razloga bistvene kršitve določb kazenskega postopka, medtem ko pa iz vsebine pritožbe izhaja, da se pritožuje zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja glede obstoja pripornega razloga in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep tako spremeni, da pripor odpravi in obtoženca izpusti na prostost.

Sodišče druge stopnje je že v sklepu 1. in v sklepu 2. ugotovilo, da so podane okoliščine, ki opravičujejo bojazen za ponavljanje kaznivih dejanj, predvsem v obtoženčevi dosedanji kriminalni preteklosti, zlasti s kaznivimi dejanji goljufij, prav tako pa tudi v obsegu zdaj obravnavanih kaznivih dejanj. Obtoženec že od leta 1984 izvršuje kazniva dejanja in zato pritožbeno zatrjevanje o materialni preskrbljenosti in lastništvu firme, glede na dolgoletno kriminalno pot, ne more omajati, še manj pa izpodbiti pravilno oceno senata sodišča prve stopnje o obstoju navedenega pripornega razloga. Prav tako pa tudi ne navedba v pritožbi, češ, da je obtoženčevo zdravstveno stanje, od kar je v priporu, že ogroženo in prav zaskrbljujoče. Obtoženec, kot navaja sama pritožba, dobiva zaradi tega tudi ustrezna zdravila.

Zaradi tega je pritožbeno sodišče ocenilo, da izrecno navajani pritožbeni razlog ni podan, saj tudi ni z ničemer obrazložen, podan pa tudi ni vsebinski pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zaradi česar je bilo treba pritožbo kot neutemeljeno zavrniti, kar je v skladu s III. odst. 397. člena ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.