TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSK sodba Cpg 263/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-21

sporazum o večstranski kompenzaciji - pobotanje

Sporazum o večstranski (multilateralni) kompenzaciji ni pobotanje po določilih 336. do 343. člena ZOR, zato s sklenitvijo takega sporazuma terjatev upnika zoper dolžnika še ne preneha.

Pritožba tožene stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje, potem ko je vzelo na znanje delni umik tožbenega zahtevka za znesek 102.526,00 SLT in sklep o izvršbi v tem delu razveljavilo, odločilo, da ta sklep ostane v veljavi v točki 1 in 3, tako da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki glavnico v višini 26.864,00 SLT skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne 3.1.1992 do plačila ter za izvršilne stroške v znesku 5.250,00 SLT. Glede nadaljnjih pravdnih stroškov je odločilo, da jih mora tožena stranka povrniti tožeči v znesku 4.160,00 SLT.

Zoper to sodbo se pritožuje tožena stranka zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni in tožbeni zahtevek v celoti zavrne, pri čemer naj tožniku naloži tudi povračilo pravdnih stroškov toženca. V pritožbi navaja, da je bil predmet spora plačilo zneska, ki je bil zaobsežen v znesku, za katerega je bila sklenjena večstranska kompenzacija v višini 129.390,00 SLT. To kompenzacijo so potrdile vse tri stranke v krogu, to je obe pravdni stranki in A. Sodišče prve stopnje bi moralo v konkretnem primeru uporabiti določila členov 336 do 343 ZOR, ki urejajo način prenehanja obveznosti s pobotanjem. V konkretnem primeru je namreč obveznost tožene stranke do tožnika prenehala v trenutku, ko so vse tri stranke potrdile predlagano večstransko kompenzacijo v višini 129.390,00 SLT.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa ni zagrešilo nobene take kršitve v postopku, ki bi jo bilo potrebno upoštevati po uradni dolžnosti. Tožena stranka se sklicuje na to, da je njena obveznost do tožeče stranke prenehala s sklenitvijo sporazuma o večstranski kompenzaciji za znesek 129.390,00 SLT, pri kateri sta sodelovali pravdni stranki in A. Po mnenju pritožbenega sodišča pa s samo sklenitvijo sporazuma o večstranski kompenzaciji terjatev tožeče stranke do tožene stranke ni prenehala.

Večstranska kompenzacija namreč ni pobotanje po določilih ZOR, tako da določila členov 336 do 343 ZOR niso uporabna za predmetni primer.

Tožena stranka pa sicer ne zatrjuje dejstev, iz katerih bi izhajalo, da je terjatev tožeče stranke nasproti toženi stranki prenehala na kakšen drugačen način kot s pobotanjem. Ker tako prenehanje terjatve tožeče stranke do tožene stranke ni izkazano, dokazno breme za to trditev pa je seveda na strani tožene stranke, je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 552/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

nepopolna ugotovitev dejanskega stanja - nova dejstva - novi dokazi

Tožeča stranka ni dokazala za verjetno, da v pritožbi navedenih novih dejstev in novih dokazov ni mogla brez svoje krivde navesti do konca glavne obravnave, zato sodišče druge stopnje teh dejstev in teh dokazov v pritožbi ni moglo upoštevati.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 25.654,00 SIT zamudnih obresti po računu tožeče stranke št. 12363 z dne 8.6.1990. Tožeča stranka je proti sodbi pravočasno vložila pritožbo, v kateri uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava. Zatrjuje, da obračun obresti temelji na računu št. 12363, ki je bil izdan po odpremnici št. 22169, po kateri je po naročilu tožene stranke bilo izdobavljanjo firmi 16.970 l olja v rinfuzi. Na tak način sta tožena stranka in opravili pobot svojih terjatev. Tožena stranka pa se je zavezala olje plačati tožeči stranki. O poteku posla bi vedela povedati priča.

Pritožbene trditve o tem, kako je posel potekal in na kakšni podlagi je bil izdan račun št. 12363 z dne 8.6.1990, na podlagi katerega so obračunane vtoževane zamudne obresti, predstavljajo pritožbeno novoto. Teh dejstev tožeča stranka do konca glavne obravnave ni navedla in jih zato tudi pritožbeno sodišče ne more upoštevati (1. odstavek 496. a člena ZPP), saj tožeča stranka v pritožbi niti ne zatrjuje niti ne izkazuje, da teh trditev brez svoje krivde do konca glavne obravnave ni mogla podati. Enako velja za v pritožbi ponujene dokaze z zaslišanjem priče. Pritožbeni razlog nepopolne ugotovitve dejanskega stanja tako ni podan. Sodišče prve stopnje pa je tudi materialno pravo pravilno uporabilo, ko je tožbeni zahtevek zavrnilo, saj je pravilno zaključilo, da tožeča stranka ni dokazala obstoja terjatve.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo (368. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 496a,  496a/1,  496a,  496a/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 547/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

Ali ima obračun zamudnih obresti kakšno dokazno moč, je odvisno od trditev nasprotne stranke.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala od tožene stranke plačilo zamudnih obresti po obrestnih obračunih in naložilo tožeči stranki, da mora povrniti toženi stranki nastale pravdne stroške.

Tožeča stranka se je zoper sodbo pravočasno pritožila. V pritožbi uveljavlja pritožbena razloga zmotne uporabe materialnega prava, zatrjuje pa, da je zmoten zaključek sodišča prve stopnje, da tožeča stranka ni dokazala obstoja terjatve. Obstoj terjatve je bil dokazan, ker mu tožena stranka ni oporekala. Na obravnavi se je sklicevala na kompenzacijo. Trdi pa tudi, da terjatev še ni bila plačana.

Zaključek sodišča prve stopnje, da obračun obresti ni zadosten dokaz za obstoj vtoževane terjatve (zamudnih obresti) oz. da nima dokazne vrednosti, v tej zadevi ni pravilen. Obračun obresti samo zaradi tega, ker ga je izdelala tožeča stranka sama, ne izgubi vsakršne dokazne moči. Ali je s takšno listino kaj dokazano ali ne, je odvisno od trditev nasprotne stranke. Tudi toženo stranko v pravdi zadene trditveno in dokazno breme (219. čl. ZPP). Zato povsem posplošen zaključek, da obračun obresti ni zadosten dokaz za obstoj terjatve, ni sprejemljiv. Tožena stranka v konktretnem primeru ni oporekala trditvam tožeče stranke, da je tožena stranka dolg po računih, ki so bili podlaga za izdane obračune obresti, plačala z zamudo in kolikšna je bila zamuda pri plačilu. Te trditve je tožeča stranka dokazovala s priloženimi obračuni obresti. Tožena stranka je prerekala trditve tožeče stranke le glede teka procesnih obresti. Glede samih obračunov pa je le pavšalno zatrjevala, da so obračuni nepravilni. Ob takšnih trditvah pravdnih strank je bilo dokazno breme na strani tožene stranke, da bi določno navedla, v čem so predloženi obračuni napačni oz. bi moralo sodišče od nje zahtevati, da dopolni nepopolne navedbe glede nepravilnosti obračunov (298. čl. ZPP). Sodišče prve stopnje pa je nepravilno uporabilo pravilo o dokaznem bremenu, zato tudi ni ugotavljalo za ta spor odločilnih dejstev. Dejansko stanje je ostalo nepopolno ugotovljeno, saj se sodišče zaradi zmotne uporabe pravil o dokaznem bremenu ni ukvarjalo z nadaljnjim ugovorom tožene stranke, podanem na glavni obravnavi in sicer, da je vtoževana terjatev prenehala s pobotom (kompenzacijo). V tej smeri sodišče dejanskega stanja ni ugotavljalo, zato je sodišče druge stopnje moralo izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje (2. in 3. odst. 370. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 219,  298,  298/1,  219,  298,  298/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 520/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

spor majhne vrednosti - prvi narok za glavno obravnavo

Opravičila za izostanek s prvega naroka v sporu majhne vrednosti, na katerega se v pritožbi sklicuje tožeča stranka, ni v spisu niti ga pritožnica ni predložila s pritožbo, zato je bila odločitev o domnevi umika tožbe pravilna.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Tožeča stranka nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo točko 1 sklepa o izvršbi, opr.

št. VII Ig 1891/92 z dne 12.10.1992, zaradi umika tožbe, ker se tožeča stranka ni udeležila prvega naroka za glavno obravnavo v sporu majhne vrednosti.

Tožeča stranka se je zoper sklep pravočasno pritožila iz vseh pritožbenih razlogov in navedla, da je z vlogo z dne 2.3.1993 prosila sodišče za preložitev naroka, ker se ga ne bo mogla udeležiti.

Sodišče pa je kljub njenemu prvočasnemu opravičilu, ki je v spisu, opravilo narok in štelo tožbo za umaknjeno. Predlagala je razveljavitev navedenega sklepa.

Sodišče prve stopnje je povsem pravilno, v skladu z določili 1. odstavka 465. člena ZPP, štelo tožbo za umaknjeno, zaradi izostanka tožeče stranke na prvem naroku za glavno obravnavo v sporu majhne vrednosti, saj opravičila, na katerega se sklicuje pritožba, ni v spisu. Zato je pritožbeno sodišče na podlagi 2. točke 380. člena ZPP zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 1. odstavka 166. člena v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP. Tožeča stranka je s pritožbo propadla in zato nosi sama svoje pritožbene stroške.

ZPP (1977) člen 465,  465/1,  465,  465/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 506/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

zamudne obresti - procesne obresti - pravilnost obračuna

Sodišče prve stopnje je vse obresti (zamudne in procesne) samo izračunalo in pri tem pravilno upoštevalo, da zneski z zamudo plačanih računov ter njihova zapadlost in čas plačila med strankama sploh niso sporni.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (točka II/1 izreka odločbe) potrdi.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki obračunane zamudne obresti v višini 597.263,70 SIT s procesnimi obrestmi, ki so do 30.9.1992 obračunane v znesku 153.434,00 SIT ter ji povrniti stroške izvršilnega in pravdnega postopka z zamudnimi obrestmi. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožila tožena stranka in to zaradi nepravilne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Meni, da so obresti napačno izračunane in da je pravilen njen obračun, ki ga je predložila že sodišču prve stopnje.

Vsi pravdni stroški, ki jih je zahtevala tožeča stranka, ji ne bi smeli biti priznani. Predlaga razveljavitev, podrejeno pa spremembo izpodbijane sodbe.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Tožena stranka v pritožbi vztraja pri obračunu obresti, ki ga je napravila že med postopkom na prvi stopnji in pri trditvah, podanih v svojih pripravljalnih vlogah. Vendar pa iz obrazložitve izpodbijane sodbe sledi, da je sodišče prve stopnje vse obresti izračunalo samo, s pomočjo računalniškega programa za izračunavanje obresti. Na ta način je torej sodišče prve stopnje samo preverilo, kakšne obresti gredo tožeči stranki glede na predpise o obrestni meri zamudnih obrresti. Pri tem je pravilno izhajalo iz dejstva, da zneski posameznih računov, plačanih z zamudo, datumi zapadlosti in datumi plačil teh računov med strankama niso sporni. Zato o nepravilni ugotovitvi dejanskega stanja sploh ne more biti govora. Ker so bile obresti izračunane v skladu s predpisi o obrestnih merah, tudi do zmotne uporabe materialnega prava ni prišlo. To pomeni, da nobeden od zatrjevanih pritožbenih razlogov ni podan.

Pritožbeno sodišče je na podlagi določbe 2. odst. 365. čl. ZPP po uradni dolžnosti preizkusilo sodbo tudi glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. čl. ZPP in ugotovilo, da ni bila storjena nobena od teh kršitev.

Tudi o pravdnih stroških tožeče stranke je prvostopno sodišče odločilo pravilno in ji priznalo le potrebne stroške, ne pa vseh priglašenih. Pri tem pa tožena stranka v pritožbi samo splošno trdi, da tožeči ne bi smeli biti priznani stroški za vse naroke in pripravljalne spise, ne da bi konkretno navedla, za katera opravila stroški niso utemeljeno prisojeni.

Pritožbeno sodišče je torej ugotovilo, da pritožba ni utemeljena, zato jo je na podlagi določbe 368. čl. ZPP zavrnilo in potrdilo napadeno sodbo.

ZOR člen 277,  277/1,  279,  279/2,  277,  277/1,  279,  279/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 579/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

začasna odredba - denarna terjatev - verjetnost obstoja terjatve

Z listinami v spisu verjetnost obstoja upnikove terjatve še ni bila izkazana, čeprav je bila hkrati s predlogom za izdajo začasne odredbe vložena tudi tožba na plačilo denarne terjatve, zato je bil predlog za začasno odredbo utemeljeno zavrnjen.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katero naj bi prepovedalo dolžniku razpolagati s sredstvi na njegovem žiro računu pri SDK do višine terjatve upnika 11.090.084,28 SIT, SDK pa izplačati zneske do višine navedene terjatve. Ugotovilo je, da ni izkazana verjetnost obstoja upnikove terjatve.

Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil iz vseh pritožbenih razlogov in predlagal njegovo razveljavitev. Navedel je, da je upnik uporabil pravico odstopa od pogodbe po 358. čl. ZOR, pri čemer je dolžniku predhodno dal naknadni rok za izpolnitev določenih obveznosti. V svojem dopisu dolžniku je jasno izrazil svojo voljo, da odstopa od pogodbe, če dolžnik v 10 dneh "ne prevzame in ne izkaže zavarovanj v zvezi s prevzetimi obveznostmi". Dolžnik na ta dopis ni reagiral, zato je jasno, da nadaljevanja pogodbenega odnosa ne more biti.

Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da ni podan nobeden od uveljavljanih pritožbenih razlogov. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno ugotovilo, da na podlagi telefaksa, ki ga je dolžnik poslal upniku, zaenkrat še ni mogoče sklepati, da bi prišlo do razveze pogodbe, ki sta jo sklenili stranki tega postopka. To pa pomeni, da za sedaj res še ni mogoče trditi, da je podana verjetnost obstoja upnikove terjatve na vrnitev tistega, kar je na podlagi pogodbe dal, in plačilo odškodnine. Sklicevanje pritožnika na dopis, s katerim naj bi on odstopil od pogodbe, pa je povsem v nasprotju z listinami, ki jih je sam predložil v spis kot dokaz svoje terjatve. Iz listine, na katero se sklicuje, namreč jasno sledi, da gre za telefaks, ki ga je dolžnik poslal upniku in ne obratno, kot upnik trdi v pritožbi. Zato o kakšnem upnikovem odstopu od pogodbe po poprejšnjem naknadnem roku, danem dolžniku, po dosedaj predloženih dokazih sploh ne more biti govora.

Ker torej verjetnost obstoja terjatve zaenkrat še ni izkazana, je odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi predloga za izdajo začasne odredbe pravilna. Pritožbeno sodišče je zato na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep R 24/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

krajevna pristojnost - spor o pristojnosti - pristojnost za spore v stečajnem postopku - splošna krajevna pristojnost

Predlog za izvršbo je bil vložen pred začetkom stečajnega postopka zoper tožečo stranko, v spisu pa ni podatkov, da bi spor nastal zaradi stečajnega postopka. Zato je za sojenje v taki zadevi pristojno sodišče po kraju toženčevega - obrtnikovega stalnega prebivališča, ne pa sodišče, ki opravlja stečajni postopek.

Za sojenje v tem gospodarskem sporu je krajevno pristojno Temeljno sodišče v Ljubljani.

Temeljno sodišče v Ljubljani se je s sklepom opr. št. P 480/92 z dne 10.6.1993 izreklo za krajevno nepristojno za sojenje v tej zadevi in je spis po pravnomočnosti navedenega sklepa odstopilo Temeljnemu sodišču v Novem mestu kot izključno krajevno pristojnemu sodišču po 63. čl. ZPP, ker to sodišče opravlja stečajni postopek zoper tožečo stranko.

Temeljno sodišče v Novem mestu je mislilo, da njegove krajevne pristojnosti ni, ker je spor nastal pred začetkom stečajnega postopka zoper tožečo stranko in tudi ni nastal zaradi stečajnega postopka.

Zato je na podlagi določbe 1. odst. 22. čl. ZPP poslalo zadevo Višjemu sodišču v Ljubljani, da odloči o sporu o pristojnosti.

Po 63. čl. ZPP je za sojenje v sporih, ki nastanejo med stečajnim postopkom ali zaradi stečajnega postopka, krajevno izključno pristojno sodišče, na katerega območju je sodišče, ki opravlja stečajni postopek. V obravnavanem gospodarskem sporu (primerjaj 489.a čl. ZPP) je spor nastal dne 17.9.1992, ko je tožeča stranka vložila zoper toženo stranko predlog za izvršbo na podlagi verodostojne listine. Dne 25.9.1992 pa je bil zoper tožečo stranko začet stečajni postopek, kar je razvidno iz sklepa Temeljnega sodišča v Novem mestu, opr. št. St 3/92. Spor je torej nastal že pred začetkom stečajnega postopka, iz podatkov v spisu pa ne izhaja, da bi nastal zaradi stečajnega postopka. Pogoji za atrakcijo krajevne pristojnosti iz 63. čl. ZPP tako niso izpolnjeni. To pomeni, da je za sojenje v tem gospodarskem sporu pristojno splošno krajevno pristojno sodišče, to je Temeljno sodišče v Ljubljani, na območju katerega ima tožena stranke svoje stalno prebivališče (1. odst. 47. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 47,  47/1,  63,  47,  47/1,  63.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 850/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-27

umik ugovora zoper sklep o izvršbi - pritožba tožeče stranke - zavrženje pritožbe - predlog za povrnitev nadaljnjih pravdnih stroškov

Tožeča stranka nima pravnega interesa za pritožbo zoper sklep o umiku ugovora.

Pritožba glede nadaljnjih pravdnih stroškov predstavlja predlog za povrnitev nadaljnjih pravdnih stroškov.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da ostane sklep o izvršbi zaradi umika ugovora v veljavi.

Proti temu sklepu je tožeča stranka pravočasno vložila pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zatrjuje, da je sodišče ravnalo napačno, ko je ugotovilo umik ugovora, iz česar zato izhaja, da mora tožena stranka tožeči stranki poravnati glavnico. Sodišče ni upoštevalo delnega umika tožbe zaradi delnega plačila. Sodišče tudi ni upoštevalo zahtevka za plačilo zamudnih obresti in povrnitev stroškov postopka.

Tožeča stranka nima pravnega interesa za vložitev pritožbe. Stranka ne more izpodbijati odločbe, ki zanjo ni neugodna. S sklepom, s katerim je sodišče prve stopnje ugotovilo umik ugovora zoper sklep o izvršbi, zaradi česar je ostal sklep o izvršbi v veljavi, za tožečo stranko ni neugoden, zato pritožba tožeče stranke zoper ta sklep ni dovoljenja (3. odstavek 358. člena ZPP v zvezi s 381. členom ZPP).

Sodišče druge stopnje je zato pritožbo tožeče stranke zoper sklep zavrglo (367. člen ZPP).

Pritožbene trditve, da sodišče prve stopnje ni odločilo o nadaljnjih pravdnih stroških, pa pritožbeno sodišče ni obravnavalo, ker predstavlja ta del pritožbe predlog za izdajo sklepa o nadaljnjih pravdnih stroških, v smislu 7. odstavka 164. člena ZPP in bo o tem predlogu odločilo sodišče prve stopnje.

ZPP (1977) člen 164,  164/7,  358,  358/3,  367,  381,  164,  164/7,  358,  358/3,  367,  381.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 574/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

Če manjkajo procesne predpostavke dopustnosti pravnega sredstva (v konkretnem primeru legitimacija za njegovo vložitev), ni dopustna meritorna odločba o pravnem sredstvu. V posledici pa tudi ni dopustno preizkušati sodbe sodišča prve stopnje. Ker kot tožena stranka nastopa neobstoječa pravna oseba, gre pri izpodbijani sodbi za absolutno nično civilno sodbo, ki nima materialne pravnomočnosti in zato nanjo niso vezani ne sodišče in ne stranki.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev obstoja terjatve proti toženi stranki v stečaju v znesku 2.237.748,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Tožeči stranki je naložilo povrnitev pravdnih stroškov.

Tožeča stranka se je zoper sodbo pravočasno pritožila iz vseh pritožbenih razlogov. Navedla je, da je svoj zahtevek v celoti dokumentirala z vsemi izračuni obresti vred. Za ugotovitev dejanskega stanja je bilo dovolj dokazov, le ovrednotiti bi jh bilo potrebno. V kolikor pa je bila sporna ugotovitev dejanskega stanja, bi sodišče moralo angažirati izvedenca finančne stroke, da bi strokovno preveril izračune tožeče stranke. Predlagala je razveljavitev napadene sodbe.

Sodišče prve stopnje je tožečo stranko na naroku za glavno obravnavo pozvalo, da sodišču predloži pogodbe o kratkoročnih kreditih, dodatno pisno utemelji terjatev in specificira začetek teka obresti, zahtevanih s tožbo. Pooblaščenec tožeče stranke je vložil v spis le pogodbe, drugega pa ni naredil, čeprav pritožba trdi, da je zahtevek v celoti dokumentiran. Naslednjega naroka za glavno obravnavo se tožeča stranka ni udeležila, da bi vsaj ustno obrazložila svojo terjatev. Prvostopno sodišče ga je zato opravilo skladno z določilom 295. člena ZPP brez njene navzočnosti. Zgolj na podlagi pogodb o kratkoročnih kreditih pa bi tudi izvedenec finančne stroke, čigar angažiranje predlaga pritožba, ne mogel strokovno preveriti izračunov tožeče stranke, ker le-teh ni v spisu. Sodišče prve stopnje je torej povsem pravilno, na podlagi pravila o dokaznem bremenu (221. a člen ZPP) sklepalo, da terjatev tožeče stranke do tožene v prerekanem delu ne obstoji, saj je le-ta ni uspela dokazati.

Pritožbeno sodišče je sodbo preizkusilo tudi glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 354. člena ZPP in pravilne uporabe materialnega prava. Ugotovilo je, da tudi ta dva pritožbena razloga nista podana. Zato je na podlagi določbe 368. člena ZPP pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.