TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep II Cp 410/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-03-09

začasna odredba - varščina kot pogoj za začasno odredbo

Med okoliščine primera po 2. odst. 270. čl. ZIP prvo sodišče pravilno uvršča tudi verjetnost, da z izvršitvijo začasne odredbe dolžniku nastane škoda. Seveda pa je mogoče o verjetnosti nastanka škode govoriti le takrat, če je ta tudi po višini verjetno izkazana (dokazno breme je dolžnikovo).

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

V ponovljenem postopku je z izpodbijanim sklepom prvo sodišče zavrnilo tudi dolžnikov predlog za varščino za škodo v smislu 2. odst. 270. čl. ZIP in zato tudi njegov ugovor proti začasni odredbi.

Proti sklepu se pritožuje dolžnik. V pritožbi navaja, da se prvo sodišče ni opredelilo do vseh ugovorov dolžnika; tudi pravna zapletenost primera je lahko okoliščina, ki vpliva na končno odločitev; dolžnik je tuj državljan in zato škode, ki bi mu z izvršitvijo začasne odredbe nastala, ne bi mogel uveljavljati pred tujimi pravosodnimi organi, saj mu je prepovedana tudi pravica vstopa; z drugačno začasno odredbo bi bilo mogoče doseči enak učinek in se izogniti, da bi dolžniku nastala škoda; zmotna je navedba prvega sodišča, da dolžnik ni navedel okoliščin, ki bi izkazovale nastanek škode, njeno višino ter odškodninsko odgovornost, saj je že v ugovoru navedel, da se z začasno odredbo dolžnik onemogoča uporaba avtomobila, z vsakim letom pravdanja pa vrednost avtomobila pade za 15 %. Škodo bi sicer utegnili imeti obe stranki, le upnik bi jo lahko s prodajo avtomobila nadomestil brez težav, dolžnik pa te možnosti ne bi imel.

Že v sklepu II Cp 20/94 dne 12.1.1994 je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je odločitev prvega sodišča, ki je ugotovilo obstoj pogojev za izdajo predlagane začasne odredbe v zavarovanje nedenarne terjatve (267. čl. 1. odst. 268. čl. ZIP), pravilna. Zato na pritožbene trditve, ki ponovno zatrjujejo neutemeljenost izdaje predlagane začasne odredbe, ne bo odgovarjalo.

Med okoliščine primera po 2. odst. 270. čl. ZIP prvo sodišče pravilno uvršča tudi verjetnost, da z izvršitvijo začasne odredbe dolžniku nastane škoda, seveda pa je mogoče o verjetnosti nastanka škode govoriti le takrat, če je ta tudi po višini verjetno izkazana (dokazno breme je dolžnikovo). V tej smeri pa dolžnik v postopku pred prvim sodiščem kakšnih trditev ni postavil, o 15 % letnem padcu vrednosti avtomobila pa govori šele v pritožbi (in drugačna pritožbena trditev v podatkih spisa nima opore), ne glede na to, da tudi sedaj kakšnih relevantnih dokazov dolžnik ne navaja. Zato pa je že zaradi povedanega nepomembno, ali bi moral dolžnik, ki je tuja oseba, v tujini uveljavljati plačilo škode, pri čemer tudi pritožbeno sodišče soglaša s sicer v pritožbi grajanim stališčem prvega sodišča, da tudi pravna zamotanost primera ni okoliščina v smislu 2. odst.

Ti razlogi so narekovali zavrnitev dolžnikove pritožbe in potrditev izpodbijanega sklepa po določbi 2. točke 380. čl. ZPP v zvezi s čl.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep I Cpg 16/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-03-02

Pritožba zoper izrek o pravdnih stroških, ki so bili stranki v celoti priznani ni dovoljena, ker zanjo stranka nima pravnega interesa.

Prvostopno sodišče dne 27.11.1991 izdalo sklep, s katerim je vzelo na znanje umik tožbe in naložilo toženi stranki, da plača tožeči stranki 2.250,00 sit pravdnih stroškov.

Proti prvostopni sodbi je tožeča stranka vložila pravočasno pritožbo, v kateri navaja, da je tožena stranka plačala dolg med pravdo in je zato tožnica upravičena do pravdnih stroškov po priglašenem stroškovniku.

Tožnica je očitno vložila pritožbo v zmotnem prepričanju, da ji niso priznani pravdni stroški. Izrek izpodbijanega sklepa pa je jasno naložil plačilo stroškov toženi stranki. Tudi pri odmeri višine stroškov je prvostopno sodišče sledilo predlogu tožeče stranke.

Po določilu člena 358 ZPP ni dovoljena pritožba, kadar pritožnik zanjo nima pravnega interesa. V izpodbijanem sklepu, kjer je sodišče prve stopnje v celoti ugodilo stroškovnemu zahtevku tožeče stranke, tak pravni interes ne obstoji. Zato je sodišče druge stopnje odločilo kot je razvidno iz izreka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 439/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-03-02

Izvršilno sodišče vselej na ugovor dolžnika (tudi neobrazložen - člen 55a/5 ZIP) razveljavi sklep o dovolitvi izvršbe. Glede tistega dela sklepa o izvršbi, s katerim je dolžniku naloženo plačilo, pa bo tekel pravdni postopek enako kot pri ugovoru zoper plačilni nalog.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik je vložil izvršilni predlog na podlagi verodostojne listine.

Zoper sklep o izvršbi je dolžnik v celoti ugovarjal in je zato sodišče I. stopnje izdalo sklep po določilu II. odstavka 55a člena Zakona o izvršilnem postopku (ZIP).

Zoper ta sklep se je upnik pravočasno pritožil, češ da je njegova terjatev utemeljena.

Upnik je očitno prezrl določilo člena 55a ZIP, da izvršilno sodišče vselej na ugovor dolžnika (tudi neobrazložen - člen 55a/V ZIP) razveljavi sklep o dovolitvi izvršbe, glede tistega dela sklepa o izvršbi, s katerim je dolžniku naloženo plačilo, pa bo tekel pravdni postopek enako kot pri ugovoru zoper plačilni nalog. O utemeljenosti upnikove terjatve bo torej sodišče odločilo v pravdnem postopku, ki se uvede po uradni dolžnosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 283/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-21

Multilateralne kompenzacije ni mogoče enačiti s pobotom kot ga ureja zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR) v členih 336 do 343. Pri multilateralni kompenzaciji manjka vzajemnost - stranki nista istočasno eden do drugega dolžnik in upnik, ki je pogoj za pobot in pravno posledico pobota - ugasnitev v trenutku srečanja.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je z izvršbo na podlagi verodostojne listine zahtevala od tožene stranke glavnico v znesku v znesku 33.880,00 sit z zamudnimi obrestmi in stroški. Po ugovoru dolžnika-tožene stranke in sklepu sodišča o reševanju zadeve v pravdnem postopku je prvostopno sodišče razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati glavnico 3.764,50 sit z obrestmi od 6.10.1992 do plačila in stroški, v presežku pa je vzelo na znanje umik tožbe za 30.115,50 sit spp.

Tožena stranka je v pravočasni pritožbi izpodbijala le tisti del prvostopne sodbe, s katerim je le-to vzdržalo del izvršilnega sklepa v veljavi oz. ji naložilo plačilo 3.764,50 sit spp. Pri tem je ponovila trditev z glavne obravnave, da je zaradi pobota vtoževana terjatev bila plačana že prej - ko je prišla v pobotno situacijo.

Zato po mnenju pritožbe niso nastale zamudne obresti in tudi ni uporaben člen 313 ZOR.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Najprej je potrebno ugotoviti, da je iz naloga za kompenzacijo, ki so ga podpisali tožeča stanka, tožena stranka in podjetje AA. ter obvestila SDK z dne 5.10.1990 razvidno, da gre za večstransko kompenzacijo v kateri so bile udeležane tri stranke. Pritožnica torej zmotno enači multilateralno kompenzacijo s pobotom kot ga ureja zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR) v členih 336 do 343. Pri multilateralni kompenzaciji manjka vzajemnost - stranki nista istočasno eden do drugega dolžnik in upnik, ki je pogoj za pobot in pravno posledico pobota - ugasnitev v trenutku srečanja. Stranke, ki prijavijo svoje terjatve v multilateralno kompenzacijo pristanejo na to, da njihove terjatve ugasnejo na dan, ko SDK izvede kompenzacijo.

Iz predloženega obvestila SDK je v tem primeru razvidno, da je bila kompenzacija izvedena dne 5.10.1992, med strankama pa ni bilo spora, da je predmetna terjatev v znesku 33.880,00 sit bila vključena v navedeno multilateralno kompenzacijo. Glede pravnih učinkov določila člena 313 ZOR se pritožbeno sodišče sklicuje na pravilno obrazložitev izpodbijane sodbe.

Iz navedenih razlogov je pritožba tožene stranke neutemeljena.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker jih stranki nista zaznamovali.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 156/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-21

odstop od pogodbe o najemu poslovnih prostorov - izpraznitev in izročitev nepremičnin

V primeru, ko najemnik ni redno plačeval s pogodbo določene najemnine, je odločilno vprašanje ali je podan na strani tožene stranke krivdni razlog iz člena 28 ZPSPP, zaradi katerega lahko najemodajalec - tožeča stranka odstopi od pogodbe ne glede na pogodbene in zakonske določbe o trajanju najema.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Pravdni stranki nosita vsaka svoje svoje stroške pritožbenega postopka.

Tožena stranka se je pravočasno pritožila zoper sodbo prvostopnega sodišča, s katero je le-to vzdržalo v veljavi nalog za izpraznitev poslovnih prostorov. V pritožbi je tožena stranka uveljavljala pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materijalnega prava.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljanih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Prvostopno sodišče je pravilno ugotovilo dejansko stanje in sicer, da sta stranki sklenili pogodbo 18.12.1984, nato pa določila te pogodbe novirali s pogodbo z dne 7.9.1990, ki sta jo podpisali obe stranki. V času spora torej veljajo določila o višini najemnine iz pogodbe z dne 7.9.1990 - in te najemnine tožena stranka ni plačala v obsegu ter času kot je tožnica izkazala z knjigovodskim izpisom. Brez pomena je zatrjevanje tožene stranke, da niso izpolnjeni pogoji iz 5. člena cit. pogodbe ali člena 4 pogodbe iz leta 1984 za sklenitev aneksa - saj to vprašanje ni predmet te pravde. Tukaj je odločilno vprašanje ali je podan na strani tožene stranke krivdni razlog iz člena 28 Zakona o poslovnih stavbah in poslovnih prostorih (Ur.l.SRS,št. 18/74 in 34/88), zaradi katerega lahko najemodajalec - tožeča stranka odstopi od pogodbe ne glede na pogodbene in zakonske določbe o trajanju najema. Tožena stranka ves čas postopka ni zatrjevala ali ponudila dokaza, da je redno plačevala najemnino po pogodbi z dne 7.9.1990. Prvostopno sodišče je na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo materijalno pravo. Glede roka izpraznitve je še dodati, da tudi glede tega ne veljajo pogodbeni roki, temveč paricijski rok, kot ga sicer sodišče določi toženi stranki za izpolnitev zahtevka. Pritožba torej ni utemeljena.

Izrek o pritožbenih stroških tožene stranke temelji na določilu člena 166/I v zvezi s členom 154/I ZPP. Tožnica je v odgovoru na pritožbo ponovila prejšnja pravna stališča in jih utemeljevala z vsebino pogodbe, ki pa so zaradi uporabe člena 28 cit. zakona, brezpredmetna, kot je to zgoraj obrazloženo. Zato pritožbeno sodišče tožnici v skladu s členom 155/I ZPP ni priznalo stroškov za vložitev odgovora na pritožbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 374/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-21

Stranka mora ne glede na izid pravde povrniti nasprotni stranki stroške, ki jih je povzročila po svoji krivdi s tem, ko ni takoj po plačilu skrčila tožbenega zahtevka.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka se je pravočasno pritožila zoper odmero pravdnih stroškov v sodbi oz. sklepu. V pritožbi je tožnica navedla, da je tožena stranka plačala svoj dolg po vložitvi tožbe.

Tožnica je vložila dne 28.6.1990 izvršilni predlog po verodostojni listini zaradi glavnice 7.600,00 sit. Plačilo, ki med strankama ni bilo sporno, je toženka izvršila po navedbi tožeče stranke dne 19.9.1990 (iz predložene dokumentacije je razvidno, da je menica zapadla v plačilo 19.10.1990). Tožnica bi morala takoj po plačilu skrčiti tožbo in bi tako preprečila sodni sklep o izvršbi z dne 15.11.1990, ugovor z dne 12.12.1990 in sledeči pravdni postopek - vse za zahtevek, ki ga je tožnica kasneje umaknila. Res bi prvostopno sodišče moralo utemeljevati tisti del stroškov, ki jih tožnici ni priznalo, z določilom člena 156 ZPP - torej z določilom o povzročenih stroških , vendar je to le relativna kršitev, ki ni vplivala na sicer pravilno odločitev o plačilu in odmeri pravdnih stroškov.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 154/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-21

O obrestih, ki se zahtevajo poleg glavnice, govorimo kot o pripadkih in sicer zato, ker so pripadki vezani na usodo glavnega zahtevka. To pomeni, da izrek sodbe z besedami "do plačila" veže obračun zamudnih obresti ne le na višino glavnice, temveč tudi na datum njenega plačila.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je z izvršbo na podlagi verodostojne listine zahtevala od tožene stranke plačilo zneska 48.293,90 sit z zamudnimi obrestmi od 18.3.1990 do plačila in stroške. Po ugovoru tožene stranke in sklepu sodišča, da bo zadevo obravnavalo v pravdnem postopku ter opravljenem postopku, je prvostopno sodišče vzelo na znanje umik tožbe za glavnico, toženi stranki pa v sodbi na podlagi pripoznave naložilo plačilo zamudnih obresti od 18.3.1990 do plačila in pravdne stroške.

Tožena stranka je v pravočasni pritožbi izpodbijala le tisti del prvostopne sodbe na podlagi pripoznave, s katerim je toženki naložilo plačilo zamudnih obresti nateklih "do dneva plačila". Pritožnica je mnenja, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ker je pripoznala obrestni zahtevek le do plačila glavnice - izrek sodbe pa presega njeno pripoznavo.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: O obrestih, ki jih tožeča stranka zahteva poleg glavnice, govorimo kot o pripadkih in sicer zato, ker so pripadki vezani na usodo glavnega zahtevka. To v konkretnem primeru pomeni, da je izrek izpodbijane sodbe z besedami "do plačila" vezal obračun zamudnih obresti ne le na višino glavnice, temveč tudi na datum njenega plačila. Tudi v event. izvršbi, ki bi tekla po tej sodbi, bi pritožnica lahko v ugovoru po členu 50 ZIP uveljavljala datum zapadlost in plačila glavnice 48.293,90 sit kot obseg izvršilnega naslova. Pri tem pa je seveda smotrno, da bi prvostopno sodišče že v izreku ugotovilo datum plačila, opustitev pa ne predstavlja kršitve, ki jo uveljavlja pritožba. Iz navedenih razlogov je pritožba tožene stranke neutemeljena.Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu člena 166/I v zvezi s členom 154/I ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 445/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-21

izvršba na podlagi verodostojne listine - pravni interes

V skladu z 21 člen ZIP je mogoče zahtevati izvršbo na podlagi verodostojne listine na podlagi vseh listin, s katerimi je možno zahtevati plačilni nalog. Sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine vsebuje tudi kondemnatorni del, v katerem sodišče dolžniku naloži, da v paricijskem roku poravna upnikovo terjatev. Ker se s tem v izvršilnem postopku pravnomočno ugotovi obstoj terjatve, tožniku, ki razpolaga z verodostojno listino, na podlagi katere je mogoče zahtevati izvršbo, praviloma ni mogoče priznati pravnega interesa za vložitev mandatne tožbe. Enako velja tudi za zahtevek iz redne tožbe, ki temelji na verodostojni listini.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je vložila redno tožbo tožbo na podlagi računa. Zoper sklep sodišča I. stopnje, s katerim je tožbo zavrglo, je tožeča stranka vložila pravočasno pritožbo, v kateri navaja, da bi moralo prvostopno sodišče po vloženi tožbi razpisati glavno obravnavo, ne pa tožbo zavreči.

S 1.7.1990 sta stopili v veljavo noveli pravdnega (ZPP) in izvršilnega (ZIP) postopka. Novela zakona o izvršilnem postopku je razširila možnost izvršbe na podlagi verodostojne listine na vse listine, s katerimi je možno zahtevati plačilni nalog. Sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine vsebuje po novem tudi kondemnatorni del, v katerem sodišče dolžniku naloži, da v paricijskem roku poravna upnikovo terjatev. Ker se s tem v izvršilnem postopku pravnomočno ugotovi obstoj terjatve, tožniku, ki razpolaga z verodostojno listino, na podlagi katere je mogoče zahtevati izvršbo, praviloma ni mogoče priznati pravnega interesa za vložitev mandatne tožbe. Enako velja tudi za zahtevek iz redne tožbe, ki temelji na verodostojni listini.

V tej zadevi je tožnik priložil tožbi račun, ki je podlaga njegovega zahtevka. S tako listino bi tožnik lahko pridobil izvršilni sklep, v katerem bi bilo dolžniku naloženo plačilo, enako kot v plačilnem nalogu ali v sodbi. Tožnik tudi ni izkazal pravnega interesa za izdajo plačilnega naloga. Zato je prvostopno sodišče skladno s členom 446 ZPP tožbo zavrglo.

ZPP (1977) člen 446,  446.  ZIP člen 21,  55a,  21,  55a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 360/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-20

Po členu 7/5 ZST je potrebno pri obračunu sodne takse pri prisilni izterjavi le-te uporabiti vrednost točke, ki je veljala ob izdaji sklepa o izterjavi.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dolžnik se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je bila uvedena prisilna izterjava redne, opominske in kazenske takse v skupnem znesku 2.475,00 sit.

Res je prvostopno sodišče prezrlo dolžnikovo plačilo 450,00 sit sodne takse ( glej dohodno štampiljko in ugovoru priloženo sporočilo o odobritvi), vendar je pri izterjavi premalo plačane takse obvezanca - dolžnika obremenilo manj, kot bi ga sicer moralo. V času vložitve ugovora bi moral dolžnik plačati 400 točk sodne takse - vrednost točk pa je takrat znašala 3,00 sit. Torej bi dolžnik izpolnil taksno obvez če bi plačal 1.200,00 sit - s plačilom 450,00 sit je še vedno ostal dolžan 250 točk redne takse in 75 točk opominske takse (in ne 150 toč op. takse, kot je pomotno obračunano v izpodbijanem sklepu).

Prvostopno sodišče bi torej moralo od taksnega zavezanca izterjati 25 točk redne takse, 75 točk opominske in 167 točk kazenske takse, ali skupaj 492 točk. Po členu 7/5 ZST bi moralo prvostopno sodišče uporabiti vrednost točke, ki je veljala ob izdaji sklepa o izterjavi - torej dne 30.60 1992 - takrat pa je bila 6,00 sit. Tako izračun neplačane takse pokaže, da je pritožnik dolžan 2.952,00 sit, torej več kot po izpodbijanem sklepu. Ker se po členu 374 ZPP odločba ne sme spremeniti v škodo stranke, ki se je pritožila, je bilo pritožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 427/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-20

V skladu s 4. odstavkom tarif. štev. 1 ZST se v gospodarskih sporih za vloge iz 1. odst. te tarif. št. poveča sodna taksa za 100%. Tako povečanje pomeni, da se v gospodarskih sporih plača 2% od dinarske vrednosti in to največ do vrednosti 40.000 točk.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper odmero izvršilnih stroškov v sklepu o dovolitvi izvršbe. V pritožbi upnik navaja, da mu je prvostopno sodišče odmerilo 192.327,00 sit izvršilnih stroškov - priglasil je le 124.200,00 sit. Do tega pa je prišlo zaradi višjega izračuna sodne takse, ki ga je v nasprotju s 1. odst. tarif. štev 1 ZST, opravilo prvostopno sodišče.

Iz pritožbene obrazložitve izhaja, da se upnik dejansko pritožuje zoper odmero sodne takse. V tej zadevi je prvostopno sodišče pravilno odmerilo takso, ker jo je v skladu s 4. odstavkom tarif. štev.1, povečalo sodno takso iz 1.odst. te tarif. števevilke za 100%. Tako povečanje pomeni, da se v gospodarskih sporih plača 2% od dinarske vrednosti in to največ do vrednosti 40.000 točk. V času odmere sodne takse dne 27.11.1992 je bila vrednost točke 6,00 sit - torej najvišja taksa v gospodarskih sporih 240.000,00 sit, 2% od vrednosti zahtevka pa je 188.126,00 sit. Za premalo plačano takso je sodišče utemeljeno poslalo taksni opomin.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 435/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-20

stroški izvršilnega postopka - pritožba - bistvena kršitev določb postopka

Kadar upnik vloži pravno sredstvo, ker mu v sklepu o dovolitvi sodišče ni odmerilo izvršilnih stroškov, je njegovo vlogo šteti kot pritožbo, saj imajo pravico ugovora le dolžnik in tretje osebe (48 in 56 člen ZIP).

Po določilu IV. odstavka 38.člena ZIP mora biti sklep, s katerim sodišče predlog za izvršbo popolnoma ali delno zavrne, obrazložen. Če prvostopno sodišče ni odmerilo upniku stroškov za izvršilni predlog in sklep zato, ker je menilo, da do njih upnik ni upravičen, bi moralo sklep obrazložiti.

Pritožbi se ugodi in se sklep o dovolitvi izvršbe opr. št. I I 1367/92-2 z dne 13.11.1992 po uradni dolžnosti razveljavi v izreku o odmeri izvršilnih stroškov.

Pritožbeni stroški so nadaljni izvršilni stroški.

Zoper sklep o dovolitvi izvršbe je upnik vložil ugovor, ker mu prvostopno sodišče v tem sklepu ni odmerilo izvršilnih stroškov. Ta ugovor je šteti kot pritožbo, saj imajo pravico do ugovora le dolžnik in tretje osebe - člena 48 in 56 ZIP. Za upnika je vložil pravno sredstvo odvetnik - torej prava vešča oseba in gre torej za očitno pomoto pri imenovanju tega pravnega sredstva.

V izvršilnem postopku se po členu 14 ZIP smiselno uporabljajo določbe zakona o pravdnem postopku, če ni v izvršilnem zakonu drugače določeno.

V smislu te določbe je sodišče druge stopnje preizkusilo prvostopno odločbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti ugotovilo, da je podana bistvena kršitev postopka, ker izpodbijana odločba nima razlogov.

Po določilu IV. odstavka 38.člena ZIP mora biti sklep, s katerim sodišče predlog za izvršbo popolnoma ali delno zavrne, obrazložen. Če v tej zadevi prvostopno sodišče ni odmerilo upniku stroškov za izvršilni predlog in sklep zato, ker je menilo, da do njih upnik ni upravičen, bi moralo sklep obrazložiti.

V nadaljnem postopku bo prvostopno sodišče odločilo tudi o nadaljnih izvršilnih stroških.

ZIP člen 38,  38/4,  48,  56,  38,  38/4,  48,  56.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.