TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1337/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-12

kazensko materialno pravo - kazensko procesno pravo

Zgolj dejstvo, da obtoženec, ki je vedel, da je v kazenskem postopku, sodišča ni obvestil o spremembi svojega naslova, še ne kaže na obstoj pripornega razloga po 1. tč. II. odst. 191. čl. ZKP.

Pritožbi obtoženega se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje spremeni tako, da se pripor zoper tega obtoženca odpravi.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje iz razloga po 1. točki 2. odst. 191. člena ZKP zoper obtožena A.A in A.K.

Zoper sklep se je pritožil obtoženi A.J. Predlaga, da se pripor zoper njega odpravi.

Iz razloga izpodbijanega sklepa izhaja, da je sodišče prve stopnje pripor zoper obtoženca odredilo zato, ker je s poizvedbami preko Organov za notranje zadeve ugotovilo, da obtoženca ne živita na naslovu stalnega prebivališča čeprav vesta, da sta v postopku in sodišču spremembe naslova nista sporočila in je zato očitno, da se skrivata in s tem zavlačujeta nadaljnji postopek. Obtoženi A.J. je, zaslišan po prijetju v svojem zagovoru navajal, da že od junija leta 1992 dalje živi pri zakoncih Š. v Cerkljah na Gorenjskem in jima pomaga pri obdelavi kmetije. Sodišče prve stopnje je preverilo tak obtoženčev zagovor in ugotovilo, da je resničen. Iz tega zagovora pa izhaja, da obtoženec že več kot eno leto živi stalno v Cerkljah na Gorenjskem. Zgolj dejstvo, da sodišča ni obvestil o spremembi svojega naslova pa na obstoj pripornega razloga po 1. točki 2. odst. 191. čl.

ZKP še ne kaže. Sodišče druge stopnje zato ugodilo pritožbi obtoženega A.J. in pripor zoper njega odpravilo.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191,  191/2-1.  KZS člen 166,  166/1-1,  166,  166/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1234/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-08

zloraba uradnega položaja - dejansko stanje

Ugotovitve sodišča prve stopnje, navedene v razlogih sodbe, nimajo trdne podlage v dokazih, zbranih na glavni obravnavi, dejansko stanje pa tudi ni popolnoma razjasnjeno, ker ni bilo opravljeno soočenje med obtožencema in pričo.

Pritožbama zagovornikov obtoženih I.E. in T.H. se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo sta bila obtoženca spoznana za kriva kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po čl. 191/III KZ RS. Sodišče prve stopnje jima je izreklo pogojni obsodbi, v katerih je vsakemu določilo kazen 8 mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let. Odločilo je tudi, da se obt. I.E. naloži v plačilo s kaznivim dejanjem pridobljeno premoženjsko korist v znesku 4.040 tolarjev. Obtoženca pa sta bila obsojena tudi na plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti sodbi sta se pritožila zagovornika obtožencev. Oba uveljavljata pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, oba pa tudi predlagata, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Po preizkusu izpodbijane sodbe v smeri pritožbenih izvajanj je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je dejansko stanje premalo razjasnjeno. Res je sicer, da nekatere okoliščine kažejo, da sta obtoženca storila očitano kaznivo dejanje. Obtoženca sta bila namreč kritičnega dne odrejena za patruljno službo na cesti X, torej na tisti cesti, kjer naj bi ustavila voznika B.M.. Razen tega je obt.

T.H. dne 25.4.1991 izročil komandirju PPM X 100 DEM in 400 ATS.

Sodišče prve stopnje sicer v razlogih izpodbijane sodbe navaja, da je oškodovanec med izpovedovanjem na glavni obravnavi povsem določno pokazal na enega oziroma drugega obtoženca, kar naj bi bilo razvidno tudi iz zapisnika o glavni obravnavi. Vendar pa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da tak določen sklep sodišča prve stopnje iz zapisnika o glavni obravnavi ne izhaja. Glede na dejstvo, da oba obtoženca očitano kaznivo dejanje zanikata, bi pač moralo sodišče prve stopnje pričo B.M. podrobneje zaslišati, zlasti pa bi moralo opraviti med njim in obtožencema soočenje. to bo pač potrebno napraviti v novem sojenju. V novem sojenju pa bo potrebno tudi razjasniti okoliščino, ki se sodišču prve stopnje sicer ni zdela pomembna, ali sta obtoženca imela službeno vozilo. Iz izjave B.M. (list.št. 12), dane organom za notranje zadeve, izhaja, da si je številko avtomobila potem, ko je enemu od policajev izročil 410 DEM in 900 ATS, zapisal, medtem ko iz zagovorov obtožencev izhaja, da tega dne sploh nista imela avtomobila s tako registrsko številko.

V izogib kakršnegakoli dvoma o tem, da sta obtoženca storila očitano kaznivo dejanje, bo torej treba v nakazani smeri dopolniti postopek.

Zato je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1250/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Podana je bistvena kršitev določb kazenskega postopka po čl. 364/I tč. 8 ZKP, saj se sodba opira na dokaz, na katerega se ne sme opirati, saj se opira na izpovedbi policistov, zaslišanih kot priči, o tem, kar jima je obdolženec povedal pri ogledu kraja dejanja v zvezi s kaznivim dejanjem, ni pa očitno, da bi bila tudi brez tega nedovoljenega dokaza izrečena enaka, to je obsodilna sodba.

Ob reševanju pritožbe obd. V.K. se izpodbijana sodba po uradni dolžnosti razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Proti sodbi, s katero je bil obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja gozdne tatvine po čl. 158/III KZ RS, se je obdolženec pritožil iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvene kršitve določb "pravdnega" postopka ter "zmotne uporabe materialnega prava". Predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Ob reševanju pritožbe obdolženca je bilo potrebno izpodbijano sodbo razveljaviti po uradni dolžnosti.

Pritožbeno sodišče, ko je preizkusilo izpodbijano sodbo v okviru določila čl. 376 ZKP, je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določila kazenskega postopka, saj se sodba opira na dokaz, na katerega se po določbah ZKP ne sme opirati, glede na druge dokaze pa ni očitno, da bi bila izrečena enaka sodba. Sodišče prve stopnje se je namreč pri oceni, da je obdolženec storil kaznivo dejanje, oprlo tudi na izpovedbi policistov M.N. in M.P., ki sta izpovedala, kaj jima je obdolženec povedal pri ogledu kraja dejanja.

Glede na določilo čl. 83/III ZKP, po katerem je potrebno izločiti iz spisa tudi obvestila, ki jih je obdolženec po čl. 151 ZKP dal organom za notranje zadeve, je torej povsem jasno, da organov za notranje zadeve ni dopustno zasliševati o tem, kaj jim je obdolženec v zvezi s kaznivim dejanjem povedal. Sodišče prve stopnje pa je prav o tej okoliščini zaslišalo policista M.N. in M.P. in na njuni izpovedbi tudi oprlo svojo sodbo.

Ker gre torej za bistveno kršitev določb kazenskega postopka, na katero je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je bilo potrebno izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje.

ZKP člen 83,  83/3,  364,  364/1-8,  83,  83/3,  364,  364/1-8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1320/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

Obtoženec, ki je zasvojen z alkoholom in je grozil svoji družini z pokončanjem in požigom hiše, kar je že deloma uresničil, je izpolnil pogoje za pripor po 3. točki 2. odstavka 191. čl. ZKP.

Pritožba obd. se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je senat sodišča prve stopnje obdolžencu podaljšal pripor še za en mesec, to je do vključno 2.11.1993 do 2.30 ure iz razloga po 3. točki 2. odst. 191. člena ZKP, ker je ocenil, da preiskava iz objektivnih razlogov v enem mesecu ni mogla biti končana in da še obstaja priporni razlog kot je obstojal ob odreditvi pripora 2.9.1993. Zoper ta sklep se je pravočasno pritožil obdolženec. Iz vsebine pritožbe je razvidno, da se pritožuje zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ni pa podal konkreten pritožbeni predlog. Iz vsebine pa izhaja, da se s podaljšanjem pripora ne strinja in torej meni, da bi ga bilo treba odpraviti.

Tudi po oceni pritožbenega sodišča priporni razlog t.i. ponovitvene nevarnosti še vedno obstoja, saj iz dosedaj zbranih podatkov izhaja, da je obdolženec zasvojen z alkoholom in da je v takem stanju nevaren za družino, okolico in premoženje. Kljub nasprotnemu navajanju pritožnika pa iz poročila izhaja, da je obtoženec prav tistega dne ko naj bi storil očitana kazniva dejanja svoji družini grozil z pokončanjem in požigom hiše in gospodarskega poslopja, kar je deloma že uresničil. Zato tudi po oceni pritožbenega sodišča obstaja resna nevarnost, da bi obdolženec utegnil uresničiti grožnje s katerimi je grozil, če bi bil na prostosti, torej da bi nadaljeval s kaznivimi dejanji, česar pa mu je treba s priporom preprečiti.

Zaradi tega je pritožbeno sodišče ocenilo, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje pravilno ugotovilo in da je na tako ugotovljeno dejansko stanje tudi pravilno uporabilo zakon, pa je bilo zato treba pritožbo kot neutemeljeno zavrniti. Taka odločitev temelji na določbi 3. odst. 397. člena ZKP v zvezi s 4. čl. Ustavnega zakona Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1264/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-21

Ker je poteklo že več kot 7 let od poslednje obsodbe, ni podlage za oceno, da s pogojno obsodbo ne bo dosežen namen kazenske sankcije.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je bil obdolženi spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine po II. odst. 165. čl. KZ RS. Na podlagi 52. čl. KZ SFRJ v zvezi s I. odst. 4. čl. Ustavnega zakona Republike Slovenije mu je bila izrečena pogojna obsodba, v njej pa mu je bila po II. odst. 165. čl. KZ RS določena kazen štirih mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let. Naloženo mu je bilo plačilo stroškov kazenskega postopka ter plačilo premoženjskopravnega zahtevka.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji s predlogom, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obdolženemu izreče zaporna kazen.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo vse okoliščine, ki vplivajo na vrsto in višino kazenske sankcije in jih tudi natančno obrazložilo. Tako je tudi upoštevalo dejstvo, da je obdolženec že bil kaznovan zaradi istovrstnih kaznivih dejanj, vendar pa je od zadnje obsodbe preteklo že 7 let. Glede na sam značaj in stopnjo družbene nevarnosti dejanja, ob pravilnem vrednotenju dosedanjega življenja obdolženca, je izrečena kazenska sankcija opominjevalne narave v obliki pogojne obsodbe. Sodišče druge stopnje zato ocenjuje, da je obdolženemu izrečena primerna kazenska sankcija in da so v dovoljni meri prišle do izraza tudi v pritožbi navedene okoliščine pri višini odločitve kazni, obdolžencu pa je določena tudi primerno dolga preizkusna doba.

Po navedenem sodišče druge stopnje ocenjuje, da pritožba ni utemeljena in jo je zato zavrnilo ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

KZJ člen 51,  53,  53/4,  51,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1218/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-20

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - uporaba jezika

Obdolžencu ni bil zagotovljen tolmač, ko se je ugotovilo, da uporablja materin - srbski jezik, pač pa je njegove navedbe prevajal predsednik senata. Zato je bila obsodilna sodba na pritožbo javnega tožilca razveljavljena.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo sta bili obdolženima M. B. in J. D. zaradi kaznivih dejanj lahke telesne poškodbe po II. odst. 54. čl. KZ RS izrečeni pogojni obsodbi, v katerih sta jima bili določeni kazni, in sicer obd. M. B. 2 meseca zapora s preizkusno dobo 1 leta, obd. J.

D. pa 4 mesece zapora s preizkusno dobo 2 let. Plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. tč. II. odst. 95. čl. Zakona o kazenskem postopku pa sta bila oba obdolženca oproščena.

Proti takšni sodbi se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka in predlagal, naj pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Iz podatkov kazenskega spisa oz. zapisnika o glavni obravnavi, po kateri je bila razglašena izpodbijana prvostopna sodba, se utemeljeno nakazuje, da je imel obdolženi J. D., ki je po narodnosti Srb, pravico na glavni obravnavi uporabljati svoj materin jezik ne glede na to, da je postal državljan Republike Slovenije. Zato ima javni tožilec prav v pritožbi, ko očita prvostopnemu sodišču, da na glavni obravnavi ni bilo poskrbljeno za ustno prevajanje po zapriseženem sodnem tolmaču, ko se je ugotovilo, da ta obdolženec dejansko uprablja svoj materin jezik. Zakon o kazenskem postopku namreč v členu 7 izrecno predpisuje, da kazenski postopek teče v jeziku, ki je pri sodišču v uradni rabi, to pa je pri prvostopnem sodišču nedvomno slovenski jezik. Določila tega člena pa tudi ne dopuščajo ustnega prevajanja po predsedniku senata. Namreč iz 4. odst. navedenega člena izrecno izhaja, da mora prevajati tolmač. Pa tudi sicer iz razpravnega zapisnika niti ni razvidno, da naj bi bil tudi obdolženi J. D. poučen o pravici do tolmača, tako kot je bil pred tem poučen njegov soobdoleženec M. B., posebno še, ko se je ugotovilo in bilo s strani javnega tožilca tudi izrecno opozorjeno, da ta obdolženec - J.

Zato je bilo potrebno utemeljeni pritožbi javnega tožilca slediti in izpodbijano sodbo zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 3. tč. I. odst. 364. čl. ZKP razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje, kajti v novem postopku bo treba novo glavno obravnavo opraviti s spoštovanjem določil 7. čl. Zakona o kazenskem postopku.

ZKP člen 7,  364,  364/1-3,  7,  364,  364/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1341/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-28

obnova kazenskega postopka - nova dejstva - novi dokazi

Po izvedbenem postopku (čl. 407/III ZKP) sodišče znova ocenjuje, ali so dejstva in dokazi, na katera se zahteva opira takšni, da bi se mogla na njihovi podlagi dovoliti obnova.

Pritožba zagovornika obsojenega se zavrne.

S sodbo Temeljnega sodišča v x, enote v y, z dne 19.6.1991 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v z, z dne 15.10.1991 je bil obdolženi spoznan za krivega kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po čl. 53/I KZ RS, izrečena mu je bila pogojna obsodba, v njej pa določena kazen 4 mesece zapora in preizkusna doba dve leti. Zagovornik obsojenca je z zahtevo z dne 25.5.1993 iz razloga 4. tč. I. odst. 404. čl. ZKP zahteval obnovo kazenskega postopka. Prvostopno sodišče je na podlagi zahteve izvedlo poizvedbeni postopek, v katerem je zaslišalo pričo J.

R. (v zahtevi je bilo predlagano še zaslišanje priče J. T.), na podlagi izpovedbe te priče pa je prvostopno sodišče ocenilo, da dejstva in dokazi, na katere se zahteva opira, očitno niso taki, da bi se mogla na njihovi podlagi dovoliti obnova.

Zoper sklep o zavrnitvi zahteve za obnovo kazenskega postopka se je pritožil obsojenčev zagovornik zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagal, da ga pritožbeno sodišče spremeni tako, da dovoli obnovo kazenskega postopka.

Tako iz podatkov spisa kot iz obravnavane pritožbe je razvidno, da obsojenec sodbe, s katero je bil pravnomočno spoznan za krivega kaznivega dejanja po čl. 53/I KZ RS, ne sprejema zaradi svojega prepričanja, da s palico, s katero je udaril oškodovanca, le-temu ni mogel povzročiti zloma podlahtnice. V objektivnem pogledu je bilo takšno prepričanje ovrženo z mnenjem izvedenca medicinske stroke, pri čemer je ta res upošteval, da je bila uporabljena palica debelejša, kot je to v zagovoru navajal obsojenec. Pri izvedeniškem mnenju pa je v zvezi z zahtevano obnovo bistveno, da je izvedenec praktično izključil možnost, da bi poškodba nastala na drugačen način kot je to povedal oškodovanec, torej tudi tako, kot to zatrjuje obsojenec.

Prvostopno sodišče je z zaslišanjem priče J. R. ugotovilo, da niti ta priča, še manj pa J. T., ne more potrditi dejstev, ki bi lahko povzročila oprostitev obsojenca in na katera se ta sklicuje v svoji zahtevi, zato je slednjo utemeljeno zavrnilo. Obsojenčev zagovornik v pritožbi zoper sklep o zavrnitvi zahteve vztraja pri izvedbi dokazov, za katere se je povsem očitno izkazalo, da ne morejo predstavljati podlage za dovolitev obnove. To pritožbo je bilo zato treba v skladu z določbo čl. 297/III ZKP zavrniti.

ZKP člen 404,  404/1-4,  407,  407/1,  407/2,  407/3,  408,  408/1,  404,  404/1-4,  407,  407/1,  407/2,  407/3,  408,  408/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1307/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-21

povzročitev splošne nevarnosti - neznatna družbena nevarnost

Ni odločilno, kolikšna škoda je nastala, temveč nevarnost za premoženje večje vrednosti - pri čemer je treba ugotoviti, kolikšna je ta škoda, ki je grozila pri kaznivem dejanju po 240. čl. KZS.

Pritožbi oškodovanca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je bil obd. po 1. tč. 350. čl. ZKP v zvezi z II.

odst. 8. čl. KZ SFRJ v zvezi s 4. čl. Ustavnega zakona Republike Slovenije oproščen obtožbe kaznivega dejanja povzročitve splošne nevarnosti po I. in IV. odst. 240. čl. KZ RS.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil oškodovanec zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Prvostopenjsko sodišče je svojo sodbo oprlo na mnenje dipl. ing.

gozdarstva L., ki je podal oceno škode po enem letu od požara in v njem povedal, da je bila škoda previsoko ocenjena in da so nastale le neznatne škodljive posledice. Na podlagi takega mnenja je sodišče prve stopnje uporabilo inštitut neznatne družbene nevarnosti in obdolženca oprostilo obtožbe, pri tem pa ni upoštevalo dejstva, da se je požar že toliko razvil, da ga obdolženec ob pomoči svoje žene in sosedov sam ni mogel več obvladati, ter da so ga pogasili šele gasilci. Le zaradi njihovega pravočasnega prihoda, požar ni zajel večjih površin, ki bi jih lahko. Ni odločilno, kakšna škoda je že nastala, temveč kakšna nevarnost za premoženje je nastala. Tega pa sodišče prve stopnje ni ugotavljalo in se je zadovoljilo le z objektivno škodo. Drugostopenjsko sodišče ocenjuje, da ocena o neznatni družbeni nevarnosti takega dejanja ni na mestu prav zaradi vsevečjega števila požarov, ki tako nastanejo in velikih škod, ki s tem grozijo.

Oškodovanec napada tudi ugotovitve sodišča o času in kraju požara ter trdi, da je obdolženec ravnal z naklepom, svojih trditev pa z ničemer ne obrazlaga. Zato sodišče druge stopnje sprejema te trditve kot neosnovane.

V novem sojenju naj sodišče prve stopnje odpravi nakazane pomanjljivosti, po potrebi izvede novo in dopolnjeno dokazovanje ter nato o stvari odloči.

KZS člen 240,  240/1,  240/4,  240,  240/1,  240/4.  KZJ člen 8,  8/2,  8,  8/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1172/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-20

kaznivo dejanje, storjeno v povratku - odmera kazni

Šteje se, da je storilec specialni povratnik, ker je bil že obsojen zaradi istovrstnega kaznivega dejanja. Pri odmeri kazni se upošteva tudi, da je od prejšnje kazni oziroma poteka pogojnega odpusta preteklo šele 5 mesecev.

Pritožba zagovornika obt. se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obtoženec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 10.000,00 tolarjev.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obtoženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po členu 165/I KZ RS v zvezi s členom 19 KZ SFRJ. Izrečena mu je bila kazen 4 mesece zapora.

Obtožencu je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti tej sodbi se pritožuje zagovornik, ki uveljavlja pritožbene razloge kršitve kazenskega zakona, pritožuje pa se tudi zaradi odločbe o kazenski sankciji in predlaga, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obtožencu izreče milejšo kazen, oziroma drugo kazensko sankcijo, to je pogojno obsodbo.

Sodišče prve stopnje je obtožencu izreklo primerno kazen, pravilno je tudi štelo, da je obtoženec specialni povratnik, saj je iz spisa Temeljnega sodišča v Ljubljani, enote v Ljubljani, razvidno, da je bil obtoženec že kaznovan zaradi nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po členu 166/I točka 1. KZ RS, ker je sodeloval pri večjem številu premoženjskih deliktov, ki predstavljajo nadaljevano kaznivo dejanje, od katerih sta bila dva identične vsebine, kot sedaj obravnavano dejanje, to je tatvina delov avtomobilov. Takrat je bila obtožencu izrečena kazen 6 mesecev zapora, katero je obtoženec prestajal do 30.4.1992, ko je bil pogojno odpuščen, pogojni odpust pa je potekel 30.5.1992. Obtoženec je prej kot v 5 mesecih po preteku pogojnega odpusta storil novo, to je sedaj obravnavano kaznivo dejanje. Iz tega je razvidno, da prejšnja kazen pri njem namena kaznovanja ni dosegla, zato tudi sedaj ni mogoče pričakovati, da bi bil pri obtožencu namen kaznovanja dosežen že s pogojno obsodbo, ali milejšo kaznijo. Pri odmeri kazni je sodišče prve stopnje dovolj upoštevalo kot olajševalno okoliščino obtoženčevo priznanje, saj je pravilno ocenilo, da ne gre za tehtno olajševalno okoliščino glede na to, da je bil obtoženec pri dejanju zaloten, na kraju dejanja pa je ostal avtomobil obtoženčevega očeta. Zaradi obsodbe na kazen 4 mesece zapora obtoženec ne bo izgubil službe. Sodišče sicer sme obtožencu za kazniva dejanja, ki je ostalo pri poskusu, izreči milejšo kazen, vendar pa glede na vse že navedene okoliščine takšna kazen ne bi bila primerna.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih členom 98/1 in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.