TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Kp 1093/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

Za nadaljevano kaznivo dejanje po čl. 166/I tč. 1 KZ RS, storjeno v sostorilstvu (v zvezi s čl. 22 KZ SFRJ), je pritožbeno sodišče obtožencu kazen zvišalo s 7 mesecev na 1 leto zapora, upoštevaje 20-kratno predkaznovanost za premoženjske delikte.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v odločbi o kazni glede obt. F.J. spremeni tako, da se temu izrečena kazen zviša na 1 (eno) leto zapora.

Obt. F.J. se oprosti plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. tč. II. odst. 95. čl. ZKP.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo spoznalo za krive in sicer F.J. nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine, storjenega v sostorilstvu, po čl. 166/I tč. 1 KZ RS v zvezi s čl. 22 KZ SFRJ, obt. V.V. enega kaznivega dejanja velike tatvine po čl. 166/I tč. 1 KZ RS v zvezi s čl. 22 KZ SFRJ in obt. A.L. enega nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine po čl. 165/I KZ RS v zvezi s čl. 22 KZ SFRJ in enega kaznivega dejanja prikrivanja po čl. 176/I KZ RS. Obtožencem so bile izrečene kazni in sicer obt. F.J. 7 mesecev zapora, obt. V.J.

2 meseca in 15 dni zapora ter obt. A.L. enotna kazen 10 mesecev zapora. Iz razlogov IV. odst. 98. čl. ZKP so bili vsi trije obtoženci oproščeni plačila stroškov kazenskega postopka. Obt. F.J. je bil naložen v plačilo odškodninski zahtevek A.A. v višini 14.000,00 SIT, obt. A. L. pa odškodninski zahtevek A.A. v znesku 2.900,00 SIT ter P.C. v znesku 2.000,00 SIT.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazni in sicer zgolj glede obt. F.J. s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da obt. F.J. izreče višjo zaporno kazen.

Pri odmeri kazni obt. F.J. je sodišče prve stopnje upoštevalo očitno kot obteževalno okoliščino, da je bil že večkrat kaznovan za istovrstna kazniva dejanja.

Pritrditi je izvajanjem javnega tožilca, da je sodišče prve stopnje obt. F.J. izreklo prenizko zaporno kazen. V na prvi stopnji izrečeni kazni sedmih mesecev zapora vsekakor ni v zadostni meri prišla do izraza obtoženčeva dosedanja predkaznovanost za istovrstna kazniva dejanja tudi teža storjenega nadaljevanega kaznivega dejanja, ko gre za razmeroma hudo kaznivo dejanje, v katerem gre za večje število istovrstnih dejanj. Obtoženec je bil namreč doslej predvsem zaradi kaznivih dejanj zoper premoženje tako doma kot tudi v tujini več kot 20 krat kaznovan na krajše in daljše prostostne kazni, vendar doslej očitno brez uspeha. Glede na povedano je pritožbeno sodišče na utemeljeno pritožbo javnega tožilca izpodbijano sodbo v odločbi kazni glede tega obtoženca spremenilo tako, da je na prvi stopnji izrečeno kazen zvišalo na 1 leto zapora, ker šteje, da je le navedena zvišana kazen primerna tako teži storjenega nadaljevanega kaznivega dejanja kot tudi osebnosti storilca. Zvišana kazen je v skladu s čl. 166/I KZ RS in primerna na prvi stopnji ugotovljenim obteževalnim okoliščinam.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na čl. 98/IV in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1362/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-20

Obtoženec je bil že večkrat kaznovan zaradi kaznivih dejanj zoper premoženje. Nova kazniva dejanja je storil neposredno po prestani kazni. Glede na njegovo nagnjenost, je bil med postopkom odrejen pripor. Po izrečeni sodbi je bil na prestajanju kazni pred pravnomočnostjo sodbe. Ker se je poboljšal in spremenil svoj način življenja, je bil pripor odpravljen. Pritožba javnega tožilca je bila kot neutemeljena zavrnjena.

Pritožba javnega tožilca se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je bilo predlogu obtoženčevega zagovornika ugodeno in je bil pripor zoper obtoženca odpravljen.

Zoper ta sklep se je javni tožilec pravočasno pritožil zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja s predlogom, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se odloči, da se predlogu za odpravo pripora ne ugodi in ostane obtoženec v priporu ali da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Utemeljeno senat sodišča prve stopnje ocenuje, da je pri obtožencu glede na ugotovljeno obnašanje v zaporih vendar le mogoče pričakovati, da po izpustitvi na prostost kaznivih dejanj ne bo ponavljal, čeravno je bil dosedaj že večkrat obsojen zaradi premoženjskih kaznivih dejanj. Tudi če je obtoženec obtožen pomoči h kaznivemu dejanju goljufije po III. odst. 171. čl. KZ RS, ki je opredeljeno kot nadaljevano kaznivo dejanje, je glede na obtoženčevo možnost, da se takoj po izpustitvi na prostost zaposli in pridobiva sredstva za preživljanje s svojim osebnim delom vendar le podana podlaga za njegovo redno in normalno življenje na prostosti in torej da ne bo nadaljeval s kaznivimi dejanji. Ugotovitev, da je bil obtoženec med prestajanjem kazni na letnem dopustu in da je bil tudi večkrat na prostem izhodu ob siceršnjem primernem vedenju in rednem vzdrževanju stikov z družino je take narave, da je le podana verjetnost, da se obtoženec ne bo podal na pot kriminalne aktivnosti, ker ima vse možnosti in na razpolago potrebna sredstva, da si bo z osebnim delom pridobival potrebna sredstva za preživljanje. Glede na pozitivne podatke o obtoženčevem življenju in njegovih rednih stikih z družino je ocena senata sodišča prve stopnje o obtoženčevi resocializaciji utemeljena.

Glede na navedeno senat sodišča druge stopnje ocenjuje, da nasprotne pritožbene navedbe javnega tožilca niso utemeljene in je zato pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1173/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

tatvina - pogojna obsodba - olajševalne okoliščine

Vse olajševalne okoliščine je sodišče prve stopnje dovolj upoštevalo, saj je obtožencu izreklo pogojno obsodbo, to pa je najmilejša sankcija, ki jo je mogoče izreči storilcu kaznivega dejanja tatvine po I. dost. 165. člena KZ RS.

Pritožba matere obt. se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obtoženec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka 5.000,00 tolarjev povprečnine.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega kaznivega dejanja tatvine po I. odst. 165. člena KZ RS.

Izreklo mu je pogojno obsodbo in mu v tej določilo kazen dva meseca zapora z dveletno preizkusno dobo.

Zoper sodbo se je pritožila obtoženčeva mati, ki navaja, da je sodba nepravična in predlaga, da jo sodišče druge stopnje razveljavi.

Neurejeni premoženjski in drugi odnosi med obtoženčevo materjo in obtoženčevim očetom na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe ne morejo vplivati. Sodišče prve stopnje je v zakonitem postopku dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo, pravilno je uporabilo kazenski zakon in obtožencu tudi izreklo primerno kazensko sankcijo.

Vse olajševalne okoliščine je upoštevalo, saj je obtožencu izreklo najmilejšo sankcijo, ki jo je mogoče izreči storilcu obravnavanega kaznivega dejanja. Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo potrdilo.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih I. odst.

98. in 101. členu ZKP. Povprečnina je odmerjena v skladu s trajanjem in zamotanostjo pritožbenega dela kazenskega postopka ob upoštevanju obtoženčevih premoženjskih razmer.

KZS člen 165,  165/1,  165,  165/1.  KZJ člen 41,  41/1,  51,  52,  52/1,  41,  41/1,  51,  52,  52/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1374/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-25

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

pripor - odreditev - podaljšanje pripora - rop

Trditev pritožbe, da glede na določilo čl. 20 Ustave RS ni razlogov za podaljšanje pripora zaradi ponovitvene nevarnosti, ker ne gre za ogrožanje varnosti ljudi, ni utemeljena že zato, ker je šlo za kaznivo dejanje ropa, ki je sestavljeno iz prisiljenja in tatvine, pri katerem je sila ali grožnja usmerjena proti oškodovancu in je torej njegova varnost ogrožena.

Pritožba zagovornika obd. M. E. se zavrne kot neutemeljena.

Z izpodbijanim sklepom je sodšče prve stopnje odločilo, da se zoper obdolženca iz pripornega razloga po čl. 191/II tč. 3 ZKP podaljša pripor za en mesec, to je do vključno 20.11.1993 do 22. ure.

Proti sklepu se je pritožil zagovornik obdolženca, ki predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in pripor zoper obdolženca odpravi.

Zoper obdolženca teče preiskava kar zaradi štirih kaznivih dejanj.

Obdolženec je tudi že doslej prišel v navskriž z zakonom, saj iz podatkov kazenske evidence izhaja, da je bil zaradi premoženjskih deliktov že trikrat obsojen. To pa so vsekakor tiste okoliščine, kar je pravilno ocenilo sodišče prve stopnje, da je nevarnost, da bi obdolženec na prostosti nadaljeval s kriminalnim ravnanjem, povsem očitna. Trditev pritožbe, da je obdolženec uglajen in prijazen človek, nima prav nikakršne podlage v zbranem dokaznem gradivu, pač pa ravnanje, opisano pod tč. I/1 sklepa o preiskavi, kaže prav nasprotno. Tudi trditev pritožbe, da po Ustavi Republike Slovenije ni podlage za pripor, ni mogoče pritrditi, zlasti tudi ne zato, ker je obdolženec pri kaznivem dejanju, opisanem pod tč. I/l, uporabil silo proti dvem oškodovankam.

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo zagovornika obdolženca zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 191,  191/2-3,  191,  191/2-3.  KZS člen 168,  168/1,  168,  168/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1322/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

Ob izvajanju zasebne gostinske dejavnosti sKlicevanje na nemožnost plačevanja preživnine ni upoštevno. Skaljeni odnosi s preživninsko upravičenko - hčerko obdolženca prav tako ne odvezujejo preživninske obveznosti.

Pritožba zagovornice obt. D. G. se zavrne kot neutemeljena.

Obt. D. G. je bil po opravljeni glavni obravnavi dne 30.9.1993 spoznan za krivega kaznivega dejanja velike tatvine po čl. 166/I tč.

1 KZ RS, nakar mu je bila izrečena kazen 7 mesecev zapora, v katero mu je bil vštet pripor od 8.8.1993 od 11. ure dalje.

Na podlagi čl. 353/VI ZKP pa je sodišče prve stopnje tudi odločilo, da se pripor zoper obt. podaljša iz pripornih razlogov po čl. 191/II tč. 1 in 3 ZKP.

Proti sklepu se je pritožila obtoženčeva zagovornica, ki navaja, da ni podana niti begosumnost obtoženca in tudi ne ponovitvena nevarnost. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da pripor zoper obtoženca odpravi.

Razlogi, zaradi katerih je bil tudi zoper obt. podaljšan pripor, so nedvomno podani. Obtoženčeva navzočnost v kazenskem postopku je bila zagotovljena šele z razpisom tiralice, na podlagi katere je bil prijet 8.8.1993. Ta okoliščina in pa dejstvo, da obtoženec ne prebiva tam, kjer je prijavljen za bivanje, nedvomno kaže na nevarnost, da bi se obtoženec na prostosti izogibal kazenskemu postopku. Tudi ponovitvena nevarnost je povsem očitna kljub pritožbeni trditvi, da obtoženec opravlja priložnostna dela. Izvrševanje kaznivih dejanj zoper premoženje obtožencu ni tuje, saj je bil doslej že štirikrat, nazadnje v letu l991, obsojen zaradi kaznivih dejanj velike tatvine po čl. 166/I tč. 1 KZ RS. S prestajanja zadnje zaporne kazni je bil pogojno odpuščen dne 12.9.1992, novo kaznivo dejanje, katerega je spoznan za krivega, pa je bilo storjeno že 26.7.1993. Pritožbeno sodišče je zato pritožbo obtoženčeve zagovornice zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 191,  191/2-3,  191/2-3,  191,  191/2-3,  191/2-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1210/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-07

Če je tujec brez zaposlitve in premoženja, bil pa je že kaznovan zaradi enakega kaznivega dejanja, so lahko podani razlogi za izrek varnostnega ukrepa izgona tujca iz države po 170. čl. KZJ.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se v odločbi o kazenski sankciji tako spremeni, da se obt. izreče tudi varnostni ukrep izgona tujca iz države za dobo 2 (dveh) let.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje spoznalo obt. za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine po I. odst. 165. člena KZ RS in mu je po istem zakonskem določilu izreklo kazen tri mesece zapora.

Hkrati je tudi odločilo, da je obtoženec dolžan plačati stroške kazenskega postoka in sicer povprečnino v znesku 10.000,00 tolarjev.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji, zaradi tega, ker sodiše obtožencu ni izreklo varnostnega ukrepa izgona tujca iz države po 70. členu KZ SFRJ v zvezi s 4. členom Ustavnega zakona Republike Slovenije, s predlogom, naj pritožbeno sodišče pritožbi tako ugodi, da obtožencu izreče tudi ta varnostni ukrep.

Pritrditi je treba pritožbi javnega tožilca, da je obtožencu treba izreči tudi varnostni ukrep izgona tujca iz države. Obtoženec v Republiki Sloveniji nima zaposlitve, je brez premoženja, v obravnavanem primeru gre za dvoje kaznivih dejanj v sklopu nadaljevanega kaznivega dejanja po I. odst. 165. člena KZ RS.

Obtoženec je bil že kaznovan zaradi premoženjskega delikta in sicer zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po 1. tč. I. odst. 166. člena KZ RS. Glede na obtoženčevo predkaznovanje in glede na to, da je obtoženec ponovil enako kaznivo dejanje, da je brez redne zaposlitve in da torej kazniva dejanja ponavlja, je po oceni pritožbenega sodišča nezaželjeno, da bi obtoženec še bival v državi Sloveniji vsaj za nekaj časa, zaradi česar mu je izreklo varnostni ukrep izgona tujca iz države za omejeno dobo in sicer za dve leti, kar je po oceni pritožbenega sodišča primerno. Po I. odst. 70. člena KZ SFRJ v zvezi s 4. členom Ustavnega zakona Republike Slovenije se namreč sme tak ukrep izreči za eno do 10 let ali za vselej. Sodišče druge stopnje je pri tem upoštevalo nagibe iz katerih je bilo kaznivo dejanje storjeno, okolišičine v katerih je bilo storjeno in zlasti tudi obtoženčevo prejšnje življenje, ko je bil že kaznovan za enako kaznivo dejanje zaradi česar je ocenilo, da je pritožba javnega tožilca utemeljena in ji je zato ugodilo tako kot je rečeno v izreku te sodbe. Taka odločitev pritožbenega sodišča temelji na določbi I.

odst. 387. člena v zvezi s 4. členom Ustavnega zakona Republike Slovenije.

KZJ člen 70,  70/1,  70/2,  70,  70/1,  70/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1175/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-28

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nasprotje med razlogi sodbe

Navedba v razlogih sodbe, da obdolžencu ni moč dokazati naklepa, ko je poškodoval tujo stvar, je v nasprotju z nadaljnjo ugotovitvijo, da je obdolženec s svojim ravnanjem izpolnil vse znake kaznivega dejanja po čl. 77/I KZ RS. Uporaba instituta neznatne družbene nevarnosti ob istočasni ugotovitvi o pomanjkanju dokazov se izključujeta.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obbdolženec po 3. točki 350. člena ZKP v zvezi s čl. 8/II KZ SFRJ oproščen obtožbe, da je storil nadaljevano kaznivo dejanja poškodovanja tuje stvari po čl. 177/I KZ RS.

Zoper sodbo sta se pritožila javni tožilec in pooblaščenec oškodovanca; javni tožilec zaradi kršitve kazenskega zakona iz razloga po 2. točki I. odstavka 363. čl. v zvezi s 4. točko I.

odstavka 365. člena ZKP, podrejeno pa zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz razloga po 1. točki I. odstavka 363. čl. v zvezi s 11. točko I. odstavka 364. čl. ZKP in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja iz razloga po 3. točki I. odstavka 363. čl. v zvezi s čl. 366 ZKP. Pooblaščenec oškodovanca pa se je pritožil zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter odločbe o kazenski sankciji.

Sodišče prve stopnje je bistveno kršilo določbe ZKP v smislu 11. tč.

I. odst. 364. člena, ko je v obrazložitvi sodbe zapisalo, da "na podlagi izvedenega dokaznega postopka nikakor ni moglo ovreči zagovora obdolženega, ki sicer priznava, da je poškodoval dve salonitni plošči z namenom, da jih odstrani iz nezakonito postavljene ograje, zanika pa, da je bilo v njegovem naklepu, da ju poškoduje ...", torej, da obdolženemu ni moglo dokazati naklepa, kasneje v obrazložitvi pa, da " ima ravnanje obdolženega z zakonom določene znake očitanega kaznivega dejanja", pri čemer pa se kaznivo dejanje poškodovanja tuje stvari lahko stori le z direktnim naklepom in so torej razlogi sodbe glede odločilnih dejstev sami sebi nasprotni.

Sodišče prve stopnje bo moralo še enkrat pretehtati vsak dokaz posebej in vse skupaj in oceniti ali je obdolženec ravnal naklepno in torej uresničil vse zakonite znake očitanega kaznivega dejanja ali ne. Šele tedaj bo sodišče lahko presodilo, ali je institut neznatne družbene nevarnosti v tem primeru ustrezen ali ne, pri tem pa bo glede teže in pomena dejanja treba upoštevati, da je obdolženec še v dveh kazenskih postopkih, zaradi kaznivega dejanja tatvine in kaznivega dejanja nasilniškega obnašanja, storjenih proti istemu oškodovancu.

Ker je torej pritožbeno sodišče ugotovilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka kot jo je v razlogih pritožbe očital javni tožilec, je sodbo razveljavilo in zato ni obravnavalo pritožbe oškodovanca.

ZKP člen 346/1-11,  364,  346/1-11,  364.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1338/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-27

nepopolna in zmotna ugotovitev dejanskega stanja

Na pritožbo javnega tožilca je razveljavljena oprostilna sodba prve stopnje, ker na glavni obravnavi niso bili izvedeni dokazi, predlagani s strani javnega tožilca zaradi preverbe izpovedbe priče, ki je na glavni obravnavi v korist obtoženca spremenila izpovedbo, dano v preiskavi.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obt. iz razlogov po 3. točki 350. člena Zakona o kazenskem postopku oproščen obtožbe kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po 1. odstavku 245. člena bivšega zveznega kazenskega zakonika. S stroški kazenskega postopka iz 1. - 5. točke 2. odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku, potrebnimi izdatki obtoženca ter potrebnimi izdatki in nagrado njegovega zagovornika, je bil obremenjen proračun.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagal, naj pritožbeno sodišče izpodbijano oprostilo sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Po proučitvi podatkov kazenskega spisa je potrebno stališču javnega tožilca, ki ga je izrazil v svoji pritožbi, pritrditi, ker utegne biti dejansko stanje v obravnavani zadevi nepopolno ugotovljeno ter v posledici tega tudi zmotno presojeno. Javni tožilec v svoji pritožbi namreč utemeljeno opozarja, da prvostopno sodišče spremenjene izpovedbe priče A.Š. ni ustrezno preverilo, ampak mu je povsem nekritično verjelo, ko je na glavni obravnavi svoje izpovedbo, dano v preiskovalnem postopku, spremenil v korist obtoženca, čeprav je njegovo prvotno izpovedbo z veliko verjetnostjo oceniti kot zelo podrobno, logično, pa tudi prepričljivo, posebno še glede na izpovedbo priče E.K.. Zato ima javni tožilec v svoji pritožbi prav, ko se sklicuje na dokazni predlog, ki ga je že podal na glavni obravnavi, pa je bil zavrnjen, kajti z izvedbo predlaganih dokazov bi se utegnilo pokazati, da bi bila verjetnejša prvotna izpovedba priče A.Š., to je tista izpovedba, ki jo je podal v preiskavi. Zato je bilo potrebno zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V novem sojenju bo le potrebno izvesti že na prejšnji glavni obravnavi predlagane dokaze, kajti z njihovo izvedbo bo vsekakor možna kritičnejša presoja odločilnih okoliščin o obstoju obtožencu očitanega kaznivega dejanja in njegovi krivdi zanj.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1346/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

Zavrnjena je pritožba obdolženca zoper sklep o odreditvi pripora zaradi ponovitvene nevarnosti ob vložitvi obtožnice, saj je obdolženec brezposeln in brez premoženja, živi pa pri sestri.

Pritožba obd. se kot neutemeljena zavrne.

Izven obravnavani senat prvostopnega sodišča je z izpodbijanim sklepo zoper obd. odredil pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki 2. odstavka 191. čl. ZKP. Svoj sklep je prvostopni senat obrazložil z ugotovitvijo, da je zoper obdolženca vložena obtožba - obtožnica zaradi kaznivega dejanja zoper premoženje, je pa brez redne zaposlitve in brez premoženja, tako da je podana bojazen, glede na to, da je brez sredstev za preživljanje, da bi na prostosti nadaljeval z izvrševanjem premoženjskih deliktov in si na ta način skušal zagotoviti sredstva za preživljanje.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožil obdolženec na sodni zapisnik zaradi zmotno ugotovljenega dejanskega stanja in predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep tako spremeni, da pripor zoper obdolženca odpravi.

Obdolženčeva pritožbena izvajanja, da ga preživlja sestra, češ, da dejanja, ki ga je obdolžen ni storil, poleg tega pa niti nima potnega lista in mu je prehod čez mejo Slovenije onemogočen, so neupoštevna.

Zgolj izjava obdolženčeve sestre, da bo obdolženca preživljala ne spreminja dejstva, da je obdolženec, kot sam pravi, brezposelen, da je brez sredstev za preživljanje in da je zoper njega vložena obtožnica zaradi kaznivega dejanja po čl. 166/1 tč. 1 KZ in je tako podan vsaj utemeljen sum, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje in obenem bojazen, da bi utegnil s premoženjskimi kaznivimi dejanji na prostosti nadaljevati. Zato je pritožbeno sodišče obdolženčevo pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.