TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1348/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-18

obnova kazenskega postopka - kriva izpovedba - nova dejstva - novi dokazi

Nova dejstva in novi dokazi, ki jih obsojenec navaja šele v pritožbi zoper sklep o zavrnitvi zahteve za obnovo, se ne presojajo v tem postopku, ampak so lahko podlaga za novo zahtevo za obnovo postopka.

Prvostopno sodišče zavrnilo zahtevo obsojenca za obnovo kazenskega postopka, v katerem je bil spoznan za krivega kaznivega dejanja ropa po I. odst. 168.čl. KZ RS in mu je bila izrečena kazen dve leti zapora. Obsojenec je v zahtevi uveljavljal obnovitveni razlog po 1. in 4. tč. I. odst. 404. čl. ZKP, in sicer naj bi oškodovanec krivo pričal, o tem pa naj bi kasneje podal pismeno izjavo, v kateri je (oškodovanec) povedal, da obsojenec v obravnavanem dogodku zoper njega ni uporabil sile.

Na podlagi navedene zahteve je prvostopno sodišče v poizvedbenem postopku zaslišalo oškodovanca, ki v svoji izpovedbi ni potrdil obsojenčevih trditev v zahtevi oziroma je navedel, da je do zapisa izjave, na katero se sklicuje obsojenec, prišlo v času, ko sta oba prestajala kazen v KPD dob zaradi obsojenčevih groženj. Ob ugotovitvi, da obsojenec obnovitvenega razloga iz 1. tč. I. odst.

404. čl. ZKP ni dokazal s pravnomočno sodbo, kot to določa II. odst.

404. čl. ZKP in ob oceni izpovedbe oškodovanca, je sodišče prve stopnje zaključilo, da uveljavljana obnovitvena razloga nista utemeljena in zato zahtevo za obnovo zavrnilo.

Zoper sklep o zavrnitvi zahteve se je pritožil obsojenec, ki v pritožbi posebej ni navedel niti razlogov, niti predloga za odločitev pritožbenega sodišča, je pa iz vsebine pritožbe povzeti, da predlaga razveljavitev sklepa in dopolnitev poizvedbenega postopka.

Pritožnik se v svoji pritožbi zopet sklicuje na nova dejstva, ki jih v svoji zahtevi ni uveljavljal in predlaga tudi izvedbo novih dokazov, ki pa po oceni sodišča druge stopnje ne morejo vzbuditi dvoma v pravilnost odločitve prvostopnega sodišča. Predlagano zaslišanje policista, kateremu je oškodovanec prijavil tatvino, ima pomen samo ob predpostavki, da bi oškodovanec zaradi udarca nujno moral utrpeti vidne poškodbe, vendar iz tega ni moč izhajati. Iz oškodovančeve izpovedbe sledi, da je glavni udarec dobil s kolenom v trebuh, to pa pomeni, da iz izpovedbe oškodovanca nikakor nujno ne sledi, da bi moral zaradi ravnanja obtoženca utrpeti vidne poškodbe.

Zaslišanje policista tako ne more pripomoči k razjasnitvi zadeve.

Tudi rekonstrukcija dogodka, niti zaslišanje upravnika KPD Dob ne moreta dati rezultatov v smeri uveljavljanih obnovitvenih trditev.

Predlagani procesni dejanji ne moreta ovreči izpovedb oškodovanca niti glede dogajanja na kraju, kjer je bilo storjeno kaznivo dejanje, niti glede kasnejših groženj v KPD Dob. Na podlagi navedenega sodišče druge stopnje ocenjuje, da pritožba obsojenca ni utemeljena, zato jo je v skladu z določbo III. odst. 397. čl. ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 927/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

Rok za pritožbo teče od dneva, ko je bila obdolžencu prvič vročena sodba, po preteku tega roka se pritožba šteje kot prepozna, ne glede na to, da je sodišče kasneje obdolžencu še enkrat poslalo sodbo.

Pritožba obdolženca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo pritožbo obdolženca z dne 15.6.1993. Proti temu sklepu se pritožuje obdolženec, ki uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da se pritožba zoper sodbo šteje kot pravočasna.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da je pritožba obdolženca z dne 15.6.1993, vložena prepozno. Odločilno dokazilo o tem, kdaj je obdolženec prejel sodbo, je povratnica, ki je priložena sodbi. Iz te je razvidno, da je sodbo prejel obdolženec dne 29.4.1993. Na povratnici je podpis, ki je na pogled enak obdolženčevemu podpisu na list.št. 7, ko je obdolženec podpisal zapisnik dne 18.3.1993, prav tako tudi obdolženčevemu podpisu na list.št. 13, ko je podpisal zapisnik dne 15.4.1993, poleg tega pa je na povratnici poleg obdolženčevega podpisa še navedba "osebno". Zato ni sprejemljivo obdolženčevo zatrjevanje v pritožbi zoper sklep, da dne 29.4.1993 sodbe ni prevzel, temveč da jo je prevzela njegova žena, ker naj bi se sam nahajal v bolnici na operaciji. Ker pa je obdolženčeva žena s prav takšno obrazložitvijo, namreč da se obdolženec nahaja v bolnici, že sodbo vrnila sodišču dne 3.5.1993, je sodišče dne 18.5.1993 opravilo poizvedbe v bolnici ter ugotovilo, da je bil obdolženec hospitaliziran v bolnišnici od 3.5.1993 do 11.5.1993. Rok za pritožbo je tedaj potekel za obdolženca dne 7.5.1993. Ponovno pošiljanje sodbe obdolžencu dne 18.5.1993 je bilo očitno odveč in takšno ponovno pošiljanje sodbe tudi ne more podaljšati pritožbenega roka obdolžencu.

Glede na navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo obdolženca zoper sklep zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1312/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

kazensko materialno pravo - kazensko procesno pravo

neznatna družbena nevarnost - poškodovanje tuje stvari - oprostilna sodba

Glede na izredno majhno škodo in glede na to, da obdolženka doslej še ni bila obsojena in tudi ne kaznovana od sodnika za prekrške, dopolnila pa je že 45 let, je sodišče prve stopnje utemeljeno izreklo oprostilno sodbo po členu 350 točka 1 ZKP v zvezi s členom 8/2 KZ SFRJ.

Pritožba oškodovanega se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo na podlagi čl. 35O tč.1 ZKP v zvezi s čl. 8/II KZ SFRJ oprostilo obdolženko obtožbe, da je storila kaznivo dejanje poškodovanja tuje stvari po čl. 177/I KZ RS.

Oškodovanca je s premoženjsko pravnim zahtevkom napotilo na pravdo.

Na podlagi čl. 99/I ZKP je odločilo, da stroški kazenskega postopka obremenjujejo proračun.

Proti sodbi se je pritožil oškodovanec. Ne zdi se mu prav, ker je sodišče prve stopnje obdolženko oprostilo zaradi neznatne družbene nevarnosti. Zahteva, da mu pravna država in njeni organi omogočijo normalno in varno bivanje v okolju, kjer živi.

Po preizkusu izpodbijane sodbe v smeri pritožbenih izvajanj je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje utemeljeno izreklo oprostilno sodbo. Ni namreč kaznivo dejanje tisto dejanje, ki ima sicer z zakonom določene znake kaznivega dejanja, pomeni pa za družbo neznatno nevarnost zaradi majhnega pomena in zaradi tega, ker so škodljive posledice neznatne ali pa jih ni. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da pomeni dejanje obdolženke neznatno nevarnost za družbo. Škoda, ki jo je obdolženka z dejanjem povzročila, namreč ni velika. Pri tem, ko je sodišče izreklo oprostilno sodbo, pa je tudi pravilno upoštevalo, da obdolženka, ki je že dopolnila 45 let, doslej še ni bila obsojena in tudi ne kaznovana zaradi prekrška.

Očitno je torej obdolženka urejena osebnost, ki je oškodovancu povzročila škodo v razburjenosti. Zato tudi pritožbeno sodišče ocenjuje, da bo na obdolženko že sam kazenski postopek v tolikšni meri vzgojno vplival, da se bo v prihodnje vzdržala takih ravnanj.

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo oškodovanca zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZKP člen 350,  350-1,  350,  350-1.  KZS člen 171,  171/1,  171,  171/1.  KZJ člen 8,  8/2,  8,  8/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1394/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-18

milejši zakon - protipravnost dejanja - igranje na srečo

Ker so z novo zakonsko ureditvijo tudi v lokalih zasebnikov dovoljene igre na srečo z igralnimi avtomati, je s tem dejanje po I. odst. 234. čl. KZ RS izgubilo element protipravnosti.

Pritožba javnega tožilca se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je bil obtožni predlog zoper obd. R.M. iz razlogov 1. tč. I. odst. 270. čl. ZKP na podlagi določil I. odst.

438. čl. ZKP zavržen. Stroški kazenskega postopka bremenijo proračun.

Zoper ta sklep se je javni tožilec pravočasno pritožil zaradi kršitve kazenskega zakona s predlogom, da se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Igre na srečo so urejene s posebnim zakonom. Ker je tudi igranje na igralnih avtomatih v gostinskih lokalih zunaj igralnic uredil zakon o začasni ureditvi prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih in o plačevanju takse za igralne avtomate, je s tem po pravilni odločitvi sodišča prve stopnje dekriminiral tudi obdolžencu očitano kaznivo dejanje. S tem je namreč zakonodajalec določil, da tudi te igre niso protipravne, ker so dovoljene tako v lokalih družbeno pravnih oseb kot v lokalih zasebnikov, če se ravnajo po določilih zakona. Kršitev zakona pa nima za posledico storitev kaznivega dejanja, temveč le prekrška, zaradi česar v tem primeru obdolžencu očitano kaznivo dejanje nima več vseh znakov kaznivega dejanja.

Po navedenem je sodišče druge stopnje ocenilo, da pritožba javnega tožilca ni utemeljena in jo je zato zavrnilo.

KZS člen 234,  234/1,  234,  234/1.  KZJ člen 4,  4/2,  8,  8/1,  4,  4/2,  8,  8/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1388/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-25

preklic pogojne obsodbe - neizpolnitev naloženih obveznosti

Če je bilo obsojencu v pogojni obsodbi naloženo, da mora redno plačevati preživnino in pa tudi, da mora poravnati zaostalo preživnino v določenem roku, lahko sodišče pred potekom tega roka pogojno obsodbo prekliče zaradi neizpolnitve naloženih obveznosti le, če ugotovi, da ne plačuje redne tekoče preživnine, ne pa tudi, ker ni plačal niti dela zaostale.

Pritožbi obsojenega B. Z. se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče preklicalo pogojno obsodbo, ki je bila B. Z. izrečena s sodbo Temeljnega sodišča v x, enote v x, in mu je bila v njej za kaznivo dejanje neplačevanja preživnine po čl. 98/I KZ RS določena kazen pet mesecev zapora in preizkusna doba dve leti, določen pa poseben pogoj, da v enem letu plača vse zapadle obroke preživnine in da redno plačuje tekočo preživnino.

Zoper sodbo se je pritožil obsojenec, ki v pritožbi izrecno ne navaja pritožbenega razloga niti predloga, je pa iz njene vsebine razvidno, da uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga njeno razveljavitev.

Prvostopno sodišče v zvezi z razlogi za preklic pogojne obsodbe ugotavlja, da obsojeni ne plačuje redno zapadlih obrokov preživnine in da ni plačal vsaj dela zaostale preživnine in nato zaključuje, da ne izpolnjuje posebnega pogoja, ki mu je bil postavljen s pogojno obsodbo. Glede obsojenčeve obveznosti plačati zaostalo preživnino je potrebno opozoriti, da mu je bilo naloženo, da v roku enega leta plača zapadle preživninske obroke s sodbo, ki je postala pravnomočna 17.6.1993. Enoletni rok za izpolnitev obveznosti se torej izteče šele 14.6.1994, zato zaradi neplačevanja zaostale preživnine pogojne obsodbe zaenkrat ni moč preklicati, iz že navedenih ugotovitev prvostopnega sodišča pa sledi, da je bilo pri preklicu upoštevano tudi, da obsojenec ni plačal vsaj dela zaostale preživnine. Glede tega je torej dejansko stanje zmotno ugotovljeno.

V zvezi s pogojem, da mora obsojenec redno plačevati tekočo preživnino, je iz podatkov spisa razvidno, da je zakonita zastopnica oškodovancev obvestila sodišče, da je obsojenec na račun preživnine plačal dvakrat po 2.000,00 tolarjev, ta okoliščina pa predstavlja novo dejstvo, ki ga prvostopno sodišče pri svoji presoji ni moglo upoštevati, saj mu v času sojenja ni moglo biti znano, je pa tudi ta okoliščina pomembna za presojo ali je potrebno pogojno obsodbo preklicati ali ne. Glede tega gre torej za nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, kar je obenem z že navedenim v skladu z določbo 1. odst. 385. čl. ZKP narekovalo razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje, v katerem bo lahko prvostopno sodišče presojalo tudi obsojenčeve navedbe, ki jih vsebuje obravnavana pritožba.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1358/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

Obsojenka, ki ji je bila v posebnem pogoju naloženo, da v določenem roku povrne škodo, le-te ni povrnila, nakar ji je bil v postopku za preklic pogojne obsodbe določen nov rok za izpolnitev posebnega pogoja, ki ga pa tudi ni izpolnila. Večkratno zatrjevanje obsojenke, da bo do določenih rokov izpolnila posebni pogoj, česar pa ni uresničila, kaže da obsojenka nima resnega namena izpolniti posebnega pogoja, zato je bila pogojna obsodba preklicana.

Pritožba obsojene A. K. se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje preklicalo pogojno obsodbo, izrečeno obsojeni A. K. s sodbo Temeljnega sodišča v x, enote y, zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po čl. 166/II v zvezi s čl. 165/I KZ RS, ki je postala pravnomočna dne 30.7.1991 ter izreklo obtoženki kazen osmih mesecev zapora.

Zoper to sodbo se pritožuje obsojenka, ki uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja ter predlaga, kot je razvidno iz obrazložitve pritožbe, da se ji določi nov rok za izpolnitev obveznosti.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da obsojenka ni izpolnila posebnega pogoja, določenega v pogojni obsodbi, in sicer, da v določenem roku vrne oškodovani V. Š. 27.360 takratnih denarnih enot.

S sodbo Temeljnega sodišča v x, enote y ki je postala pravnomočna dne 30.7.1991, je bil določen rok za izpolnitev tega pogoja, sedem mesecev. Obsojenka svoje obveznosti v tem roku ni izpolnila in ji je bil nato v postopku za preklic pogojne obsodbe s sodbo Temeljnega sodišča v x enote v x, ta rok podaljšan, in sicer tako, da mora oškodovani V. Š. vrniti navedeni znesek do 1.1.1993. Ker pa obsojenka tudi v tem roku navedenega zneska oškodovani delovni organizaciji ni vrnila, je sodišče prve stopnje z izpodbijano sodbo povsem pravilno odločilo, da se pogojna obsodba prekliče ter se obsojenki izreče kazen osmih mesecev zapora. Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo, da obsojenka sicer vseskozi obljublja, da bo izpolnila obveznost iz pogojne obsodbe, saj navaja tudi priložnostne zaposlitve, ki ji bodo to omogočile, vendar do sedaj svoje obveznosti ni izpolnila v celoti, niti delno. Obsojenka med drugim navaja, da dela na posestvu staršev svojega moža, zato ni verjetno, da v vsej dobi, v kateri bi morala izpolniti posebni pogoj po pogojni obsodbi, ne bi razpolagala s prav nikakršnimi denarnimi sredstvi. V več kot dveh letih obsojenka ni pokazala prav nobenega namena, da izpolni posebni pogoj, to je da vrne oškodovani delovni organizaciji znesek, ki si ga je prilastila s kaznivim dejanjem. Navedba v pritožbi obsojenke, da bo pa sedaj res dobila delo za določen čas ter bo povrnila znesek, določen v pogojni obsodbi, zato ni prepričljiva, saj obsojenka tudi vseh dosedanjih zatrjevanj, da bo povrnila navedeni znesek, ni izpolnila.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo obsojenke zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1444/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-23

igranje na srečo - blanketna dispozicija - uporaba milejšega zakona

Določbe 2. odstavka 4. člena KZJ o obvezni uporabi milejšega zakona se uporabljajo tudi pri kaznivih dejanjih z blanketno dispozicijo, če se spremenijo stranski predpisi, na katere se taka dispozicija sklicuje in če so za storilca ugodnejši.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo obtožni predlog, vložen zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja igranja na srečo po II. odst. 234. čl. KZ RS.

Zoper sklep se je pritožil javni tožilec zaradi kršitve kazenskega zakona in predlaga razveljavitev sklepa ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodišče prve stopnje je zavrglo obtožni predlog, ker je ocenilo, da dejanje, opisano v izreku tega, nima več znakov kaznivega dejanja.

Pri tem se sklicuje na Zakon o začasni ureditvi prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih zunaj igralnic in na določila 2. odst. 4. čl. KZ SFRJ. Javni tožilec se s tako odločitvijo ne strinja in meni, da se določbe II. odst. 4. čl. o obvezni uporabi milejšega zakona, uporabijo le, če se spremeni kazenski zakon, pri tem ima očitno v mislih le KZ RS in KZ SFRJ. Tako stališče pritožnika pa ni sprejemljivo. Prirejanje iger na srečo z uporabo igralnih avtomatov nikoli ni bilo povsem prepovedano. Zakon o igrah na srečo, ki je veljal v času, ko naj bi bilo storjeno obravnavano kaznivo dejanje, je dovoljeval prirejanje takih iger vendar le pooblaščenim organizacijam združenega dela, ne pa tudi zasebnikom. Protipravnost ravnanja je zato temeljila v določbah Zakona o igrah na srečo in je zato kaznivo dejanje po čl. 234 KZ RS, vsaj ko gre za tako izvršitveno dejanje, določba z blanketno dispozicijo, ki se posredno opira na nek drug predpis. V takih primerih pa je šteti, da je tudi predpis, na katerega se taka blanketna določba sklicuje, sestavni del kazenskega zakona in tudi za tak predpis, če se po storitvi kaznivega dejanja spremeni in je ugodnejši za storilca, se uporabljajo določila II. odst. 4. čl. KZ SFRJ. Ker je, kot to pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, že po tem, ko naj bi bilo storjeno obravnavano kaznivo dejanje, bil sprejet zakon o začasni ureditvi prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih, ki dovoljuje prirejanje takih iger tudi zasebnikom, je ta zakon razveljavil določbe Zakona o igrah na srečo v tistih členih, ki niso dovoljevali prirejanja takih iger zasebnikom. S pravilno uporabo določil II. odst. 4. čl. KZ SFRJ je zato sodišče prve stopnje ugotovilo, da dejanje, kot je opisano v izreku obtožnega predloga, nima več znakov kaznivega dejanja. Sodišče druge stopnje je zato pritožbo javnega tožilca zavrglo kot neutemeljeno.

KZS člen 234,  234/2,  234,  234/2.  KZJ člen 4,  4/2,  4,  4/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1034/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nasprotje med razlogi in izrekom sodbe

Samo najdeno blago pri osumljencu ni podlaga za sklepanje, da je bilo to blago pretihotapljeno. Sama posest blaga še ne kaže na storilčev namen to blago tudi preprodajati. Tudi, če oškodovanka na glavni obravnavi noče pričati, to ni podlaga za sklepanje, da kaznivo dejanje ni bilo storjeno.

Ob reševanju pritožb obt. in njegovega zagovornika se izpodbijana sodba razveljavi po uradni dolžnosti in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obtoženec spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja po členu 103/2 in 1 KZ RS v zvezi s členom 12/2 KZ SFRJ. Po 2. odstavku 103. člena KZ RS z uporabo člena 42/2 in 43 točka 1 KZ SFRJ v zvezi s členom 4/2 Ustavnega zakona RS je bil obsojen na 1 leto in 6 mesecev zapora. Po členu 50 KZ SFRJ se v izrečeno zaporno kazen všteje čas, prebit v priporu od 30.11.1992 od 7.00 ure dalje. Po členu 98/1 ZKP je dolžan plačati stroške kazenskega postopka.

Proti tej sodbi se pritožujeta obtoženec in njegov zagovornik. Oba pritožnika uveljavljata vse pritožbene razloge po členu 363 ZKP.

Obtoženec predlaga, da se kazen primerno zniža in se ga oprosti plačila stroškov kazenskega postopka, zagovornik pa predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje, podrejeno pa, da se sodba spremeni in se obtožencu izreče oprostilno sodbo.

Ob reševanju pritožb je bilo treba izpodbijano sodbo razveljaviti po uradni dolžnosti.

Ob preizkusu izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v smislu določila člena 376 ZKP pritožbeno sodišče ugotavlja, da je v izpodbijani sodbi podana kršitev odločb kazenskega postopka iz 11. točke 1. odstavka 364. člena ZKP, ker izrek sodbe nasprotuje razlogom sodbe. V izreku sodbe je navedeno, da je obtoženec poskušal prisiliti k spolnemu občevanju osebo, ki še ni stara 14 let in da je med drugim s spolnim udom skušal prodreti v nožnico, kar je opisano pod I. ter nato pod II., da je skušal s spolnim udom prodreti v spolovilo, medtem ko je v razlogih sodbe navedeno, da je spremenjena obtožba obtožencu očitala, da naj bi poskušal prisiliti oškodovanko k spolnemu občevanju, vendar pa iz oškodovankine izpovedbe in zagovora obtoženca to ne izhaja povsem zanesljivo, saj ni obtoženec s svojim spolnim organom poskušal prodreti v vagino oškodovanke in tudi ne spolno občevati, saj mu je za zadostitev spolne sle zadoščal že sam zunanji dotik z oškodovankinim spolnim organom in je zato bolj dokazljivo samo spolno dejanje.

V novem sojenju bo treba to nasprotje odpraviti ter obrazložiti takšno dejanje, kot ga bo sodišče ugotovilo ter opisalo v izreku sodbe.

Glede na navedeno je bilo treba izpodbijano sodbo razveljaviti po uradni dolžnosti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje.

ZKP člen 364,  364/1-11,  364,  364/1-11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1387/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

kaznivo dejanje - družbena nevarnost - protipravnost - igranje na srečo

Četudi ima neko dejanje vse znake kaznivega dejanja, opisane v kazenskem zakonu, pa ni kaznivo dejanje, če ga ni mogoče opredeliti kot družbi nevarno dejanje in kot protipravno ravnanje, to pa zlasti v primerih, če posebni zakon prav takšno dejanje dopušča. Zasebnikovo prirejanje iger na srečo na igralnih avtomatih je z zakonom dopuščeno, zato ga ni mogoče opredeliti kot družbi nevarno dejanje, saj ne vsebuje protipravnosti, in tedaj tudi ne kot kaznivo dejanje.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi določila I. odst. 438. čl. ZKP iz razloga po 1. tč. 270. čl. ZKP sklenilo, da se zavrže obtožni predlog zoper imenovana obdolženca zaradi kaznivih dejanj po čl. 234/I in 234/II KZ RS.

Proti temu sklepu se pritožuje javni tožilec, ki uveljavlja pritožbeni razlog kršitve kazenskega zakona in predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in se zadeva pošlje v novo odločitev.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da v obtožnem predlogu opisano ravnanje obdolžencev ni več kaznivo. Z uveljavitvijo Zakona o začasni ureditvi prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih zunanj igralnic in o plačevanju takse na igralne avtomate (Ur. l. RS 47/93), je v skladu s čl. 3 tega zakona tudi zasebnikom dovoljeno prirejanje posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih zunanj igralnic v ustreznih gostinskih, zabaviščnih in drugih podobnih, posebej za to namenjenih prostorih, ob pogojih ki so določeni v zakonu. Nespoštovanje v zakonu določenih pogojev pomeni prekršek v smislu čl. 10 citiranega zakona.

Prirejanje posebnih igrer na igralnih avtomatih s strani zasebnikov torej ni protipravno ravnanje, saj ga citirani zakon dopušča.

Protipravnost pa je, ne glede na to ali jo opis dejanja v kazenskem zakonu izrecno omenja ali ne, eden izmed elementov kaznivega dejanja.

Po čl. 8/I KZ bivše SFRJ, ki se uporablja v skladu z določilom čl. 4 Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS 1/91), je kaznivo dejanje družbi nevarno dejanje, ki ga zakon določa kot kaznivo dejanje in obenem določa njegove znake. Ni mogoče šteti, da je neko dejanje družbi nevarno, če je takšno dejanje po zakonu dopustno oz.

dovoljeno. V zavrženem obtožnem predlogu opisano ravnanje tedaj ni kaznivo dejanje.

Glede na navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo javnega tožilca zavrniti.

KZS člen 234,  234/1,  234,  234/1.  KZJ člen 8,  8/1,  8,  8/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.