TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Cpg 1203/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-07

preizkus terjatev - poznejši narok - prerekanje terjatve

Če je bila na naroku za preizkus terjatev neka terjatev preizkušena (stečajni upravitelj se je o njej izjavil, nobeden od navzočih upnikov pa je ni prerekal), te terjatve na poznejšem naroku ni več mogoče preizkušati in je nobeden od upnikov ne more več prerekati, ne glede na to, ali je bil na prejšnjem naroku navzoč ali ne in ali je stečajni upravitelj terjatev priznal ali prerekal.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje razveljavi v točki b izreka.

Z izpodbijanim skepom je bil upnik J. napoten na postopek za ugotovitev obstoja prijavljene terjatve v višini 1,947.444,00 SIT proti stečajnemu upniku D., ki je terjatev v celoti prerekal.

Proti sklepu se upnik pritožuje zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je bilo prerekanje terjatve in napotitev upnika J.

na začetek postopka za ugotovitev obstoja terjatve neutemeljeno, saj je bila terjatev (sicer ne v celoti) priznana, upnik D. pa jo je prerekal šele na drugem naroku. Predlaga razveljavitev sklepa in vrnitev zadeve v novo odločanje.

V 3. odst. 142. čl. Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (v nadaljevanju: ZPPSL) je določeno, da prijavljena terjatev velja za ugotovljeno, če jo prizna stečajni upravitelj in je ne prereka nobeden izmed upnikov, ki so navzoči na naroku. Terjatev upnika J. je bila preizkušena na naroku dne 21.6.1994, ko jo je stečajna upraviteljica delno priznala, prisotni upniki pa je niso prerekali. S tem je bila terjatev ugotovljena do višine, ki jo je priznala stečajna upraviteljica. Res se je narok za preizkus terjatev nadaljeval dne 12.7.1994, vendar so se na nadaljevanju preizkušale terjatve, o katerih se stečajna upraviteljica dne 21.6.1994 še ni mogla izjaviti (primerjaj 4. odst. 142. čl. ZPPSL). Terjatev upnika J. ni mogla biti predmet ponovnega preizkusa, zato je tudi upnik D.

ni imel več pravice prerekati. To pravico je imel le na naroku dne 21.6.1994, dokler niso bili izpolnjeni pogoji za ugotovitev obstoja terjatve, določeni v 3. odst. 142. čl. ZPPSL.

Sodišče prve stopnje je tako kršilo procesne določbe 3. in 4. odst.

142. čl. ZPPSL, ko je dopustilo upniku D. prerekati terjatev, ki je že bila preizkušena, kar je imelo za posledico napačen sklep o napotitvi na postopek za ugotovitev obstoja terjatve proti upniku D..

S tem je napravilo bistveno kršitev določb postopka po 1. odst. 354. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZPPSL. Iz teh razlogov je pritožba utemeljena, zato ji je pritožbeno sodišče ugodilo in po določilu 3. točke 380. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZPPSL razveljavilo sklep v izpodbijanem delu.

ZPPSL člen 142,  142/3,  142/4,  142,  142/3,  142/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1045/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-14

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom tožečo stranko kaznovalo z denarno kaznijo 25.000,00 SIT zaradi razžalitve sodišča.

Tožeča stranka je dne 10.9.1993 pri sodišču prve stopnje vložila vlogo, ki po oceni sodišča prve stopnje žali sodišče, zato je sodišče prve stopnje na podlagi I. odst. 110. člena ZPP tožeči stranki izreklo kazen.

Zoper sklep se pritožuje tožnik, ki navaja, da je njegovo pismo namenjeno sodnici osebno in ne sodišču, da je sodnica tista, ki žali sodišče s svojim delom in ne on s svojim pisanjem, ker je napisal samo tisto, kar je bilo objavljeno v časopisih, kaznovanje zaradi žalitve sodišča urejata člen 316 ZPP ter člen 318 ZPP. Navaja tudi, da je pisal pismo samo, da bi pospešil pravdni postopek.

Sodišče druge stopnje se strinja z odločitvijo in razlogi sodišča prve stopnje, da je tožnik z vlogo z dne 10.9.1993 žalil sodišče prve stopnje. Če je že hotel pisati predsednici senata samo z namenom, da pospeši pravdni postopek, bi moral uporabiti vsaj zmerno stopnjo vljudnosti. Če je bilo pismo poslano predsednici senata v zvezi z določenim pravdnim postopkom, je jasno, da ne more iti za pismo, ki naj bi bilo namenjeno njej osebno, ampak je bilo namenjeno le njej kot sodnici, torej kot predstavnici institucije. Pritožbi je mogoče sicer pritrditi, da same trditve o "štrajku" in izsiljevanju plač še ne pomenijo žalitve sodišča, vendar pa se pritožbeno sodišče strinja, da je tekst kot celota žaljiv - tako kot je ugotovilo sodišče prve stopnje. Člen 316 ZPP, ki ga citira pritožba, se nanaša na zlorabo pravic, ki jih priznava ZPP in torej z obravnavano zadevo nima zveze; člen 318 ZPP se nanaša na vzdrževanje reda na glavni obravnavi, medtem ko člen 110 ZPP govori o žalitvi v pismeni vlogi, za tak primer pa tu gre.

Ker ni podan uveljavljani pritožbeni razlog, ne gre pa tudi za kakšno drugo kršitev, na katero sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 380. člena ZPP v zvezi s členom 381 in 368 ZPP).

ZPP (1977) člen 110,  110/1,  110,  110/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 660/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-06

izvršilni naslov - sodna poravnava - vknjižba pravic na podlagi sodne poravnave - nujnost izvršilnega postopka

Če je v sodni poravnavi, ki je sicer sklenjena pod izvršbo, dogovorjena vknjižbena klavzula, ni nobene potrebe za realizacijo poravnave prek izvršilnega postopka, saj ni treba nadomestiti volje dotedanjega zemljiškoknjižnega upravičenca.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je na podlagi sodne poravnave z dne 29.9.1986 pod opr. št. P..... ter odločb geodetske uprave, kopije katastrskega načrta, skice izmere, kupoprodajne pogodbe in popravka k pogodbi, izvršilo vknjižbo lastninske pravice dosedanjih solastnikov na lastništvo posameznih delov.  Zoper ta sklep se pritožuje nasprotna udeleženka in sicer zaradi bistvenih kršitev določb postopka. Meni, da izpodbijani sklep nima zakonite podlage, saj temelji na sodni poravnavi z dne 29.9.1986, ki je sklenjena pod izvršbo in se torej lahko izvrši le v izvršilnem postopku. Predlagatelj obveznosti, ki jih je prevzel v poravnavi, namreč doslej še ni izpolnil, zato poravnava ne more biti izvršljiva. Sodišče je z izdajo sklepa odvzelo nasprotni stranki možnost ugovorov, ki bi jih lahko dala v izvršbi. Sodišče bi zato moralo predlog predlagatelja zavrniti in ga napotiti, da na podlagi izvršilnega naslova vloži izvršilni predlog in bi se tako v izvršilnem postopku ugotovilo, ali so podani pogoji izvršbe ali ne. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi nasprotne stranke ugodi, izpodbijani sklep razveljavi, zadevo pa vrne prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.  Pritožba ni utemeljena.  Sodna poravnava ima res učinke pravnomočne sodbe in kot taka pomeni izvršilni naslov (16. čl. ZIP), na podlagi katerega lahko stranke predlagajo izvršbo, če želijo doseči vknjižbo pravice na nepremičnini v javno knjigo (235. člen ZIP). V tem primeru je bila pravna podlaga za vpis, sodna poravnava sklenjena med strankama dne 29.9.1986, kjer sta med drugim tudi dogovorili klavzulo, da je ta sodna poravnava sklenjena v skladu z delilnim načrtom z dne 3.3.1980, zato dovoljujeta, da se ta delilni načrt in k njemu pripadajoča odločba o delitvi - poočitvi v zemljiški knjigi ter ta sodna poravnava v zemljiški knjigi izvede. S to klavzulo je nasprotna udeleženka dejansko dovolila, da se sklenjena sodna poravnava zemljiškoknjižno izvede, kar pa pomeni, da ni nobene potrebe za realizacijo poravnave prek izvršilnega postopka, saj ni treba nadomestiti volje dotedanjega zemljiškoknjižnega upravičenca, ker je ta svojo voljo (dovolitev vknjižbe) že izrazil. Zato je sodišče prve stopnje predlogu predlagatelja pravilno ugodilo, ko je izdalo izpodbijani sklep, ki po povedanem ni obremenjen z nobenim pritožbenim razlogom.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1117/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-28

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da je toženec motil tožnika v mirni posesti pravice uporabe služnostne poti za vse potrebne vožnje do svojega stanovanja v O. 10 s tem, da je dne 17.6.1993 preko te poti, ki pelje po parcelah 384/1 in 388/1 k.o. L., zabil osem lesenih kolov višine cca 80 cm in s tem popolnoma onemogočil vsak prevoz po navedeni poti. Odločilo je, da se je toženec dolžan v bodoče vzdržati vsakega dejanja, ki bi motilo tožnika v njegovi mirni posesti pravice uporabe te poti. Odločilo je tudi o tem, da mora toženec povrniti tožniku 12.380,00 SIT pravdnih stroškov.

Proti sklepu se pritožuje tožena stranka zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in nepravilne uporabe materialnega prava, predlaga razveljavitev sklepa ter navaja: Sodišče ni razčistilo zadeve v celoti. Za peš hojo je tožnik zemljišče res uporabljal, ni pa imel pravice voženj. Res je včasih imel kakšen obisk ali dostavo z avtomobilom, vendar sam avtomobila ni imel. Čeprav je toženec zabil nekaj kolov, je tožnik zemljišče še vedno lahko uporabljal za hojo. Vožnja z avtomobili je bila možna spet, ko je nekdo izruval kole.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z odločitvijo in razlogi sodišča prve stopnje, ki je dejansko stanje popolnoma razčistilo in ki je tudi materialno pravo pravilno uporabilo. Pritožbeno sodišče razlogom izpodbijanega sklepa glede na pritožbena izvajanja še dodaja: Pritožnik sam priznava, da je imel tožnik včasih kakšen obisk ali dostavo z avtomobilom. Torej se je po poti tudi vozilo celo po pritožnikovih navedbah. Da je bilo tako, pa je tudi sodišče prve stopnje po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo. Sodišče prve stopnje tudi ugotavlja, da je imel tožnik posest pravice uporabe poti, kar z besedami iz čl. 70/3 ZTLR - Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih - pomeni da je tožnik imel posest pravice služnosti. To ima, kdor dejansko uporablja nepremičnino drugega v obsegu, ki ustreza vsebini te služnosti. Ni res, da bi sodišče prisodilo tožniku več pravic kot mu gredo, saj je odločeno le, da se mora toženec v bodoče vzdržati vsakega dejanja, ki bi motilo tožnika v njegovi mirni posesti pravice uporabe poti. Taka odločitev je pravilna glede na dejansko stanje, ugotovljeno na prvi stopnji. Da je tožnik imel posest pravice, je torej dokazano - drugačne pritožbene trditve so le splošne -, dokazano pa je tudi, da ga je toženec motil.

Odločitev pritožbenega sodišča utemeljena na določilih čl. 380 tč. 2. ZPP v zvezi s čl. 381. in 368. ZPP.

ZTLR člen 70,  70/3,  75,  70,  70/3,  75.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 403/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-14

Ugovor zastaranja je upošteven tudi, če tožnik uveljavlja le ugotovitveni zahtevek, če lahko le tako doseže pravno varstvo terjatve (ker gre npr. za terjatev do zapuščine).

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek za ugotovitev, da obstoji terjatev obeh tožnikov do zapuščine po pokojnem M.Z., ki je umrl 13.3.1976 in po katerem teče zapuščinski postopek pod opr. št. D..... v znesku 288.000,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 7.7.1990 dalje.

Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožujeta tožnika in predlagata razveljavitev. Zatrjujeta, da je bila terjatev prijavljena v zapuščinskem postopku ter da sta bila tožnika napotena na pravdo.

Terjatev, ki je prijavljena v zapuščinskem postopku v času trajanja tega postopka ne more zastarati. Zapustnik je z razpolaganjem v času življenja ter z oporoko tožnikoma podaril oziroma zapustil vse svoje premoženje. Toženke so najprej uveljavljale neveljavnost oporoke, nato pa priznanje nujnih deležev. Priglasitev terjatve je zato postala aktualna šele, ko so toženke začele uveljavljati nujne deleže. Vprašljivo je, ali ne bi bilo mogoče priznati obstoja zastarane terjatve, čeprav oba pritožnika menita, da terjatev sploh ni zastarana.

Tudi za terjatve, ki jih dediči uveljavljajo v zapuščinskem postopku, velja enak režim zastaranja kot za vse ostale. Dejstvo, da sta tožnika dne 6.7.1990 sporno terjatev prijavila v zapuščinskem postopku, bi zato lahko imelo za posledico zgolj pretrganje zastaranja, če terjatev do tedaj še ne bi zastarala. Ker pa je od smrti zapustnika (od smrti zato, ker bi, če bi šlo za kak primer iz 24. člena Zakona o zastaranju terjatev - Uradni list FLRJ, št. 40/53 zastaranje začelo teči vsaj od tedaj dalje) do tedaj minilo že več kot 10 let, je terjatev vsekakor zastarala (14. člen Zakona o zastaranju terjatev).

Končno je treba še reči, da z zastaranjem sama obveznost ne preneha, marveč preneha le upravičenje terjati njeno izpolnitev (1. odstavek 1. člena Zakona o zastaranju terjatev), torej pravno varstvo pravice.

Na prvi pogled bi se zato lahko zdelo, da je glede na zahtevek, ki se glasi na ugotovitev, da obstoji terjatev, ugovor zastaranja irelevanten. Vendar glede na specifično situacijo (gre za terjatev do zapuščine), je zahtevek treba obravnavati po njegovem namenu, t.j.

doseči pravno varstvo terjatve, torej kot zahtevek za ugotovitev obstoja civilne obveznosti, ne pa kot zahtevek za ugotovitev obstoja obveznosti nasploh. Zato je ugovor zastaranja vsekakor upošteven.

Ker je torej sodišče prve stopnje na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje povsem pravilno uporabilo materialno pravo in ker ni zagrešilo nobene take kršitev v postopku, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje (368. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 187,  187.  ZOR člen 360,  360/1,  360,  360/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 672/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-07

motenje posesti - preizkus sodbe po uradni dolžnosti

Ker se pritožbeni razlogi ne nanašajo na zadevo, je sklep mogoče preizkusiti le glede bistvenih kršitve določb postopka in pravilne uporabe materialnega prava.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da je toženec motil tožnico v mirni posesti vodne napeljave in dotoka vode s tem, da je dne 19.6.1993 v kurilnici hiše L. v kleti zaprl dotok vode po cevi, ki vodi iz te kurilnice v stanovanje tožeče stranke v prvem nadstropju. Odločilo je, da se je toženec dolžan v bodoče vzdržati takih ali podobnih dejanj in povrniti tožnici pravdne stroške. V preostalem delu je bil pravdni postopek ustavljen.

Proti sklepu se pritožuje tožena stranka in navaja: Z.D. se je nasilno vselil v hišo in preurejal njegovo vodovodno napeljavo. Vodo je toženec zaprl v svoji kopalnici. Sodišče daje prav Z.D. Njegovo nedovoljeno početje naj si ogleda strokovnjak. Vzpostavi naj se prejšnje stanje in prepreči škoda. Ne dovoli, da mu vodo uničuje človek, ki ni nič prispeval k inštalaciji. Zahteva ogled.

Pritožbene trditve se ne nanašajo na dejanje, ki je predmet postopka, ampak se nanašajo na nepravilnosti, ki naj bi jih povzročil nekdo tretji, ki ni stranka tega postopka. Zato teh trditev ni mogoče upoštevati, pač pa je tožencu mogoče le reči, da bo moral v pritožbi zatrjevane nepravilnosti uveljavljati v posebnem postopku zoper osebo, ki naj bi mu povzročila škodo. V postopek zaradi motenja posesti, ki je predmet te zadeve, pa gotovo ne spadajo nesoglasja, ki jih zatrjuje toženec v pritožbi, in ki se nanašajo na tretjega. Tako je razumeti tudi toženčevo zahtevo po ogledu, ki naj bi se nanašala na razmerje s tretjim. Glede stvari, ki je predmet postopka, pa toženec v pritožbi ne pove nič, tako da pritožbe ni mogoče preizkusiti v okviru razlogov, ki so navedeni v pritožbi. Tako je sodišče druge stopnje sklep preizkusilo le glede morebitnih bistvenih kršitev določb postopka in glede pravilne uporabe materialnega prava in ugotovilo, da prvo sodišče ni napravilo nobene kršitve.

Potem ko je bilo ugotovljeno, da je toženec vodo zaprl, je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo, ko je ugodilo tožničinemu zahtevku za posestno varstvo po čl. 75 Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih.

Sklep sodišča prve stopnje je bilo tako treba potrditi in zavrniti pritožbo (čl. 380 tč. 2 Zakona o pravdnem postopku).

ZTLR člen 75,  75.  ZPP (1977) člen 365,  365/1,  365,  365/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 369/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-14

ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi - razlogi za ugovor - sklep o ugovoru - pritožba - odlog izvršbe

V pritožbi proti sklepu, s katerim je bilo odločeno o ugovoru in o odložitvi izvršbe, ni več mogoče uveljavljati razlogov, ki bi jih bilo treba navajati v ugovoru in v predlogu za odložitev izvršbe.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se ugovor dolžnika proti sklepu o izvršbi 1 I ..... z dne 2.7.1993 zavrne in da se zavrne tudi predlog za odložitev izvršbe. Odločilo je tudi, da mora dolžnik povrniti upniku nadaljnje izvršilne stroške.

Proti sklepu se pritožuje dolžnik in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izvršbo odloži do odločitve o reviziji. V čl. 50 Zakona o izvršilnem postopku - ZIP niso našteti vsi ugovorni razlogi.

Vozilo, ki je last S. L., ni v dolžnikovi posesti. Že na prvi pogled je očitno, da bo dolžnik utrpel veliko škodo, če bo traktor prodan na dražbi. Opozarja na določilo čl. 71/3 ZIP, saj gre pri traktorju za kmetijski stroj, dolžnik pa ima status kmeta.

Pritožbeno sodišče presoja pravilnost izpodbijanega sklepa glede na dejansko stanje, ki je bilo ugotovljeno v postopku do izdaje izpodbijanega sklepa. To je treba poudariti zaradi tega, ker nastopa v pritožbi dolžnik s trditvami, ki bi jih moral postaviti že prej, da bi sodišče prve stopnje lahko do njih zavzelo stališče. To velja tako za prvi del izpodbijanega sklepa, s katerim je bilo odločeno o ugovoru, kot tudi za drugi del, s katerim je bilo odločeno o odlogu izvršbe. Ko pritožnik zatrjuje, da je predmet izvršbe kmetijski stroj in da ima status kmeta, bi to lahko bil razlog za ugovor. Vendar v ugovoru proti sklepu o izvršbi tega ni zatrjeval. V pritožbi proti sklepu, s katerim je odločeno o ugovoru, pa tega ne more več uveljavljati, saj je rok za ugovor mimo. Razlogi, ki jih je dolžnik navedel v ugovoru, niso taki, da bi preprečevali izvršbo, kot je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje. Odločitev o tem, da se ugovor zavrne, je torej pravilna.

Pravilna pa je tudi odločitev o tem, da se zavrne predlog za odložitev izvršbe. Kot je pravilno poudarilo sodišče prve stopnje, pritožnik v predlogu ni izkazal verjetnosti, da bo z izvršbo pretrpel znatnejšo škodo. Če sedaj šele v pritožbi navaja, kakšno škodo bo pretrpel, to ne more biti upoštevno in tudi ne more pomeniti, da je izpodbijani sklep napačen. Glede na podatke, s katerimi je sodišče prve stopnje razpolagalo ob izdaji sklepa, je odločitev pravilna.

Tako je bilo torej treba pritožbo zavrniti in potrditi izpodbijani sklep (čl.380 tč. 2 in čl.381 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 14 Zakona o izvršilnem postopku).

ZIP člen 50,  50-7,  63,  63/1,  50,  50-7,  63,  63/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 426/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-14

Izvršbo je mogoče odložitev tudi deloma, kar pomeni, da se opravi samo rubež, ne pa tudi prenos terjatve.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji izvršilni stroški.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se predlogu za odložitev izvršbe ugodi in se izvršba, dovoljena s sklepom o izvršbi opr. št. I I ..... z dne 6.4.1994, odloži do odločbe vrhovnega sodišča o reviziji. Štelo je, da bi dolžniku nastala znatnejša škoda, če bi v reviziji uspel, od upnice pa bi ne mogel izterjati plačanega zneska.

Proti sklepu se pritožuje upnica in predlaga, da sodišče predlog za odložitev izvršbe v celoti ali delno zavrne. Navaja, da sodišče ni upoštevalo interesov obeh strank. Če bi hotelo upoštevati interese obeh strank, bi sodišče prve stopnje moralo kvečjemu delno odložiti izvršbo in to v tistem delu, kjer se odreja preodkaz zarubljenih sredstev upnici. Če bi bila revizija neuspešna, bi upnica hitro prišla do sredstev, sicer pa bi morala dalj časa čakati. Ker gre očitno za neutemeljene revizjske razloge, izvršilno sodišče ni dolžno upoštevati predloga. Eksistenca dolžnika ne bo niti najmanj prizadeta z izvršbo, upničina pa bi bila, če bi se z izvršbo odlašalo.

Po mnenju pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje prehitro odločilo, da se izvršba v celoti odloži do odločitve o reviziji.

Pritožba utemeljeno opozarja, da je izvršbo mogoče odložiti tudi delno, kar bi v obravnavanem primeru pomenilo le rubež, ne pa prenosa terjatve (prim. čl. 94/1 Zakona o izvršilnem postopku). V tej smeri sodišče prve stopnje ni razjasnjevalo dejanskega stanja. Z razlogi, ki jih navaja sodišče prve stopnje, se je mogoče strinjati, kolikor gre za vprašanje prenosa terjatve, ne pa, če gre za rubež, še posebej, če se bo izkazalo, da dolžnikovi dohodki niso taki, da bi v razpoložljivem delu zadoščali za kritje izterjave po izvršilnem naslovu. Za primer, da dolžnik v reviziji ne bo uspel, bo upnica prišla hitreje do poplačila, dolžnik pa tudi znatnejše škode ne zatrjuje, če se bo opravil samo rubež.

Dejansko stanje je tako torej ostalo nepopolno ugotovljeno. Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje, ki naj o predlogu ponovno odloči, potem ko ga bo pretehtalo glede na zgoraj povedano in v zvezi z možnostjo, da se izvršba odloži le deloma.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilu čl. 370/1 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 380 tč. 3 in čl. 381 istega zakona in čl. 14 Zakona o izvršilnem postopku), odločitev o stroških pa na določilu čl. 166/3 ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP.

ZIP člen 63,  63/1,  94,  94/1,  63,  63/1,  94,  94/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.