TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 533/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-21

Sodišče prve stopnje je brez razloga zavrglo celoten izvršilni predlog, saj ni bilo ovir za dovolitev izvršbe za glavnico in zavrženje v presežnem - obrestnem delu.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. V Ig 1859/92-5 z dne 16.8.1993 razveljavi in vrne sodišču I. stopnje v ponovno odločanje.

Sodišče prve stopnje je izvršilni predlog zavrglo, ker ga upnik ni v roku popravil. Zoper sklep sodišča prve stopnje je upnik vložil pravočasno pritožbo, v kateri navaja, da je v roku popravil izvršilni predlog.

Prvostopno sodišče je zahtevalo od upnika dopolnitev izvršilnega predloga in sicer od kdaj dalje tečejo obrestne obresti. Ni točna pritožbena navedba, da je bila zahtevana pomanjkljivost odpravljena.

Šele v pritožbi je upnik navedel, da zahteva obrestne obresti od dneva vložitve izvršinega predloga - to je od 19.5.1992 dalje.

Pač pa je sodišče prve stopnje brez razloga zavrglo celoten izvršilni predlog, saj ni bilo ovir za dovolitev izvršbe za glavnico in zavrženje v presežnem - obrestnem delu. Zato je potrebno pritožbi ugoditi in zadevo v celoti vrniti v ponovno odločanje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 509/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-21

plačilni nalog - zavrženje tožbe - vračilo avansa

Sodišče lahko po členu 446/IV ZPP zavrže mandatno tožbo samo takrat, ko so podane zakonske predpostavke za plačilni nalog in izvršbo na podlagi verodostojne listine, tožnik pa ne izkaže pravnega interesa za pridobitev plačilnega naloga. Tožeča stranka navaja v mandatni tožbi, da gre za vrnitev preveč plačanega avansa - to pa je terjatev, ki jo je podobno kot odškodninske in kondikcijske zahtevke mogoče uveljavljati le z redno tožbo.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. Plg 38/93-2 z dne 27.7.1993 razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Stroški pritožbe so nadaljni mandatni stroški.

Tožeča stranka je vložila mandatno tožbo zaradi vrnitve preveč plačanega avansa. O svojih tožbenih navedbah je predložila račun tožene stranke in virmanski nalog o plačilu avansa. Sodišče I.

stopnje je mandatno tožbo zavrglo, ker tožnica ni izkazala pravnega interesa za izdajo plačilnega naloga. Zoper ta sklep je tožeča stranka vložila pravočasno pritožbo, v kateri navaja, da predložene listine niso verodostojne listine po členu 21 ZIP in je zato predlagala izdajo plačilnega naloga.

Pritožba sicer nima prav, ko navaja, da se lahko izda plačilni nalog na podlagi listin, ki niso verodostojne po členu 21 ZIP. Res pa je, da lahko sodišče po členu 446/IV ZPP zavrže mandatno tožbo samo takrat, ko so podane zakonske predpostavke za plačilni nalog in izvršbo na podlagi verodostojne listine, tožnik pa ne izkaže pravnega interesa za pridobitev plačilnega naloga. Zato je potrebno tudi v tej zadevi ugotoviti, ali so podane predpostavke za mandatni postopek, saj bi ob pomanjkanju predpostavk iz I. odstavka 446. člena ZPP moralo sodišče uvesti redni pravdni postopek - člen 449/I ZPP.

Tožeča stranka navaja v mandatni tožbi, da gre za vrnitev preveč plačanega avansa - to pa je terajatev, ki jo je podobno kot odškodninske in kondikcijske zahtevke mogoče uveljavljati le z redno tožbo. Zato bo prvostopno sodišče v nadaljnem postopku moralo s sklepom iz 449. člena ZPP uvesti redni postopek s tožbo.

Pritožbeni stroški so nadaljni mandatni oz. po izdaji cit. sklepa, pravdni stroški.

ZPP (1977) člen 446,  446/1,  446/4,  449,  449/1,  446,  446/1,  446/4,  449,  449/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 99/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-18

skrčitev tožbenega zahtevka na pravdne stroške

Če tožnik izjavi, da umika tožbo in obenem priglasi svoje pravdne stroške, je potrebno tako izjavo razumeti kot skrčitev tožbenega zahtevka na pravdne stroške, ne pa kot umik tožbe v celoti.

Pritožba tožene stranke se zavrne kot neutemeljena in v izpodbijanem delu potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zaradi umika tožbe postopek v sporni zadevi ustavilo, glede pravdnih stroškov pa odločilo, da jih je toženec dolžan povrniti tožniku v znesku 121.991,66 SIT v 8 dneh.

Zoper ta sklep se le v izreku o stroških pritožuje tožena stranka po svojem pooblaščencu iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 353. člena ZPP in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni, tako da naloži tožeči stranki, da povrne toženi stranki pravdne stroške. V pritožbi navaja, da je tožeča stranka brezpogojno umaknila tožbo. Res je z umikom priglasila stroške, vendar ni skrčila zahtevka na plačilo pravdnih stroškov. Brž ko pa je tožeča stranka umaknila tožbo v celoti, je dolžna plačati pravdne stroške toženi stranki.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izpodbijani sklep o stroških izdalo v skladu z določilom 1. odstavka 158. člena ZPP. Po tem določilu mora tožnik, ki umakne tožbo, res povrniti nasprotni stranki pravdne stroške, vendar ne, če jo je umaknil takoj, ko je toženec izpolnil zahtevek. V predmetnem primeru tožena stranka v pritožbi niti ne pobija ugotovitve sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu, da je tožnik umaknil tožbo šele potem, ko je toženec izpolnil zahtevek. Trdi le, da je tožnik brezpogojno umaknil tožbo in da ni tožbenega zahtevka skrčil na pravdne stroške. Po mnenju pritožbenega sodišča pa je mogoče vlogo tožeče stranke z dne 5.1.1994, ko je le - ta izjavila, da tožbo umika in prijavila stroške postopka, razumeti le tako, da je dejansko tožbeni zahtevek skrčila na pravdne stroške, tako da ni točna navedba tožene stranke o tem, da bi jo umaknila v celoti. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 158,  158/1,  158,  158/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 540/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-21

Po določilu 63. člena ZPP je za sojenje v sporih, ki nastanejo med ali zaradi stečajnega postopka izključno krajevno pristojno sodišče, ki opravlja stečajni postopek

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča I. stopnje opr. št. III Ig 2072/93-5 z dne 23.9.1993 razveljavi in vrne sodišču I. stopnje v novo odločanje.

Po ugovoru dolžnika je sodišče I. stopnje razveljavilo sklep o dovolitvi izvršbe na podlagi verodostojne listine in odločilo, da bo zadeva obravnavana v pravdnem postopku. Zoper tak sklep se je upnik pravočasno pritožil, češ da sodišče v sklepu ni določilo o odstopu zadeve krajevno pristojnemu sodišču.

Iz izvršilnega predloga je razvidno, da je upnik - tožeča stranka v stečaju. Po določilu 63. člena ZPP je za sojenje v sporih, ki nastanejo med ali zaradi stečajnega postopka izključno krajevno pristojno sodišče, ki opravlja stečajni postopek - v konkretnem primeru je to sodišče v Celju. Sodišče o izključni krajevni pristojnosti v izpodbijanem sklepu ni odločilo.

Pritožbeno sodišče samo ni moglo s spremembo izpodbijanega sklepa odločiti o krajevni pristojnosti, saj bi s tem onemogočilo toženi stranki - dolžniku event. pritožbo, da je navedba o stečaju napačna.

Zato je bilo potrebno odločiti kot je razvidno iz izreka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 523/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-20

taksa za pritožbo zoper sklep o ugovoru zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine

V 3. tč. tarif. št. 2 predpisana sodna taksa za sklep o ugovoru zoper sklep o izvršbi se ne uporablja za sklepe o ugovoru zoper sklep o izvršbi, izdan na podlagi verodostojne listine. Zato tudi ni predpisana sodna taksa za pritožbo zoper sklep o ugovoru zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep (2. odstavek izreka) sodišča prve stopnje razveljavi.

Dolžnik mora povrniti upniku stroške pritožbenega postopka v znesku 32,00 SIT v 8 dneh.

Sodišče prve stopnje je s sklepom dovoljeno izvršbo delno ustavilo in sicer za glavnico v znesku 15.407,10 SIT. Sklep o dovolitvi izvršbe (2. tč.) pa je v preostalem delu razveljavilo in odločilo, da bo o tem delu zahtevka odločeno v pravdnem postopku.

Proti odločitvi, s katero je sodišče delno razveljavilo sklep o dovolitvi izvršbe, se je upnik pritožil in navedel, da sodišče za svojo odločitev o delni razveljavitvi sklepa o dovolitvi izvršbe ni imelo podlage, ker je dolžnik sklepu o izvršbi ugovarjal le glede glavnice.

Na podlagi podatkov v spisu ugotavlja sodišče druge stopnje, da pritožnik utemeljeno opozarja, da je sodišče prve stopnje zmotno zaključilo, da je dolžnik sklepu o izvršbi v celoti ugovarjal. Iz dolžnikovega ugovora je jasno razvidno, da je dolžnik sklepu o izvršbi ugovarjal le v višini glavnice in ne v celoti. Sodišče prve stopnje zato ni imelo podlage za izdajo izpodbijanega sklepa, ker se v pravdnem postopku odloča le v obsegu, v katerem dolžnik sklepu o izvršbi izdanem na podlagi verodostojne listine ugovarja. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. odst. izreka) razveljavilo (3. tč. 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP).

Upnik je s pritožbo uspel in pritožbeni stroški so bili potrebni za izvršbo, zato mora dolžnik povrniti upniku stroške pritožbenega postopka (5. odst. 32. čl. ZIP). Od priglašenih stroškov je upnik upravičen le do povrnitve poštnih stroškov v višini 32,00 SIT, razvidnih iz poštne ovojnice. Priglašeni stroški za takso za pritožbo upniku niso nastali, ker taksna obveznost, za to pritožbo ni predpisana.

ZST člen 2,  2/3,  3,  3/2,  2,  2/3,  3,  3/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1490/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-20

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje razveljavi. Obrazložitev Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da taksni zavezanec I. ni pravočasno plačal sodne takse za tožbo v znesku 98.540,00 SIT in opominske takse v znesku 1.200,00 SIT, ter da mora zato plačati še 50 % kazensko takso v višini 49.270,00 SIT ter sklenilo, da se vsa taksa prisilno izterja. Proti sklepu je stečajni upravitelj pravočasno vložil pritožbo. Zatrjuje, da je taksna obveznost nastala pred začetkom stečajnega postopka nad taksnim zavezancem in da zato prisilna izterjava sodne takse ni mogoča, pač pa bi morala terjatev biti prijavljena v stečajnem postopku. Pritožba je utemeljena. Iz podatkov v spisu je razvidno, da se je nad taksnim zavezancem začel stečajni postopek dne 31.10.1991. Taksna obveznost za plačilo takse za tožbo je nastala dne 12.6.1991 (glej prvi odstavek in prvo točko drugega odstavka 4. člena Zakona o sodnih taksah), torej pred dnevom začetka stečajnega postopka nad taksnim zavezancem. V konkretnem primeru zato za plačilo oziroma izterjavo sodne takse ni mogoče uporabiti določbe 5. odstavka 99. člena ZPPSL, pač pa določbo 1. odstavka 99. člena ZPPSL. Taksna obveznost ni nastala med stečajnim postopkom, zato za izdajo izpodbijanega sklepa ni bilo podlage. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje razveljavilo.

Če taksna obveznost nastane pred dnevom začetka stečajnega postopka nad taksnim zavezancem, ni podlage za prisilno izterjavo sodne takse.

Če taksna obveznost nastane pred dnevom začetka stečajnega postopka nad taksnim zavezancem, ni podlage za prisilno izterjavo sodne takse.

ZST člen 4,  4/1,  4/2-1,  4,  4/1,  4/2-1.  ZPPSL člen 99,  99/1,  99/5,  99,  99/1,  99/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 491/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-07

izvršilni stroški - založitev predujma - rok

Stroške, ki so potrebni za opravo izvršbe, mora predhodno založiti upnik, ki predlaga izvršbo. Če upnik v roku, ki ga določi sodišče, ne položi predujma za izvršilne stroške, sodišče ustavi izvršbo, in sicer ne glede na to, da je upnik predujem za izvršilne stroške založil po preteku sodno določenega roka, vendar pred izdajo sklepa o ustavitvi izvršbe.

Pritožba se (kot neutemeljena) zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo, saj upnik v določenem 8 - dnevnem roku ni založil predujma za izvršbo z rubežem, cenitvijo in prodajo dolžničinih premičnih stvari.

Zoper ta sklep se je pritožil upnik. Navedel je, da je predujem za stroške izvršilnega postopka založil dne 5.1.1994. O tem je kot dokaz predložil tudi fotokopijo sporočila o obremenitvi, vendar sodišče tega dokaza ni upoštevalo, saj je bil predložen po preteku pritožbenega roka. Sicer pa upnik ni priglasil pritožbenih stroškov.

Stroške, ki so potrebni za opravo izvršbe (tim. izvršilne stroške) mora predhodno založiti upnik, ki predlaga izvršbo (2. odstavek 32. člena Zakona o izvršilnem postopku). Zato je sodišče dne 15.12.1993 pozvalo upnika (ki je poziv prejel 22.12.1993), da v roku 8 dni založi predjem v znesku 2.000,00 SIT. Ker upnik v roku, ki ga je določilo sodišče (ta rok je potekel dne 30.12.1993), ni položil predujma za izvršilne stroške, je sodišče na podlagi 3. odstavka 32. člena ZIP izvršbo ustavilo.

Takšna odločitev prvostopnega sodišča je pravilna, ker je posledica nezaložitve predujma ta, da sodišče po uradni dolžnosti ustavi izvršbo. Dejstvo, da je rok (8 dni) za založitev predujma določilo sodišče, bi kazalo na to, da gre pri tem roku za sodni rok, ki ga je mogoče podaljšati. Vendar pa upnik pred iztekom 8-dnevnega roka ni predlagal njegovega podaljšanja. Ker je torej dani rok potekel brezuspešno, mora upnik nositi posledice prekoračitve roka. Dejstvo, da mora upnik dati predujem za izvršilne stroške v sodno določenem roku, in dejstvo, da je posledica nezaložitve predujma v danem roku ustavitev izvršbe, pa kaže na to, da gre pravzaprav za zakonski rok, kar pomeni, da po preteku tega roka ni mogoče opraviti zamujenega pravnega dejanja. V konkretnem primeru to pomeni, da se založitev predujma z dne 5.1.1994 ne upošteva.

S tem v zvezi glej S. Triva - V. Belajec - M. Dika: Sudsko izvršbo pravo (Opći dio), Informator Zagreb, 1980, str. 222, 19. Tako je drugostopno sodišče na podlagi 2. točke 380. člena Zakona o pravdnem postopku (v zvezi s 14. členom ZIP) pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani prvostopni sklep.

ZIP člen 32,  32/1,  32/2,  32/3,  32,  32/1,  32/2,  32/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 272/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-07

V postopku za denacionalizacijo premičnin je zavezanec in tako torej nasprotna stranka Slovenski odškodninski sklad, ne pa Republika Slovenija ali občina, ker ne gre za situacijo iz čl. 17/1 ZDEN in tudi ne za situacijo iz čl. 50 ZDEN.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo zahtevo za denacionalizacijo, s katero je predlagatelj zahteval odškodnino za zalogo zdravil, lekarniškega materiala in lekarniške opreme, kar je bilo s pogodbo, ki naj bi bila sklenjena zaradi grožnje, prenešeno na državo FLRJ. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da nasprotna stranka ni aktivno legitimirana in je zato predlog zavrnilo.

Proti sklepu se pritožuje predlagatelj z brzojavno pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov. Naknadno je predlagatelj poslal dopolnitev pritožbe, ki je ni bilo mogoče upoštevati, kajti poslana je bila po izteku pritožbenega roka. Pritožbeno sodišče je zato pritožbo preizkusilo glede morebitnih bistvenih kršitev določb postopka in glede pravilne uporabe materialnega prava (čl. 365/2 Zakona o pravdnem postopku - ZPP v zvezi s čl. 37 Zakona o nepravdnem postopku - ZNP). Bistvenih kršitev določb postopka ni ugotovilo, prvo sodišče pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo.

Predlagatelj utemeljuje svojo zahtevo na 5. čl. Zakona o denacionalizaciji - ZDEN. Predlagatelj ne zahteva stvari, ampak odškodnino zanje. Tudi sicer po določbi 1. odst. 17. čl. ZDEN vrnitev premičnin ni mogoča, razen če gre za predmete kulturne, zgodovinske ali umetniške vrednosti. V 5. odst. 42. čl. ZDEN je določeno, da se določbe tega čl. smiselno uporabljajo tudi za premičnine iz 17. čl.

zakona. V prvih štirih odstavkih 42. čl. zakona je določeno, da gre v takih primerih odškodnina v delnicah ali obveznicah. Zavezanec tako za odškodnino v obveznicah kot za odškodnino v delnicah je Slovenski odškodninski sklad (čl. 51/2 in 3 ZDEN). Po 4. odst. 51. čl. istega zakona je sicer zavezanec za odškodnino v denarju Republika Slovenija, vendar pa gre odškodnina v denarju le takrat, kadar so izpolnjeni pogoji iz 50. čl ZDEN, to je, če gre za upravičenca, ki je po kriterijih socialnega varstva oseba slabšega premoženjskega stanja. Tega pa predlagatelj v zahtevi ne zatrjuje. Tako je torej odločitev sodišča prve stopnje pravilna.

Iz navedenih razlogov je bilo torej treba zavrniti pritožbo in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilih čl. 380 tč.

ZDEN člen 17,  17/1,  42,  42/5,  50,  51,  17,  17/1,  42,  42/5,  50,  51.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 493/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-20

začasna odredba za zavarovanje nedenarne terjatve - začasna odredba - preprečitev uporabe sile

Ker tožnica ni pojasnila, kakšna in kolikšna škoda bi brez potrebe lahko nastala, niti kakšna sila naj bi ji grozila, niso izpolnjeni pogoji za izdajo začasne odredbe.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se ugovoru ugodi, sklep o začasni odredbi razveljavi in predlog za izdajo začasne odredbe zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo toženčev ugovor zoper začasno odredbo.

Zoper ta sklep se zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava pritožuje toženec in predlaga spremembo. Zatrjuje, da proti tožnici nikoli ni uporabil sile.

Tožnica se je namreč sama odločila zapustiti družino. Prostovoljno se je izselila iz hiše in se preselila k svojim staršem. Tudi o nenadomestljivi škodi ni mogoče govoriti. Tožnica je namreč že 4.12.1993 vzela s seboj vse stvari, kasneje 20.12.1993 pa je v navzočnosti prič prejela še preostalo garderobo in druge osebne stvari. Naknadno, že po razvezi zakonske zveze ji je toženec omogočil, da je odpeljala še svoje kolo, likalnik, kuhinjske krpe, knjige, osebne torbice, zdravstveni leksikon itd.

Tožnica je odgovorila na pritožbo, pri čemer zanika tožnikove trditve in predlaga naj pritožbeno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi sklep prve stopnje.

Pritožba utemeljeno opozarja, da tožnica ni izkazala verjetnosti, da je začasna odredba potrebna, da se prepreči uporaba sile ali nastanek nenadomestljive škode (tožnica predloga za začasno odredbo ne opira na nevarnost, da bi bila uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena). Kakšna sila naj bi grozila, tožnica namreč sploh ni navedla, sodišče pa je o tem sklepalo le na podlagi dejstva, da je toženec zamenjal ključavnico. To pa je vsekakor premalo za tak zaključek. Enako velja glede drugega zaključka, da bi brez začasne odredbe verjetno nastala nenadomestljiva škoda. Tožnica ni pojasnila in še manj izkazala, kakšna in kolikšna škoda bi brez odredbe lahko nastala. Navedla ni niti katere osebne stvari ima še v hiši in še manj, zakaj škode, ki bi jo zaradi pomanjkanja teh stvari prizadela, ne bi mogla nadomestiti. Ker je torej sodišče prve stopnje z dejstva, da je toženec z zamenjavo ključavnice preprečil, da bi tožnica prišla do nekaterih sinovih in svojih stvari, zmotno sklepalo na verjetnost nevarnosti uporabe sile ali nastanka nenadomestljive škode, je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da je ugovoru ugodilo, začasno odredbo razveljavilo in predlog za izdajo začasne odredbe zavrnilo (3. točka 380. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2022/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-26

Predsednik senata ne more kaznovati osebe, ki v vlogi žali sodišče. To stori lahko le senat.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se tožnik kaznuje z denarno kaznijo v znesku 25.000,00 SIT, ker je z vlogo z dne 10.9.1993 žalil sodišče, predsednico senata in predsednika sodišča.

Proti sklepu se pritožuje tožnik. Vsebina njegove obširne pritožbe je, da v opisani vlogi ni šlo za žalitve, kajti pismo je bilo poslano predsednici senata osebno. Razlog za njegovo pismo je bil v tem, da se zadeva na sodišču predolgo obravnava. Predlaga razveljavitev sklepa.

Pri preizkusu sklepa po uradni dožnosti (čl. 365/2 Zakona o pravdnem postopku - ZPP) je pritožbeno sodišče ugotovilo bistveno kršitev določb postopka po čl. 354/2 točka 1. ZPP. Sodišče je izreklo kazen v nepravilni sestavi. Zadeva se obravnava kot senatna, zaradi česar bi po določbi čl. 110 ZPP kazen smel izreči le senat. Ta določba govori o tem, da pravdno sodišče kaznuje z denarno kaznijo tistega, ki v vlogi žali sodišče, stranko ali drugega udeleženca v postopku, čl.

312/1 ZPP pa govori o tem, katere sklepe lahko izdaja predsednik senata zunaj naroka za glavno obravnavo. Med njimi ni sklepa o kaznovanju v smislu čl. 110 citiranega zakona .

Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje, da bo o stvari odločilo v pravilni sestavi (čl. 369/1 ZPP v zvezi s čl. 380/1 in 381 ZPP).

ZPP (1977) člen 110,  110/1,  312,  312/1,  110,  110/1,  312,  312/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 149/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-07

stroški za izvedbo dokaza - založitev predujma - izvedensko mnenje

Stranka, ki predlaga dopolnitev izvedenskega mnenja, mora založiti stroške, nastale s to dopolnitvijo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se izvedencu odmeri nagrada v znesku 10.625,00 SIT oz. skupaj bruto 12.953,00 SIT in da je tožena stranka dolžna plačati manjkajoči predujem v znesku 12.953,00 SIT v 8 dneh.

Proti sklepu se pritožuje tožena stranka in predlaga, da se sklep razveljavi in plačilo predujma naloži tožeči stranki.

Po določbi čl. 153/1 Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP -, mora po nalogu sodišča založiti znesek, potreben za stroške, ki bodo nastali z izvedbo dokaza, stranka, ki predlaga izvedbo dokaza. V konkretnem primeru je sicer postavitev izvedenca predlagala in predujem za prvotne stroške založila tožeča stranka, vendar pa so dodatni stroški bili potrebni zato, ker je pripombe v zvezi z izvedenskim mnenjem imela tožena stranka. Dopolnitev je bila torej napravljena na predlog tožene stranke. Zato je prav, da je glede na spredaj povedano ona dolžna založiti stroške.

Pritožbo je bilo tako treba zavrniti in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje. Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilih čl. 380 tč. 2 in čl. 381 ZPP.

ZPP (1977) člen 153,  153/1,  153,  153/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.