TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1518/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-23

sklep o podaljšanju pripora - odločilna dejstva - bistvena kršitev določb kazenskega postopka

Sklep o podaljšanju pripora nima razlogov o odločilnem dejstvu, to je o obstoju pripornega razloga, če se v obrazložitvi sklicuje le na obrazložitev prejšnjega sklepa o priporu.

Pritožbi zagovornice obdolženega Š.P. se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zoper imenovanega obdolženca podaljšalo pripor iz pripornih razlogov po 3. točki II.

odst. 191. čl. ZKP še za mesec dni, to je do vključno 17.12.1993 do 14.30 ure.

Proti temu sklepu se pritožujeta obdolženec in njegova zagovornica.

Obdolženec, kot je razvidno iz obrazložitve pritožbe, uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga, da se pripor odpravi. Zagovornica uveljavlja vse pritožbene razloge in predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi ter se pripor odpravi oziroma podrejeno, da se izpodbijani sklep razveljavi in se zadeva pošlje v ponovno odločanje.

Zagovornica sicer uveljavlja več pritožbenih razlogov, pritrditi pa je treba njenim izvajanjem v pritožbi, da izpodbijani sklep nima razlogov o pripornih razlogih, zaradi katerih je bil zoper obdolženca odrejen pripor. Iz izreka izpodbijanega sklepa je razvidno, da je bil pripor odrejen iz razlogov po 3. točki II. odst. 191. čl. ZKP. V obrazložitvi tega sklepa pa ni navedeno, katere okoliščine šteje sodišče prve stopnje za take, ki opravičujejo bojazen, da bi obdolženec na prostosti ponavljal kazniva dejanja. Glede teh je navedeno v izpodbijanem sklepu le, da še vedno obstajajo isti priporni razlogi, zaradi katerih je bil pripor zoper obdolženca odrejen in da je senat to že pojasnil v svojem sklepu, ko je zavrnil pritožbo zagovornice obdolženca zoper predlog za odpravo pripora.

Takšno sklicevanje na razloge, navedene v drugi odločbi sodišča, ne zadošča. Sodišče mora vsakokrat, ko odloča o priporu oziroma podaljšanju pripora, znova presoditi okoliščine, na podlagi katerih ocenjuje, ali je podan kateri izmed pripornih razlogov ter mora to svojo oceno ter na njej temelječe ugotovitve navesti v obrazložitvi sklepa. Vprašanje, ali je podan priporni razlog in kateri priporni razlog ter na podlagi katerih okoliščin sodišče to ugotavlja, pomeni odločilno dejstvo pri odločanju o podaljšanju pripora. Ker pa izpodbijani sklep nima razlogov o odločilnih dejstvih, je s tem podana bistvena kršitev določb Zakona o kazenskem postopku iz 11. točke I. odst. 364. čl. ZKP.

Glede na navedeno je bilo pritožbi zagovornice treba ugoditi, izpodbijani sklep razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Ker je bil izpodbijani sklep razveljavljen na pritožbo zagovornice, o pritožbi obdolženca, ki uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, glede česar pa izpodbijanega sklepa zaradi pomanjkanja razlogov sploh ne bi bilo moč preizkusiti, ni bilo posebej odločeno.

ZKP člen 364,  364/1-11,  364,  364/1-11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1360/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-03

izločitev obvestil, danih organom za notranje zadeve

Protipravnost kaznivega dejanja igranja na srečo, storjenega z uporabo igralnih avtomatov, je temeljila na določbah Zakona o igrah na srečo, ki ni dovoljeval prirejanja takih iger zasebnikom. Ta čl. KZ RS je zato takoimenovana blanketna določba, saj se sklicuje na cit. zakon. S sprejemom Zakona o začasni ureditvi prirejanja iger na srečo na igralnih avtomatih zunaj igralnic, ki dovoljuje prirejanje takih iger tudi zasebnikom, so bile razveljavljene določbe Zakona o igrah na srečo, na katere se je skliceval kazenski zakon v 234. členu. Zaradi obvezne uporabe milejšega zakona je zato sodišče prve stopnje odločilo pravilno, ko je ugotovilo, da dejanje, opisano v obtožnem predlogu javnega tožilca, nima več znakov kaznivega dejanja.

Pritožba obdolženega A.S. se zavrne kot neutemeljena.

Sodnica Temeljnega sodišča v x, enote v x je z izpodbijanim sklepom na podlagi 3. odstavka 279. člena ZKP odločila, da se obvestilo, ki ga je obdolženi A.S. na podlagi 151. člena ZKP dal organom za notranje zadeve dne 23.5.1993 na podlagi 3. odstavka 83. člena (in ne 93. člena, kot je to pomotoma navedeno), izloči iz spisa.

Proti navedenemu sklepu se je pritožil obdolženec. V pritožbi navaja, da se do sklepa ne more opredeliti, ker ne ve, za kakšno kaznivo dejanje gre in tudi ne, o kakšni izjavi govori sklep.

Iz podatkov spisa izhaja, da je Temeljno javno tožilstvo v x enota v x zoper obdolženca vložila obtožni predlog zaradi kaznivega dejanja zapustitve poškodovanca v prometni nezgodi brez pomoči po 1. odstavku 254. člena KZ RS, katerega je obdolženec prejel 6.10.1993. Sodnica, ki bo v zadevi sodila, je potem, ko jo je prejela, ugotovila (3. odstavek 379. člena ZKP), da je v spisu obvestilo, ki ga je obdolženec dne 23.5.1993 dal organom za notranje zadeve in ki bi moralo biti na podlagi določbe 3. odstavka 83. člena (in ne 93. člena, kot pomotoma navaja izpodbijani sklep), izločeno iz spisa še pred določitvijo glavne obravnave in shranjeno v posebnem ovitku pri preiskovalnem sodniku. S takšno izločitvijo naj bi se preprečilo, da bi se obdolženčevo obvestilo organom za notranje zadeve, ki ni dokaz, uporabilo na glavni obravnavi.

Navedene ugotovitve in dejstva so po mnenju pritožbenega sodišča razvidni že iz izpodbijanega sklepa, zato se ni mogoče strinja s pritožnikovimi navedbami, da mu ni jasno, za kakšno kaznivo dejanje gre in kaj naj bi bil namen izdaje izpodbijanega sklepa.

Po navedenem je moralo sodišče druge stopnje obdolženčevo pritožbo zavrniti kot neutemeljeno.

Pravna podlaga za uporabo predpisov bivše SFRJ (KZP) je podana v 4. členu Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št.

ZKP člen 83,  83/3,  379,  379/3,  83,  83/3,  379,  379/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1254/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

Ker sta bila pri obdolženki v denarnici najdena dva izmed petih ukradenih bankovcev, ki so bili evidentirani po številkah, poleg tega pa je bil na roki obdolženke najden manjši drobec premaza, s katerim so bili premazani nastavljeni bankovci, je sodišče pravilno štelo, da je dokazano, da je tatvino bankovcev storila prav obdolženka.

Pritožba obdolženke se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obdolženka je dolžna plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 2.000,00 tolarjev.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bila imenovana obdolženka spoznana za krivo kaznivega dejanja po členu 165/II KZ RS.

Izrečena ji je bila pogojna obsodba, v kateri ji je bila po II. odst.

165. člena KZ RS določena kazen 3 mesece zapora s preizkusno dobo enega leta. Obdolženka mora oškodovancema R. L. in S. D. plačati vsakemu po 1.000,00 tolarjev. Plačila stroškov kazenskega postopka je bila obdolženka oproščena.

Proti tej sodbi se pritožuje obdolženka, in sicer zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je obdolženka storila kaznivo dejanje, ki je opisano v izreku. Za svoje ugotovitve je imelo podlago v izvedenih dokazih ter je v sodbi tudi navedlo sprejemljivo oceno teh dokazov. Zlasti ni mogoče mimo podatka, da je bil na roki obdolženke najden manjši drobec premaza, s katerim so bili premazani nastavljeni bankovci. Poleg tega pa sta bila prav dva bankovca, ki sta bila ukradena, najdena v denarnici obdolženke. Obdolženka se je sicer zagovarjala, da ne ve, kako naj bi bankovca prišla v njeno denarnico, vendar glede na to, da je bil na roki obdolženke najden manjši drobec premaza, s katerim so bili premazani nastavljeni bankovci, ni nobenega dvoma, da je bankovca vzela prav obdolženka.

Teh ugotovitev ne more omajati ponovno zatrjevanje obdolženke v pritožbi, da ni nikomur ničesar ukradla in da ni storila kaznivega dejanja, ki se ji očita.

Obdolženki je bila izrečena tudi primerna kazenska sankcija, toje pogojna obsodba, pri čemer je bila tudi olajševalna okoliščina, to je njena dosedanja nekaznovanost dovolj upoštevana. V pogojni obsodbi določena kazen treh mesecev zapora pa je tudi primerna glede na to, da je obdolženka pri izvrševanju kaznivega dejanja pokazala dokajšnjo vztrajnost, saj je nadaljevano kaznivo dejanje storila s petimi posameznimi dejanji.

Glede na vse navedeno je bilo treba pritožbo kot neutemeljeno zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih členov 98/I in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1460/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-12

pripor - predlog za odpravo pripora po vložitvi obtožbe

Iz določbe 2. odst. 199. člena ZKP jasno izhaja, da smejo predlog za odreditev ali odpravo pripora po vložitvi obtožnice podati le stranke, to pa sta obdolženec in javni tožilec (člen 147 ZKP).

Obtoženčev oče, mati in sestra so pod določenimi pogoji (2. odst.

360. člena ZKP) sicer upravičeni do pritožbe zoper sodbo (in druge odločbe), nimajo pa po zakonu pravice predlagati odprave pripora.

Sodišče prve stopnje je zato ob smiselni uporabi določbe 383. člena ZKP upravičeno zavrglo njihov predlog kot nedovoljen.

Pritožba A., B. in C. se zavrne kot neutemeljena.

Senat Temeljnega sodišča v Kranju, enota v Kranju je z izpodbijanim sklepom pod tč. I. obtoženemu D. po vložitvi obtožnice podaljšal pripor iz razlogov po 1. in 4. tč. 2. odst. 191. čl. ZKP. Pod tč.

II. pa je zavrgel predlog A., B. in C. za odpravo pripora obtožencu.

Proti izpodbijanemu sklepu v zvezi s tč. II. so se pritožili A., B.

in C zaradi kršitve določb kazenskega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in kršitve kazenskega zakona in med drugim predlagali, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep spremeni in pripor zoper obtoženca odpravi.

Sodišče prve stopnje je upravičeno zavrglo predlog A., B. in C. za odpravo pripora obtoženemu D., saj pritožniki do takšnega predloga po zakonu v kazenskem postopku niso upravičeni.

V 2. odst. 199. čl. ZKP je določeno, da mora senat po preteku dveh mesecev od pravnomočnoti zadnjega sklepa o priporu tudi brez predloga strank preizkusiti, ali so še dani razlogi za pripor in izdati sklep, s katerim pripor podaljša ali odpravi. Že iz navedene zakonske določbe povsem jasno izhaja, da smejo predlog za odreditev ali odpravo pripora podati le stranke, to pa sta le obdolženec in javni tožilec (čl. 147 ZKP). Obtoženčev oče, mati in sestra so po zakonu pod določenimi pogoji (2. odst. 360. čl. ZKP sicer upravičeni do pritožbe zoper sodbo (in druge odločbe), nimajo pa po zakonu pravice predlagati odprave pripora. Zato je bilo potrebno takšen njihov predlog ob smiselni uporabi določbe 383. čl. ZKP zavreči kot nedovoljen.

Druge pritožbene navedbe so za odločitev v tej zadevi brezpredmetne, zato je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Pravna podlaga za uporabo predpisov bivše SFRJ (ZKP in KZ SFRJ) je podana v 4. čl. Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št.

ZKP člen 147,  199,  199/2,  383,  147,  199,  199/2,  383.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1399/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-18

pritožba zoper sodbo sodišča prve stopnje - zmotna ugotovitev dejanskega stanja

Kadar prvostopno sodišče o obstoju ali neobstoju odločilnega dejstva sklepa na podlagi posrednih dokazov in ugotovi, da je v zvezi s tem podan sklenjen krog indicev, ne izvede pa razpoložljivega neposrednega dokaza (vpogled listine), ki po zatrjevanju obdolženca narekuje drugačne zaključke, je podan tehten dvom v pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, ki v skladu s 1. odst. 385. člena ZKP narekuje razveljavitev sodbe ali obravnavo pred sodiščem druge stopnje.

Pritožbi obdolženke se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je bila obdolženka spoznana za krivo kaznivega dejanja razžalitve po čl. 106/I KZ RS. Izrečena ji je bila pogojna obsodba, v njej določena kazen en mesec zapora in preizkusna doba eno leto. Sodišče je obdolženki v plačilo naložilo stroške zasebne tožilke, ostalih stroškov kazenskega postopka pa je bila oproščena.

Zoper sodbo se je pritožila obdolženka zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in kršitve kazenskega zakona in predlagala, da jo sodišče druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopje je ne glede na pravno opredelitev dejanja, opisanega v zasebni tožbi (čl. 106 KZ RS), dopustilo dokazovanje resničnosti trditev. Takšno ravnanje je pravilno, saj inkriminirane trditve po svoji vsebini pomenijo žaljivo obdolžitev in zato z drugačno pravno opredelitvijo zasebni tožilec ne more izključiti dokazovanja resničnosti trditev. Po določbi čl. 346 v zvezi s čl.

430 ZKP predmet postopka določa dejanje, opisano v obtožnem aktu, sodišče ni vezano na predloge tožilca glede pravne presoje dejanja.

Pri tem pa, ko se je sodišče spustilo v dokazovanje resničnosti, ne bi smelo svoje presoje opreti na posredne dokaze in na sklepanje v zvezi s temi dokazi ampak bi moralo izvesti tudi ponujeni dokaz - vpogled zapisane izjave pri odvetniku. V kolikor zatrjevani zapis obstaja, bo namreč ta dokaz ovrgel vse posredne dokaze in sklepanja prvostopnega sodišča, v kolikor ta dokaz ne bo uspel, bodo razlogi prvostopnega sodišča potrjeni oziroma v pravilnost presoje ne bo več upoštevnega dvoma.

Prvostopno sodišče je torej opustilo izvedbo razpoložljivega dokaza, ki je sposoben v celoti potrditi zagovor obdolženke oz. ovreči posredne dokaze, ki zaenkrat obdolženko obremenjujejo, podan je torej tehten dvom v pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, to pa v skladu z določilom I. odst. 385. čl. ZKP narekuje razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje.

ZKP člen 366,  366/1,  385,  385/1,  366,  366/1,  385,  385/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1105/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-17

preprečitev dokazovanja - odstranitev mejnika

Kaznivo dejanje po členu 211/2 KZS je storjeno, če je bil odstranjeni mejnik tudi znamenje za lastninsko pravico na nepremičnini.

Pritožbama obdolženke in javnega tožilca se ugodi, izpodbijani sklep o sodnem opominu se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločitev.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje po členu 59 KZ SFRJ obdolženki izreklo sodni opomin zaradi kaznivega dejanja po členu 211/II KZ RS. Obdolženki je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka ter povrnitev škode oškodovanki.

Proti sklepu o sodnem opominu se pritožujeta obdolženka in javni tožilec. Obdolženka se pritožuje zaradi kršitve kazenskega zakona ter predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in se jo oprosti. Javni tožilec pa uveljavlja razloge zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, pritožuje pa se tudi zaradi odločbe o kazenski sankciji in predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je v opisu kaznivega dejanja navedlo, da je obdolženka enkrat prestavila dva mejnika med parcelama, štev. 864 in 865 k.o. B.. Pritrditi pa je treba javnemu tožilcu, da je v zbranih dokazih več podatkov o tem, da naj bi obdolženka mejnike izpulila v kritičnem obdobju dvakrat in to vprašanje bo v novem postopku treba podrobneje pojasniti in zlasti oceniti izpovedbo priče F. P., ki je povedal, da se je to ponovilo dvakrat. Glede na to, da po izjavi obdolženke in tudi po izpovedbi priče A. K. komasacijski postopek še ni pravnomočno končan, saj je obdolženka vložila pritožbo na odločbo, ta pritožba pa še ni rešena, bo v novem sojenju treba vpogledati tudi komasacijsko odločbo in pa ugotoviti, v kateri fazi komasacijskega postopka so pristojni organi z mejniki označiti nove meje med parcelami, ter ugotoviti, ali so bili ti mejniki znamenja za lastninsko pravico na nepremičnini.

Po tako dopolnjenem postopku bo sodišče prve stopnje lahko zanesljiveje ugotavljalo, ali je obdolženka storila kaznivo dejanje, ki ga je obtožena ter ali je dejanje storila tako, da je mejnike odstranila enkrat ali dvakrat.

Glede na navedeno je bilo treba pritožbama obdolženke in javnega tožilca ugoditi ter izpodbijani sklep razveljaviti in vrniti zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 344/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-09

Firma je pomanjkljiva, če ne vsebuje vseh sestavin iz člena takrat veljavnega 153. člena zakona o podjetjih.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je izvršilni predlog zavrglo, ker upnik na poziv sodišča ni popravil naziva dolžnika. Zoper sklep sodišča prve stopnje je upnik vložil pravočasno pritožbo, v kateri navaja, da je v roku sporočil sodišču pravilno firmo dolžnika.

Iz pismene vloge upnika, na katero se le-ta v pritožbi sklicuje, je razvidno, da je navedena firma pomanjkljiva, saj ne vsebuje vseh sestavin iz člena takrat veljavnega 153. člena zakona o podjetjih.

Vendar v tem primeru ne gre le za formalne pomanjkljivosti navedene firme. Iz sodnega registra je razvidno, da je v času vložitve izvršilnega predloga bilo registriranih deset podjetij, ki so imele v firmi označbo "M...".

Zato je prvostopno sodišče ravnalo skladno z procesnim zakonom, ko je po dospeli upnikovi vlogi, v kateri ni bilo točne označbe dolžnika, izvršilni predlog zavrglo.

ZPP (1977) člen 109,  109/4,  109,  109/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 277/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-11

Samo v primeru, ko je predlagana izvršba na denarna sredstva pravne osebe je mogoče uporabiti določilo 198. člena ZIP o obvezni navedbi številke bančnega računa.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. I Ig 299/93-4 z dne 18.3.1993 razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep o zavrženju izvršilnega predloga. V pritožbi navaja, da je po zahtevi sodišča brezuspešno poizvedoval za številko bančnega računa dolžnika - ta podatek lahko dobi le sodišče. Smiselno je torej pritožnik uveljavljal, da je bila zahtevana poprava izvršilnega predloga neutemeljena.

Pritožnik, ki ni ravnal po pozivu sodišča in v določenem roku izv.

predloga ni popravil oz. dopolnil, lahko v pritožbi uveljavlja, da je bil izvršilni predlog razumljiv in je vseboval vse, kar je treba.

Drugostopno sodišče mora presoditi, ali dejansko obstojajo takšne pomanjkljivosti, da izvršilnega predloga ni moroče obravnavati - glej stališče biv. jugosl. gosp. koordinacije 21.-23.5.1984. V danem primeru je prvostopno sodišče neutemeljeno zahtevalo popravo oziroma dopolnitev izvršinega predloga. Prezrlo je namreč, da v tem primeru ni predlagana izvršba na denarna sredstva pravne osebe - samo v takem primeru je uporabiti določilo 198. člena iz XIV poglavja zakona o izvršilnem postopku o obvezni navedbi številke bančnega računa. V tej zadevi je dolžnik obrtnik - torej fizična oseba za katero zadostuje navedba banke, kjer ima dolžnik svoj račun oz.

sredstva. Po event. sporočilu banke, da dolžnik tam nima sredstev, sodišče o tem le obvesti upnika.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 336/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-02

Ker taksni zavezanec v roku, ki je iztekel 31.12.1992 ni plačal takse, je po členu 29/III ZST dolžan plačati 50%-no kazensko takso.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča I. stopnje opr.št III R 329/92-9 z dne 21.4.1993 o odmeri redne, opominske in kazenske takse spremeni tako, da je taksni zavezanec I. d.o.o.MARIBOR dolžna plačati 4.300,00 sit sodne takse.

Dolžnik je v zvezi z ustanovitvijo zavarovanja upnikove terjatve z ustanovitvijo zastavne pravice sprejel dne 16.12.1992 taksni opomin.

Petnajstdnevni rok za plačilo redne in opominske takse je potekel dne 31.12.1992 - taksni obvezanec v tem roku ni plačal sodne takse. Ker sodišče ni prejelo potrdila banke o plačilu takse, je dne 21.4.1993 izdalo sklep o prisilni izterjavi takse.

Dolžnik je po sprejemu sklepa o izterjavi vložil pritožbo in šele tej priložil bančno potrdilo iz katerega izhaja, da je dne 25.1.1993 plačal redno takso. Ker torej taksni zavezanec v roku, ki je iztekel 31.12.1992 ni plačal takse, je po členu 29/III ZST dolžan plačati 50%-no kazensko takso. Pritožbi je torej ugoditi le v obsegu že plačane takse 22.400,00 sit, za presežek pa se bo izvršba nadaljevala preko SDK, kot je prvostopno sodišče odredilo v izpodbijanem sklepu.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 157/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-16

plačilo sodne takse - opomin za plačilo takse

Prvostopno sodišče bo moralo najprej zanesljivo izkazati taksni opomin za vložen ugovor, šele nato pa event. pristopiti k prisilni izterjavi.

V izvršilnem postopku morajo stranke najprej same plačati sodne takse za procesna dejanja, kjer so le-te predpisane. Glede na uspeh v postopku pa so nato upravičene do povrnitve stroškov, če jih pravočasno priglasijo.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. I Ig 1522/92-8 z dne 8.9.1992 razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljno odločanje.

Dolžnik ob vložitvi ugovora dne 11.5.1992 ni plačal sodne takse.

Prvostopno sodišče je s sklepom z dne 8.9.1992 odredilo prisilno izterjavo redne, opominske in kazenske takse v skupnem znesku 5.175,00 sit. Dolžnik je zoper sklep o izterjavi sodne takse vložil pravočasno pritožbo v kateri navaja, da je reden plačnik svojih dolgov, vendar taksnega opomina ni prejel.

V predloženem izvršilnem spisu je na listovni štev. 4 poštna povratnica, podpisana po dolžniku, na kateri je zapisano, da je bilo s poštno pošiljko poslan dolžniku sklep z dne 15.5.1992 o razveljavitvi izvršilnega sklepa in taksni opomin, čeprav v spisu ni najti sodnikove odredbe o pošiljatvi opomina. Dvom v natančnost pisarniškega poslovanja pri izterjavi sodnih taks v tej zadevi je še večji, ker je bil tudi zoper upnika izdan sklep o prisilni izterjavi sodne takse brez dokaza o predhodnem opominu. Zato bo moralo prvostopno sodišče zanesljivo izkazati taksni opomin za vložen ugovor, šele nato pa event. pristopiti k prisilni izterjavi.

Zgolj podredno pa je na navedbe v pritožbi še dodati: V izvršilnem postopku morajo stranke najprej same plačati sodne takse za procesna dejanja, kjer so le-te predpisane. To pomeni, da je dolžnik taksni zavezanec za vloženi ugovor. Glede na uspeh v postopku pa je upravičen do povrnitve stroškov, če jih pravočasno priglasi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.