TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1397/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-29

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

pripor - ponovitvena nevarnost - prepovedan prehod čez državno mejo

Ponovitvena nevarnost je podana pri k.d. po čl. 249 KZ SFRJ tudi glede na dovoljeno gospodarsko dejavnost, ki je bila izrabljena za kriminalno aktivnost organiziranega spravljanja ljudi (tujcev) preko državne meje.

Pritožba obdolženega S. J. se zavrne kot neutemeljena.

Izvenobravnavni senat sodišča prve stopnje je na predlog preiskovalnega sodnika z izpodbijanim sklepom obdolženemu S. J.

pripor podaljšal še za dva meseca, to je do 25.12.1993 in sicer iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki II. odstavka 191. člena ZKP. Svojo odločitev je prvostopni senat obrazložil z ugotovitvijo, da je glede na podan utemeljen sum, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje, kot je to razvidno iz sklepa o uvedbi preiskave, podana ponovitvena nevarnost iz obsega očitane kriminalne dejavnosti ter njenega trajanja, vse povezano z njegovo poslovno dejavnostjo - gostinstvom, očitno organizirano mrežo ter okoliščino, da je, ko je plačal varščino za enega od soobdolžencev organom kazenskega pregona sosednje države, da so ga izpustili iz pripora, sam nadaljeval s kriminalno dejavnostjo, ki je predmet tega postopka in je tako podana verjetnost, da bi to počel tudi naprej, če bi bil izpuščen na prostost.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožil obdolženi S. J. sam zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja s predlogom, da pritožbeno sodiče izpodbijani sklep spremeni tako, da pripor zoper obdolženca odpravi.

Pritožbeno sodišče nima nobenih pomislekov v pravilnost izpodbijanega sklepa o podaljšanju pripora zaradi ponovitvene nevarnosti glede na predmet tega kazenskega postopka, tako v pogledu obsega kot trajanja ter organiziranosti kriminalne aktivnosti, pogojene studi s pokritjem z dovoljeno gospodarsko dejavnostjo. Pritožbena izvajanja obdolženca, da je s to dejavnostjo prenehal in da se zaveda nepravilnosti, ki jih je počel, kolikor jih priznava, ter da ima težave s poslovno aktivnostjo, s katero se ukvarja, zaradi nemožnosti izvedbe investicijskih del na svojem lokalu ter gledle skrbi za družino in težav s svojim zdravjem , ne vzbujajo dvoma v pravilnost ugotovitev izpodbijanega sklepa o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti. Samo trajanje pripora - podaljšanje še za dva meseca pa je prav tako v izpodbijanem sklepu ustrezno obrazloženo, tako da tudi v tem pogledu ni nobene osnove, niti za skrajšanje, še manj pa za odpravo odrejenega in podaljšanega pripora. Zato je pritožbeno sodišče obdolženčevo pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

ZKP člen 191,  191/2-3,  191,  191/2-3.  KZJ člen 249,  249/2,  249,  249/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1316/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-21

Ob izvajanju zasebne gostinske dejavnosti slicevanje na nezmožnost plačevanja preživnine ni upoštevno. Skaljeni odnosi s preživninsko upravičenko - hčerko obdolženca prav tako ne odvezujejo preživninske obveznosti.

Pritožba obd. se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obdolženec je dolžan plačati stroške pritožbenega postopka in sicer na 10.000,00 SIT odmerjeno povprečnino.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obdolženi spoznan za krivega kaznivega dejanja neplačevanja preživnine po členu 98/I KZ RS in mu je bila izrečena pogojna obsodba, v kateri mu je določena kazen zapora štiri mesece in preizkusna doba dve leti ter poseben pogoj, da v štirih mesecih po pravnomočnosti sodbe povrne zaostalo preživnino v višini 119.183,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Zoper sodbo se je pritožil obdolženec, kot smiselno izhaja iz pritožbe zaradi kršitve kazenskega zakona in predlaga "pravično razsodbo".

Sodišče druge stopnje nima nobenih pomislekov v pravne zaključke sodišča prve stopnje, da je v ugotovljenem obdolženčevem ravnanju podano izmikanje plačevati preživnino. Obdolženi, tako kot tekom postopka na prvi stopnji, tudi v pritožbi ne navaja nobenega opravičljivega razloga, zakaj preživnine ne plačuje tudi sedaj, ko ima dohodek, in še naprej zatrjuje le, da tega ne zmore. Obdolženec noče razumeti razlogov prvostopne sodbe, da ga neporavnani računi z bivšo ženo in to, da je hči od le-te naščuvana, ne odvezujejo dolžnosti, da kljub "taki življenjski stiski" odvaja del dohodka za svojo mladoletno hčer.

Tako tudi drugostopno sodišče ne more slediti razlogom pritožbe, ki so enaki zagovoru obdolženca tekom postopka na prvi stopnji, češ da prežinine ne zmore plačevati, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ima obdolženec v najemu bife, da redno plačuje prispevke, ima osebni dohodek, izvršbi pa se izmika.

Preizkus izpodbijane sodbe v odločbi o kazenski sankciji je pokazal, da je sodišče prve stopnje upoštevalo in pravilno ovrednotilo vse podane okoliščine in da mu je v okviru pogojne obsodbe določilo ustrezno kazen zapora in preizkusno dobo, ter da je tudi naložitev posebnega pogoja popolnoma upravičena in pravilna.

Ker obdolženi s pritožbo ni uspel, mora plačati stroške pritožbenega postopka, in sicer povprečnino, odmerjeno glede na trajanje in zamotanost postopka, upoštevajoč premoženjske razmere obdolženca.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 945/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

preklic pogojne obsodbe - posebna obveznost

Ker je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da obsojenka ne more izročiti ključa osebnega avtomobila oškodovancu, ker ga je le-ta sam pred tem v nenavzočnosti obsojenke vzel iz njenega stanovanja, obsojenka ne more več izpolniti obveznosti, ki je bila naložena s pogojno obsodbo, pa je zato pravilno sklenilo, da se postopek za preklic pogojne obsodbe ustavi na podlagi 4. odst. 509. čl. ZKP.

Pritožba oškodovanca I. P. se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je senat sodišča prve stopnje ustavil postopek za preklic pogojne obsodbe zoper obsojenko ker je ocenil, da obsojenka ni izpolnila posebnega pogoja v pogojni obsodbi zato, ker tega ne more več storiti.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožil oškodovanec, češ da obsojenka ni izpolnila obveznosti čeprav priznava, da ima rezervni ključ za osebni avtomobil ne pa tistega na foto celico.

V ponovljenem postopku je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ima oškodovanec naveden ključ za osebni avtomobil. Verjelo je obsojenki, da mu drugega ključa ne more izročiti ker ga je oškodovanec sam vzel ob priliki, ko je brez njene vednosti prišel v njeno stanovanje in da mu zato drugega ključa ne more izročiti.

S tako dokazno oceno se v celoti strinja tudi pritožbeno sodišče zaradi česar meni, da ni več pogojev za postopek za preklic pogojne obsodbe in da je sodišče prve stopnje pravilno ravnalo ko je postopek ustavilo. Pritožba pa je zato neutemeljena in jo je bilo treba kot tako zavrniti kar je v skladu s III. odst. 397. člena ZKP.

ZKP člen 509,  509/4,  509,  509/4.  KZJ člen 56,  56.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 1082/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-17

Sodišče prve stopnje se je pri ugotovitvi višine odškodnine za (materialno) škodo, nastalo s kršitvijo pogodbe o delu, utemeljeno oprlo na izvedensko mnenje, ki temelji samo na podatkih spisa, ker drugi podatki zaradi vojne na območju nastanka škode niso dostopni.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (1. točka izreka) potrdi.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki odškodnino za škodo zaradi nepravilne izpolnitve pogodbe o delu v višini 158.711,00 SIT z zamudnimi obrestmi. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo.

Zoper sodbo se je tožena stranka v delu, v katerem je bilo tožbenemu zahtevku ugodeno, pravočasno pritožila zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Navedla je, da je ves čas ugovarjala višini tožbenega zahtevka, zlasti pa izvedenskemu mnenju, ki je o tem vprašanju tako nepopolno in pavšalno, da se sodba nanj ne more opirati. Predlaga spremembo ali razveljavitev napadenega dela sodbe.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Iz izvedenskega mnenja, na katerega se je pri presoji utemeljenosti tožbenega zahtevka glede višine odškodnine oprlo prvostopno sodišče, sledi, da je izvedenec preizkusil tudi višino škode, ki jo zatrjuje tožeča stranka. Pri tem se je oprl na podatke v spisu, ker mu drugi podatki predvsem zaradi vojne na območju, kjer je nastala škoda, niso dostopni. Zato je jasno povedal, da je lahko ocenil le tisto škodo, ki je tožeči stranki brez dvoma nastala (zaradi kršitve pogodbe s strani tožene stranke). To pa je le manjši del s tožbo zatrjevane škode. Sodišče prve stopnje je zato dejansko stanje glede na okoliščine primera popolnoma in pravilno ugotovilo ter nato tudi materialno pravo pravilno uporabilo. Podlago za tak način ugotovitve višine odškodnine je imelo tudi v določbi 223. čl. ZPP, saj bi višino odškodnine moglo natančnejše ugotoviti samo z nesorazmernimi težavami (če bi jo sploh lahko).

S pritožbo uveljavljana pritožbena razloga torej nista podana.

Pritožbeno sodišče je po uradni dolžnosti (2. odst. 365. čl. ZPP) ugotovilo, da v postopku na prvi stopnji tudi ni bila storjena nobena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. čl. ZPP.

Zato je na podlagi določbe 368. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo prvostopno sodbo v izpodbijanem delu.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 522/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

V pravdi za izpraznitev poslovnih prostorov tožeča stranka ob umiku tožbe ni izkazala, da je pred vložitvijo tožbe skušala prevzeti prostore v svojo posest in da ji je tožena stranka to preprečila, zaradi česar tožba ni bila potrebna, s tem pa tudi ne stroški za njeno vložitev.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (2. odst. izreka) potrdi.

Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je po umiku tožbe končalo pravdo in sklenilo, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi pravdne stroške.

Zoper sklep o pravdnih stroških se je tožeča stranka pravočasno pritožila. Kot pritožbeni razlog je navedla bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Po njenem mnenju je jasno, da je bila tožba na izpraznitev poslovnih prostorov vložena utemeljeno, saj je tožena stranka prostore zasedala in še do danes ni vrnila ključev zanje.

Predlagala je spremembo, podredno pa razveljavitev napadene odločbe.

Pritožbeno sodišče sicer verjame tožeči stranki, da je imela tožena stranka ob vložitvi tožbe sporne poslovne prostore v posesti. Vendar pa to za odločitev o pravdnih stroških v tem primeru ni odločilno.

Pritožbeno sodišče namreč soglaša z ugotovitvami sodišča prve stopnje, da tožeča stranka z ničemer ni izkazala vsaj za verjetno, da je pred vložitvijo tožbe poskusila prevzeti prostore v svojo posest in da ji je tožena stranka to preprečila. To pa kaže, da tožba na izpraznitev poslovnih prostorov za dosego tega cilja ni bila potrebna, s tem pa tudi niso bili potrebni pravdni stroški za njeno vložitev (primerjaj 1. odst. 155. čl. ZPP).

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da je bilo v postopku na prvi stopnji o pravdnih stroških odločeno pravilno, zato je na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep.

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato je pritožbeno sodišče na podlagi določbe 1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 166. čl. ZPP odločilo, da sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

ZPP (1977) člen 155,  155/1,  155,  155/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 680/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-02

Če manjkajo procesne predpostavke dopustnosti pravnega sredstva (pritožba v konkretnem primeru ni bila vložena pravočasno), ni dopustna meritorna odločba o pravnem sredstvu. V posledici pa tudi ni dopustno preizkušati sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožba (zoper delno sodbo) se kot nedopustna (prepozna) zavrže.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano delno sodbo toženi stranki naložilo plačilo tolarske protivrednosti 728.846,15 DEM po srednjem tečaju Banke Slovenije na dan plačila (v 8 dneh).

Zoper navedeno sodbo se je pritožila tožena stranka, in sicer iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. čl. Zakona o pravdnem postopku.

Predlagala je razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje. Pri tem pa ni priglasila pritožbenih stroškov.

Delna sodba je toženi stranki na podlagi 2. odst. 138. čl. ZPP bila vročena v torek dne 1.12.1992. To je razvidno iz dneva vročitve, ki je zapisan na vročilnici. Rok osmih dni za pritožbo iz 2. tč. 500. čl. ZPP je potekel v sredo dne 9.12.1992 (glej 2. odst. 112. čl.

ZPP), dočim je tožena stranka pritožbo poslala po pošti priporočeno v četrtek dne 10.12.1992 (glej 2. odst. 113. čl. ZPP). To je razvidno tako iz datuma priporočeno oddane vloge na pisemski ovojnici kakor tudi iz dohodne štampiljke sodišča. Torej je bila pritožba vložena prepozno. Ker pa je kot nedopustne ni zavrglo že sodišče prve stopnje (glej 1. in 2. odst. 358. čl. ZPP), je to storilo drugostopno sodišče (na podlagi 367. čl. ZPP).

Ker so manjkale procesne predpostavke dopustnosti pravnega sredstva (kot povedano pritožba ni bila pravočasna), ni bila dopustna meritorna odločba o pravnem sredstvu. V posledici pa tudi ni bilo dopustno preizkušati sodbe sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče je določila ZPP na podlagi 1. odst. 4. čl.

Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot določila republiškega predpisa.

ZPP (1977) člen 112,  112/2,  113,  113/2,  138,  138/2,  358,  358/1,  358/2,  367,  500,  500/-2,  112,  112/2,  113,  113/2,  138,  138/2,  358,  358/1,  358/2,  367,  500,  500/-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1382/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

Povrnitev stroškov mora zahtevati stranka opredeljeno najkasneje do konca obravnave. Kasneje prijavljenih stroškov ni mogoče upoštevati (1., 2. in 3. odst. 164. čl. ZPP).

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu potrdi sklep o stroških sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče naložilo toženi stranki, da povrne tožeči stranki pravdne stroške v višini 444.240,00 SIT.

Zoper takšno odločitev se pritožuje tožeča stranka, ker ji prvostopno sodišče ni priznalo stroškov za takso za sodbo v znesku 320.000 SIT.

Po 1. odst. 164. čl. ZPP odloča o povrnitvi stroškov sodišče le na določeno zahtevo strank, stranka pa mora v skladu z 2. odst. 164. čl.

ZPP v svoji zahtevi opredeljeno navesti stroške, za katere zahteva povračilo. Iz predloženega stroškovnika tožeče stranke ni razvidno, da bi tožeča stranka zahtevala tudi povrnitev stroškov za sodno takso za sodbo. Zato ji prvostopno sodišče v skladu z gornjima določiloma ZPP navedenih stroškov tudi ni moglo priznati. Teh stroškov ji ne more priznati niti pritožbeno sodišče kljub temu, da tožečo stranko bremenijo. Tožeča stranka bi morala namreč zahtevati povrnitev teh stroškov v skladu s 3. odst. 164. čl. ZPP najkasneje do konca glavne obravnave, ki je bila pred odločitvijo o stroških. Ker je to storila kasneje, njenega predloga ni mogoče upoštevati.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da pritožbeni razlogi niso podani, niti ne obstoje razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti. Glede na to je po 2. tč. 380. čl. ZPP pritožbo tožeče stranke glede stroškov zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenga postopka je odpadel, ker jih tožeča stranka posebej ni zahtevala (1. odst. 164. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 164,  164/2,  164/3,  164,  164/2,  164/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1289/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

kazensko materialno pravo - kazensko procesno pravo

izredna omilitev kazni - varnostni ukrep - prepoved vožnje motornega vozila

Preizkus izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti je pokazal, da je sodišče prve stopnje kršilo določbo 11. točke 1. odstavka 364. člena ZKP, ker v sodbi ni navedlo nobenih razlogov o obdolženkini krivdi in zakaj je zavrnilo dokazne predloge zagovornika, kar pomeni, da sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih. Izpodbijana sodba ne pojasni, za kakšno krivdno obliko gre pri obdolženki in tudi sicer o tem nima nobenih razlogov, zaradi česar je v tem delu ni mogoče preizkusiti.

Po določbi 7. odstavka 357. člena ZKP je sodišče dolžno navesti razloge, zaradi katerih ni ugodilo posameznim predlogom strank. Ker sodišče prve stopnje ni obrazložilo, zakaj zavrača dokazni predlog zagovornika za zaslišanje prič, ki naj bi potrdile obdolženkin zagovor glede silobrana, je tudi v tem podana absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke 1. odstavka 364. člena ZKP.

Pritožba zagovornikov obtoženega se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopensko sodišče na podlagi 3. odstavka 412. člena ZKP zavrglo zahtevo za izredno omilitev kazni, v kateri obdolženčevi zagovorniki zahtevajo spremembo varnostnega ukrepa, izrečena na podlagi 68. člena KZ SFRJ s pravnomočno sodbo z dne 12.3.1992, v zvezi s sodbo Višjega sodišča iz Ljubljane z dne 26.8.1992. Zoper sklep sta se pravočasno pritožila zagovornika obtoženega zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka ter predlagata, da se izpodbijani sklep razveljavi in o njuni zahtevi vsebinsko odloči.

Na podlagi 412. člena ZKP je dovoljena omilitev pravnomočno izrečene kazni, ne pa tudi sprememba odločbe o varnostnem ukrepu, ker po KZ SFRJ, ki je glede na določbo 4. člena Ustavnega zakona Republike Slovenije še v veljavi, varnostni ukrep ni kazen. Po pravilni razlagi predpisov in odločitvi senata sodišča prve stopnje zahteve za izredno omilitev v predlagani smeri ni mogoče sprejeti.

Sodišče druge stopnje zato ocenjuje, da pritožba obdolženčevih zagovornikov ni utemeljena in jo je zato zavrnilo.

ZKP člen 412,  412.  KZJ člen 68,  68/1,  68,  68/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1375/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

sodba - odločba o kazni - pogojna obsodba

Odškodnine ni mogoče priznati v tuji valuti, kolikor je odškodninski zahtevek v nasprotju z zakonom o deviznem poslovanju (Ur. l. RS št. 1/91). V takem primeru napoti sodišče oškodovanca na pravdo.

Pritožba javnega tožilca se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je bil obtoženec spoznan za krivega kaznivega dejanja ponarejanja listin po 1. in 3. odstavku 186. člena KZ RS, izrečena mu je bila pogojna obsodba, v njen določena kazen 5 mesecev zapora in preizkusna doba 2 leti, v določeno kazen pa vštet čas, prebit v priporu. Sodišče je obtožencu v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je zaradi odločbe o kazenski sankciji pritožil javni tožilec in predlagal, naj jo sodišče druge stopnje spremeni tako, da obtožencu izreče kazen zapora.

Pritrditi je treba javnemu tožilcu, da je obtoženec priznal le predrugačenje naročilnice, ne pa tudi krivde za takšno ravnanje, prav tako z nediscipliniranostjo v postopku ni pokazal ustreznega odnosa tako do dejanja kot sodišča, vendar pa je treba kljub temu pritrditi oceni prvostopnega sodišče, da v tem primeru ni potrebno izreči zaporne kazni. Ne glede na navedene okoliščine ostaja dejstvo, da je bilo dejanje storjeno leta 1986, da je obtoženec najem vozila, v zvezi s katerim je predrugačil naročilnico, kasneje poravnal, navsezadnje pa tudi, da je družinski oče, ki sam preživlja družino.

Navedeno pomeni, da tako teža dejanja, kot ostale okoliščine dovoljujejo izrek pogojne obsodbe. Glede prejšnjih obsodb prvostopno sodišče pravilno ugotavlja, da gre za drugovrstna kazniva dejanja, tudi ta okoliščina torej ne narekuje spremembe izrečene kazenske sankcije. Na podlagi navedenega je sodišče druge stopnje ocenilo, da pritožba javnega tožilca ni utemeljena in jo je zato v skladu z določbo člena 384 ZKP zavrnilo ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZKP člen 367,  367/1,  367,  367/1.  KZJ člen 51,  53,  53/4,  51,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1393/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-18

sodba - objektivna identiteta obtožbe in sodbe

Četudi so storilci kaznivega dejanja kršitve nedotakljivosti stanovanja pri vdoru v stanovanjsko hišo lastnika telesno poškodovali, pa so bili obtoženi na podlagi vloženega obtožnega predloga le zaradi kaznivega dejanja po členu 71/1 KZ RS, sodišče v istem postopku ne sme obravnavati dejanja v zvezi s povzročeno telesno poškodbo in se sodba lahko nanaša le na dejanje, ki je predmet obtožbe.

Pritožba oškodovanega se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je Temeljno sodišče v Kranju, enota v Radovljici obdolžene spoznalo za krive kaznivega dejanja kršitve nedotakljivosti stanovanja po členu 71/1 KZ RS in jim izreklo pogojno obsodbo, v njej pa obdolženima A in B določilo kazen vsakemu 5 mesecev zapora, obdolženemu C pa 4 mesece zapora in preizkusno dobo 2 leti obdolženemu A in 1 leto obdolženima B in C. Oškodovanca je sodišče s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo, obdolžencem pa v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je pritožil oškodovani. V pritožbi navaja, da je sodba pomanjkljiva, ker je bilo obdolžencem sojeno le za vdor v tuje stanovanje, ne pa tudi obdolženemu za hudo telesno poškodbo.

Oškodovanec predlaga, da sodišče to napako popravi.

Po določbi 1. odstavka 346. člena ZKP se sme sodba nanašati samo na osebo, ki je obtožena in samo na dejanje, ki je predmet obtožbe, obsežene v vloženi oziroma na glavni obravnavi spremenjeni ali razširjeno obtožnici. Ta določba velja na podlagi določbe člena 430 ZKP tudi za postopek, ki teče na podlagi obtoženega predloga, kot je bilo to v obravnavanem primeru. Obtožni predlog javnega tožilca je bil zoper navedene obdolžence dne 4.6.1992 vložen le zaradi kaznivega dejanja kršitve nedotakljivosti stanovanja po členu 71/1 KZ RS in samo glede tega dejanja, ki je bil predmet obtožbe po obtožnem predlogu je lahko prvostopno sodišče vodilo postopek in izreklo sodbo. V kolikor oškodovanec ocenjuje, da je do poškodbe njegove noge prišlo zaradi kaznivega dejanja, bo moral, odvisno od teže poškodbe in načina povzročitve le-te, kazenski postopek sprožiti s prijavo javnemu tožilcu ali vložitvijo zasebne tožbe.

Iz navedenih razlogov sodišča druga stopnje ugotavlja, da pritožba oškodovanca ni utemeljena, zato jo je v skladu z določbo člena 384 ZKP zavrnilo ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZKP člen 346,  346/1,  430,  346,  346/1,  430.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.