VSL sodba I Cp 1482/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-19

Gre za pogodbeni prevzem izpolnitve (čl. 453 ZOR), če se kupec v prodajni pogodbi zaveže prodajalcu plačati prometni davek za prodano stvar, davčni zavezanec za plačilo prometnega davka pa je po zakonu prodajalec.

Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se glasi: "Toženec Z. J. je dolžan plačati tožeči stranki 860,17 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 2.7.1992 dalje, v 15 dneh pod izvršbo.

Višji tožbeni zahtevek se zavrne." Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki njene pravdne stroške, odmerjene na 16.016,45 SIT, in pritožbene stroške, odmerjene na 7.885,92 SIT, vse v 15 dneh pod izvršbo.

Prvostopno sodišče je ponovno v celoti ugodilo tožbenemu zahtevku in toženi stranki naložilo plačilo zneska 14.066,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter stroški v višini 24.499,00 SIT. Ugotovilo je, da je toženec s kupoprodajno pogodbo prevzel plačilo prometnega davka, ki ga je sicer bila dolžna plačati tožeča stranka, torej je prevzel izpolnitev obveznosti po čl. 453 ZOR. Ker toženec prometnega davka v znesku 18.034,00 SIT ni plačal in je davčno obveznost poravnala tožeča stranka, je ta upravičena zahtevati povrnitev škode.

Ta škoda pa znaša 14.066,50 SIT, kolikor so znašale davčne zamudne obresti, ki jih je plačala tožeča stranka.

Proti tej sodbi se pritožuje tožena stranka in uveljavlja pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da je prvostopno sodišče spregledalo dejstvo, da je bila obveznost plačila prometnega davka za toženo stranko ves čas sporna in je sporna še danes. Plačilo prometnega davka bi moralo biti izrecno dogovorjeno, tožena stranka pa sama niti ni vedela, katere obveznosti je prevzela s pristankom na ta določila pogodbe in v kolikor je bilo toženi stranki s pogodbo naloženo plačilo prometnega davka, je bilo to toženi stranki vsiljeno. Toženi stranki je postalo jasno, da bo morala plačati prometni davek šele takrat, ko je koncem meseca februarja ali v začetku marca 1992 prejela drugostopno odločbo Republiške uprave za družbene prihodke. Tožena stranka je takrat čakala, da bo tožeča stranka davek plačala in nato zahtevala od nje povračilo. Tožena stranka je zato tožeči stranki povrnila prometni davek prvi dan po opominu. Nastanka davčnih zamudnih obresti pa tožena stranka ni zakrivila, zato je dolžna plačati kvečjemu zakonite zamudne obresti.

Ponovno je treba ugotoviti, da je pravilna ugotovitev prvostopnega sodišča o tem, da je toženec s kupoprodjano pogodbo z dne 4.11.1991 prevzel izpolnitev tožnikove obveznosti, to je plačilo prometnega davka (čl. 453/1 ZOR). Obveznost je razvidna iz točke IV. pogodbe, pri čemer pritožbena izvajanja o tem, da tožena stranka sploh ni dolžna plačati prometnega davka, niso pravilna. V pogodbi je izrecno navedeno, da vse stroške v zvezi s to pogodbo plača kupec, torej toženec, kar jasno pomeni tudi prometni davek. Pritožbene trditve o toženčevi "zavedenosti" in da mu je bilo plačilo prometnega davka "vsiljeno", so brez kakršnihkoli dokazov in jih zato ni mogoče upoštevati. Seveda pa je toženčevo odklanjanje plačila prometnega davka popolnoma neutemeljeno glede na pogoje javnega natečaja za prodajo stanovanja, v katerih je jasno navedeno, da prometni davek in druge dajatve plačajo kupci. Toženec je torej nedvomno dobro vedel za obveznost plačila prometnega davka.

Toženec je torej s pogodbo prevzel obveznost plačila prometnega davka, čeprav je bila zavezanka za plačilo tega davka tožena stranka kot prodajalka. Toženec je prevzel izpolnitev tožeče stranke njenemu upniku, to je Upravi za družbene prihodke, zato v skladu z določbo čl. 453/2 ZOR toženec odgovarja proti sopogodbeniku, če prevzete obveznosti pravočasno ne izpolni. Po odločbi Uprave za družbene prihodke bi morala prometni davek plačati tožeča stranka v roku 30 dni, glede na toženčev prevzem izpolnitve pa bi moral to obveznost namesto nje izpolniti toženec. Odločbo o odmeri davka je prejel, bil je obveščen o roku, v katerem je treba davčno obveznost poravnati, vendar tega ni storil. S tem, ko ni pravočasno plačal prometnega davka, ni izpolnil tiste obveznosti, ki jo je prevzel, in je zato nastopila njegova odškodninska odgovornost iz pogodbenega razmerja s tožečo stranko. Zato ta utemeljeno uveljavlja odškodnino proti tožencu. Sporna pa je višina odškodnine. Prvostopno sodišče je kot škodo štelo znesek 14.066,50 SIT, to je davčne zamudne obresti od prometnega davka za čas od 16.1.1992 do 20.3.1992. Tožeča stranka namreč ni plačala prometnega davka v roku, ki ji je bil dan, ampak z zamudo in je zato morala plačati zamudne davčne obresti po odloku o obrestni meri zamudnih obresti za davke in prispevke, carine in druge davščine (Ur. l. RS št. 1/92) v znesku 14.066,50 SIT. Po presoji pritožbenega sodišča pa navedeni znesek ni tista škoda, ki jo mora povrniti tožena stranka. Tožeča stranka je namreč brez potrebe plačala svojo obveznost iz davčne odločbe šele v marcu 1992. Tožeča stranka je vedela, da je sama davčni zavezanec, glede na to, da je bila v kritičnem času Uprava za družbene prihodke dejansko del tožeče stranke, pa je tudi vedela, da toženec svoje obveznosti, ki jo je do nje prevzel s pogodbo, to je plačila prometnega davka, v danem roku ni izpolnil. Zato ni bilo razlogov, da je tožeča stranka prometni davek plačala šele 27.3.1992. Čeprav je tožeča stranka vedela, da toženec z neplačilom krši pogodbo, bi vendarle morala po splošnih pravilih skrbeti, da škoda ne nastane oz. da se ne poveča, ker je v lastni sferi imela možnost škodo preprečiti ali zmanjšati. To pravilo čl. 266/4 ZOR izvira iz načel morale, ki so uzakonjena tudi v čl. 12 ZOR kot načelo vestnosti in poštenja. V okviru moralne obveznosti odklonitve ali zmanjšanja škode bi morala tožeča stranka ob preteku roka za izpolnitev davčne obveznosti in ob ugotovitvi, da toženec te obveznosti ni izpolnil namesto nje, kot se je zavezal, nemudoma kot davčni zavezanec izpolniti svojo davčno obveznost in plačati prometni davek. Tega pa ni storila in je s tem sama povzročila obveznost plačila visokih davčnih zamudnih obresti, čemur bi se lahko izognila.

Zato mora tožeča stranka sama nositi ta del škode, ki ji je nastal, torej davčne zamudne obresti. Toženec pa je prišel v zamudo pri izpolnitvi svoje pogodbene obveznosti v razmerju do tožeče stranke z iztekom 30-dnevnega roka za plačilo prometnega davka. Ob skrbnem ravnanju tožeče stranke, ki naj bi po izteku 30-dnevnega roka plačala prometni davek, bi znašala odškodninska obveznost toženca do tožnika le povrnitev že plačanega prometnega davka ter zakonite zamudne obresti od zneska prometnega davka za čas od nastanka toženčeve zamude do dneva, ko je toženec končno le plačal prometni davek. Glede na plačilo tega predstavlja torej del škode, za katero je odgovoren toženec, znesek zakonitih zamudnih obresti od 16.1.1992 do 20.3.1992. Zakonite zamudne obresti za teh 65 dni po Zakonu o obrestni meri zamudnih obresti znašajo 860,17 SIT, kot izhaja iz obračuna obresti po prio programu. Po prepričanju pritožbenega sodišča je ta znesek škoda, ki jo je toženec zaradi kršitve pogodbe na podlagi določbe čl. 262/2 ZOR dolžan plačati tožeči stranki. Zato je pritožbeno sodišče delno utemeljeni pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo v skladu z določbo čl. 373 tč. 4 ZPP spremenilo tako, da mora toženec plačati tožniku 860,17 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje. Višji tožbeni zahtevek pa je neutemeljen, zato ga je bilo treba zavrniti.

Zaradi spremembe sodbe je bilo treba na novo odločiti o stroških vsega postopka (čl. 166/2 ZPP). Tožeča stranka je uspela z zneskom 860,17 SIT, to je s 6,12 %, tožena stranka pa s 93,88 %, zato je pritožbeno sodišče odmerilo stroške obeh strank in nato upoštevalo doseženi uspeh. Stroški tožeče stranke znašajo, upoštevaje Tarifo o odvetniških storitvah in glede na dejanske stroške, 19.519,00 SIT, 6,12 % navedenih stroškov pa znaša 1.194,55 SIT. Stroški tožene stranke so bili tudi odmerjeni v skladu s Tarifo o odvetniških storitvah in upoštevaje druge dejanske stroške na 18.333,00 SIT, glede na 93,88 % uspeh pa pripada toženi stranki 17.211,00 SIT pravdnih stroškov. Po medsebojnem pobotanju mora torej tožeča stranka povrniti toženi stranki 16.016,45 SIT njenih pravdnih stroškov. V pritožbenem postopku je imela stroške le tožena stranka in sicer za sestavo pritožbe v znesku 3.600,00 SIT in za takse v znesku 4.800,00 SIT, to je skupaj 8.400,00 SIT. V pritožbenem postopku je tožena stranka uspela s 93,88 %, torej ji mora tožeča stranka povrniti še 7.885,92 SIT pritožbenih stroškov.

ZOR člen 262,  262/2,  266,  453,  453/1,  453/2,  262,  262/2,  266,  453,  453/1,  453/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.