VSL sodba Kp 1325/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-16

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

Izvid in mnenje izvedenca psihološke stroke, v katerih so navedeni rezultati različnih psiholoških testov pri pregledu 3 leta starega oškodovanca, ki ne more biti zaslišan kot priča, med temi tudi izjave otroka, dane pri nekaterih testih, ni prepovedan dokaz po določbah Zakona o kazenskem postopku.

Pritožbe javnega tožilca, obt. M. V. in njegovega zagovornika se zavrnejo kot neutemeljene in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obtoženec se oprosti plačila stroškov pritožbenega postopka iz 1. do 6. tč. II. odst. 95. čl. ZKP.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega kaznivega dejanja posebno hude telesne poškodbe po III. v zvezi s I. odst. 52. čl. KZ RS in nadaljevanega kaznivega dejanja nasilniškega obnašanja po II. v zvezi s I. odst. 222. čl. KZ RS v zvezi z II. odst. 12. čl. KZ SFRJ. Za prvo kaznivo dejanje mu je določilo kazen 7 mesecev zapora, za drugo 10 mesecev zapora, preklicalo je pogojno obsodbo in z upoštevanjem kazni 10 mesecev zapora, ki je bila določena v tej sodbi obtožencu izreklo enotno kazen 2 leti zapora. Z isto sodbo je zoper obt. S. J. zavrnilo obtožbo kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po I. odst. 53. čl.

Zoper sodbo so se pritožili javni tožilec, obtoženec in zagovornik.

Javni tožilec in zagovornik se pritožujeta zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, vsi trije pa zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagajo razveljavitev sodbe in novo sojenje.

Na zahtevo obtoženca je sodišče njega in zagovornika obvestilo o seji senata. Za navzočnost obtoženca, ki je v priporu, pa ni poskrbelo, ker je senat menil, da njegova navzočnost na seji senata za razjasnitev stvari ni potrebna.

Sodišče prve stopnje je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo. V obrazložitvi sodbe je določno in popolno navedlo, katera dejstva šteje za dokazana in zakaj, navedlo je razloge o vseh odločilnih dejstvih, ti pa si med seboj tudi ne nasprotujejo.

Res je, kar uveljavlja pritožba zagovornika, da ugotovitev sodišča prve stopnje, da je otroka na peč posadil obtoženec, nasprotuje izpovedbi otrokove matere S. J. Vendar je sodišče prve stopnje s pravilno oceno te izpovedbe, zagovora obtoženca in vseh drugih dokazov ugotovilo, da izpovedbi S. J. in obtoženca, ko opisujeta na kakšen način je otrok zadobil opekline, nista resnični. Opirajoč se na mnenje izvedenca medicinske stroke, specialista za opekline in pričevanje zdravnice, ki je otroka prva pregledala, je pravilno ugotovilo, da je bil otrok posajen na peč, ki je bila bistveno bolj vroča, kot to izpoveduje otrokova mati in to direktno na grelno ploščo. Sodišče prve stopnje pa se je pri svojih ugotovitvah pravilno oprlo tudi na izvid in mnenje izvedenke psihološke stroke M. Š.

Izvedenka je v pisnem mnenju in zaslišana na glavni obravnavi, tudi po oceni pritožbenega sodišča, podrobno in strokovno prepričljivo opisala, na podlagi kakšnih metod in testov je prišla do dognanj, zapisanih v njenem izvidu in mnenju. Pritožba zagovornika zato neutemeljeno oporeka strokovni korektnosti in dokazni prepričljivosti takega mnenja. Sodišče druge stopnje se v celoti strinja z dokazno oceno tega dokaza, navedeno v obrazložitvi izpodbijane sodbe.

Neutemeljeno pa pritožba zagovornika tudi uveljavlja, da mnenje psihologinje pravno ne bi smelo biti upoštevano kot dokaz. V zvezi s tem sodišče druge stopnje ugotavlja, da ne drži trditev te pritožbe, da je psihologinja zaslišala mld. oškodovanca. Iz podatkov spisa jasno izhaja, da zaslišanje oškodovanca ni bilo opravljeno. Povsem jasno je, da triletni otrok ne more biti zaslišan kot priča pred sodiščem, saj sodišče glede na njegovo starost z njim nikakor ne more vzpostaviti takega stika, da bi ga lahko zaslišalo kot pričo tudi ne s sodelovanjem strokovnjakov. Zato sodišče ni opravilo zaslišanja oškodovanca, kaj takega stranke tudi niso predlagale. Je pa upravičeno odredilo izvedenstvo psihološke stroke, saj je bilo v smislu določb 241. čl. ZKP za ugotavljanje ali presojo pomembnih dejstev potrebno dobiti izvid in mnenje nekoga, ki ima potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga. Izvedenka psihološke stroke je pri svojem delu uporabila posebne metode, primerne za tretma otroka take starosti in v izvidu prikazala rezultate različnih verbalnih in tudi neverbalnih tehnik, ki jih je uporabljala. Sodišče druge stopnje zato ocenjuje, da v obravnavanem primeru ne gre za prepovedan dokaz. Prepovedani dokazi so le tisti, za katere je v Zakonu o kazenskem postopku jasno navedeno, da se na njih sodba ne sme opirati. Mnenje in izvid izvedenke Š. pa ni tak prepovedan dokaz tudi v delu, ko je v izvidu prikazala rezultate nekaterih verbalnih testov in povzela besede otroka. V nasprotju s trditvijo pritožbe zagovornika pa v obravanvanem primeru dejstev ni ugotavljala izvedenka, temveč sodišče, ki se je pri tem oprlo med drugim tudi na izvedensko mnenje izvedenke psihološke stroke.

Pritožbi zagovornika in tudi obtoženca, ki vztraja pri svojem zagovoru zato ne moreta izpodbiti ugotovitev sodišča prve stopnje o tem, kdo in na kakšen način je posadil otroka na peč, zaradi česar je dobil opekline, ki so opredeljene kot posebno huda telesna poškodba.

Sodišče druge stopnje v celoti sprejema podrobne in prepričljive razloge, ki jih je o teh ugotovitvah v svoji sodbi navedlo sodišče prve stopnje.

Sodišče druge stopnje pa se tudi strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je dokazana obtoženčeva krivda le v obliki nezavestne malomarnosti. Tudi o teh ugotovitvah je sodišče prve stopnje navedlo prepričljive dokaze, ki niso sami s seboj v nasprotju, kot to uveljavlja pritožba javnega tožilca. Tudi pri oceni dokazov, pomembnih za odločanje o obliki krivde obtoženca, je sodišče ravnalo po pravilih sodniške stroke. V vseh primerih, ko so se iz izvedenih dokazov nakazovala različna dejstva, je štelo za dokazana le tista, ki so za obtoženca bolj ugodna. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je z gotovostjo dokazano le to, da je na peč otroka položil obtoženec, da je bila peč vroča in da je na peči otrok sedel le kratek čas. Sodišče druge stopnje se strinja z oceno sodišča prve stopnje, da ni mogoče izključiti verjetnosti, da je bil otrok na peč položen zato, ker je pred tem sam izjavil, da ga zebe, za kaj takega ni na razpolago dokazov. Iz tega pa izhaja nadaljnji sklep, da ni dokazana trditev tožilca v obtožnici, katero ponavlja v svoji pritožbi, da je bil otrok na peč položen zaradi nagajivosti in da se kljub upiranju ni mogel odmakniti s peči. Tožilec v pritožbi ne ponuja dokazov, ki bi z gotovostjo dokazovali take razloge za posaditev na peč in tako obnašanje otroka, ko je bil na peči. Je pa sodišče prve stopnje na strani 10 sodbe prepričljivo obrazložilo navedbo iz izreka, da je bil otrok na peč posajen tako, da se ni mogel odmakniti s peči. S tako razlago se sodišče druge stopnje strinja, ta pa pomeni povsem nekaj drugega, kot navedba v obtožbi, da se otrok kljub upiranju ni mogel odmakniti s peči. Zato tudi ni podano v pritožbi tožilca uveljavljano nasprotje v med izrekom in razlogi in med samimi razlogi sodbe.

Sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno in zanesljivo ugotovilo, da je obtoženec storil kaznivo dejanje nasilniškega obnašanja, kakor tudi, da je bila pri storitvi tega dejanja obtoženčeva prištevnost bistveno zmanjšana. Obtoženec dejanja ni zanikal, tudi po oceni pritožbenega sodišča pa mu je v celoti dokazano z izpovedbami zaslišanih oškodovancev. Sodišče prve stopnje je tudi pri oceni dokazov, pomembnih za odločanje o stopnji prištevnosti obtoženca pri storitvi tega kaznivega dejanja pravilno ocenilo vse v poštev prihajajoče dokaze in tudi tokrat ravnalo po pravilih sodniške stroke. Sodišče druge stopnje se strinja z oceno sodišča prve stopnje, da dokazi, ki jih je imelo na razpolago, niso taki, da bi bilo mogoče izpodbiti obtoženčev zagovor, v katerem zatrjuje, da je bil na večer novega leta pod močnim učinkom alkohola. Tak njegov zagovor so številne zaslišane priče potrdile. Javni tožilec v pritožbi omenja le tiste dokaze, ki po njegovi oceni kažejo na to, da obtoženec ni bil močno vinjen, ne omenja pa tistih, ki dokazujejo nasprotno. Pa tudi pričevanje policista I. D. je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo. Sam je res navajal, da obtoženec ni dajal videz močno vinjene osebe, enako tudi drug policist A. J., vendar pa je hkrati povedal, da se je obtoženec majal. Ta del pričine izpovedbe pa je sodišče ocenjevalo tudi ob strokovni pomoči izvedenca psihiatra na glavni obravnavi, ki je kot strokovnjak opisal, kakšne so ali niso zunanje manifestacije močno vinjene osebe. Pritožba javnega tožilca zato ne more izpodbiti pravilne odločitve sodišča prve stopnje, ki je v dvomu v korist obtoženca ugotovilo, da je bil ob času storitve pod močnim učinkom alkohola in zato ob upoštevanju mnenja izvedenca psihiatra, bistveno zmanjšano prišteven.

Pritožbe izrecno ne izpodbijajo sodbe v odločbi o kazni, ker pa pritožba zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, podana v korist obtoženca, obsega tudi pritožbo zoper odločbo o kazni, je sodišče druge stopnje sodbo preizkusilo tudi v tem delu.

Pri tem je ugotovilo, da je sodišče prve stopnje upoštevalo in pravilno ovrednotilo vse olajševalne in obteževalne okoliščine in je zato obtožencu določilo in izreklo primerne kazni. Pravilna je tudi odločitev tega sodišča, da je obtožencu preklicalo pogojno obsodbo, saj je ponovil istovrstno kaznivo dejanje. Tudi sodišče druge stopnje utemeljeno pričakuje, da bodo z izrečeno kaznijo doseženi vsi nameni kaznovanja, predvsem pri obtožencu, da v bodoče kaznivih dejanj ne bo več ponavljal.

Iz enakih razlogov kot sodišče prve stopnje, je tudi sodišče druge stopnje obtoženca oprostilo plačila stroškov pritožbenega postopka.

ZKP člen 228,  228.  KZS člen 52,  52/3,  52,  52/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.