TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Kp 1440/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

Sodišče prve stopnje je pri odmeri kazni v preveliki meri upoštevalo v razlogih sodbe naštete olajševalne okoliščine, premalo pa ugotovljene obteževalne okoliščine in tudi premoženjske in osebne razmere obdolženca.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazni spremeni tako, da se obd. T.Z. izrečena denarna kazen zviša na 40.000 (štiridesettisoč) tolarjev.

Obdolženec je dolžan plačati denarno kazen v roku 3 (treh) mesecev, sicer se bo v primeru neizterljivosti izvršila tako, da se bo za vsakih 3.000 tolarjev denarne kazni določil en dan zapora.

Obdolženec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 3.000 tolarjev.

Z izpodbijano sodbo je bil obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po čl. 251/III in I KZ RS in po čl.

253/III KZ RS obsojen na 20.000 tolarjev denarne kazni. Obdolžencu so bili naloženi v plačilo tudi stroški kazenskega postopka.

Proti sodbi se je pritožil javni tožilec, ki izpodbija odločbo o kazni ter predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da izreče obdolžencu višjo denarno kazen.

Pritrditi je potrebno stališču javnega tožilca, da je sodišče prve stopnje pri odmeri višine denarne kazni premalo upoštevalo ugotovljene in v razlogih izpodbijane sodbe naštete obteževalne okoliščine. Pravilna ugotovitev, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje s krivdno obliko zavestne malomarnosti, kakor tudi dejstvo, da sta bili v prometni nezgodi hudo telesno poškodovani dve osebi, sta bili premalo upoštevani kot obteževalni pri odmeri kazni obdolžencu. Kljub podani olajševalni okoliščini, in sicer dosedanji nekaznovanosti obdolženca, je torej izrečena denarna kazen prenizka.

Zato je pritožbeno sodišče pritožbi javnega tožilca ugodilo in je izpodbijano sodbo v odločbi o kazni spremenilo tako, da je obdolžencu izrečeno denarno kazen zvišalo na 40.000,00 tolarjev. Tudi tako zvišana denarna kazen ustreza premoženjskim razmeram obdolženca, ki je zaposlen in prejema ustrezne osebne dohodke, ki jih potrebuje le za lastno preživljanje, saj je samski in brez otrok.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih čl. 98/I in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1520/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

pripor - ponovitvena nevarnost - begosumnost

Sodišče druge stopnje je pripor odpravilo, ker priporni razlogi po vložitvi obtožnice niso več podani.

Pritožbama obdolženega in njegovega zagovornika se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor zoper obdolženca odpravi.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zoper obdolženca iz razlogov po 1. in 3. točki 2. odstavka 191. člena ZKP podaljšalo pripor, po vložitvi obtožnice zaradi kaznivega dejanja ponarejenja listin po 3. v zvezi s 1. odstavkom 186. člena KZ RS.

Zoper sklep sta se pritožila zagovornik in obdolženec. Predlagata, da se pripor odpravi.

Iz podatkov spisa izhaja, da je bil obdolženec priprt takoj po prijetju, predvsem zaradi suma, da je storil kaznivo dejanje pomoči storilcem po storitvi kaznivega dejanja po 1. odstavku 208. člena KZ RS. Zoper njega se je vodila preiskava zaradi suma, da je pomagal storilcem večih kaznivih dejanj. Hkrati pa se je preiskava vodila tudi zaradi kaznivega dejanja ponarejanja listin. Po koncu preiskave pa je javni tožilec obdolženca obtožil le kaznivega dejanja ponarejanja listin. V zvezi s tem kaznivim dejanjem pa se v preiskavi sploh niso izvajali dokazi. Javni tožilec pa tudi ni predlagal podaljšanja pripora po vložitvi obtožnice. Ker obdolženec dosedaj še ni bil pravnomočno obsojen pred sodiščem, ob upoštevanju teže dejanje, katerega je sedaj obtožen in tudi dokazne podlage, ki jo ima sodišče na razpolago, zgolj dejstvo, da se zoper obdolženca vodijo še nekateri kazenski postopki, ne pomeni posebne okoliščine, ki bi kazala na tolikšno nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj, da bi bilo potrebno pripor zoper obdolženca podaljšati. Določena nedisciplina pri odzivanju vabilom sodišča v drugih kazenskih postopkih, v katerih pripor zoper obdolženca ni bil odrejen, pa tudi ne opravičuje podaljšanja pripora iz razloga po 1. točki 2. odstavka 191. člena ZKP. Sodišče druge stopnje je zato ugodilo pritožbam in pripor zoper obdolženca odpravilo.

Kljub povedanemu pa sodišče druge stopnje obdolženca opozarja, da bo moral, sam bolj poskrbeti za to, da ga bo sodišče lahko obveščalo o narokih v drugih postopkih, ki so še v teku, ker bo sicer zoper njega zaradi teh zadevah lahko odrejen pripor med drugim tudi iz razloga po 2. odstavku 300. člena ZKP.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191/2-3,  191,  191/2-1,  191/2-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1451/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-11

pripor - ponovitvena nevarnost - starejši mladoletnik - izjemnost ukrepa

Pri starejšem mladoletniku je podana ponovitvena nevarnost glede na to, da je bil v istem letu nekaj mesecev prej zoper njega izrečen vzgojni ukrep, sedaj pa naj bi ponovil dve hudi kaznivi dejanji zoper premoženje.

Pritožba zagovornice st. mladoletnika J.H. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodnik za mladoletnike odredil pripor st. mladoletniku J.H., zaradi utemeljenega suma storitve dveh kaznivih dejanj poskusa vloma po 1. točki I. odst. in III. odst. 166. čl. KZ RS, ki naj bi bili storjeni dne 3.11.1993 ter 24.10.1993. Iz podatkov kazenskega spisa pa je razvidno, da je Temeljno javno tožilstvo v X, enota v X zoper st. mladoletnika tudi že vložilo zahtevo za opravo pripravljalnega postopka v smeri navedenih dveh kaznivih dejanj. Pripor je odrejen iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki II. odst. 191. čl. Zakona o kazenskem postopku.

Proti takšni odločitvi se je pravočasno pritožila zagovornica st.

mladoletnika zaradi "nepravilne uporabe materialnega prava" ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagala, naj pritožbeni senat za mladoletnike izpodbijani sklep tako spremeni, da pripor odpravi oziroma izpodbijani sklep razveljavi.

Utemeljenost suma, da naj bi st. mladoletnik storil obe navedeni kaznivi dejanji izhaja tako iz zahteve za uvedbo pripravljalnega postopka kakor tudi iz njegovega zagovora, saj je pri zaslišanju obe kaznivi dejanji priznal. Ker iz podatkov kazenskega spisa izhaja, da mu je že bil izrečen vzgojni ukrep v letu 1993 zaradi prej storjenih kaznivih dejanj in sicer vzgojni ukrep strožjega nadzorstva organa socialnega skrbstva ter da je zoper njega v teku še več drugih kazenskih postopkov zaradi istovrstnih kaznivih dejanj in ker je pred kratkim poskušal storiti oziroma dejansko že ponovil dvoje kaznivih dejanj, so to vsekakor tiste posebne okoliščine, ki močno opravičujejo bojazen, da bi, v kolikor bi bil na prostosti, z izvrševanjem kaznivih dejanj še nadaljeval, kot naj bi to že tudi dejansko storil. Torej iz teh podatkov izhaja, da prej izrečeni vzgojni ukrep pri njem ni dosegel prav nobenih vzgojnih in prevzgojnih učinkov v smeri, da bi prenehal z izvrševanjem kaznivih dejanj. Tako pa je utemeljena tudi izjemnost pripora kot tistega skrajnega ukrepa v postopku proti mladoletnikom, da se pri obravnavanem st. mladoletniku doseže, da s kaznivimi dejanji ne nadaljuje. Zato je odločitev sodnika za mladoletnike, ki se je poslužil tega ukrepa pravilna in je vsekakor podana pri st.

mladoletniku nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj po 3. točki II.

odst. 191. čl. Zakona o kazenskem postopku v zvezi z 474. čl. istega zakona. Navedbe v pritožbi in obljube, ki jih vsebuje pritožba, pa teh ugotovitev zaenkrat ne morejo omajati. Tako je bilo potrebno pritožbo zagovornice kot neutemeljeno zavrniti.

ZKP člen 191,  191/2-3,  474,  191,  191/2-3,  474.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1237/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-05

oprostilna sodba - odpoved javnega tožilca pravici do pritožbe - vložitev nove obtožnice

Osemdnevni rok po razglasitvi oprostilne sodbe se ne nanaša le na vložitev nove obtožnice, pač pa tudi na odpoved javnega tožilca do pravice do pritožbe zoper oprostilno sodbo.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi čl. 270 tč.

3 ZKP odločilo, da se ne dopusti obtožba z dne 28.7.1993 zoper obtoženega J.N. zaradi kaznivega dejanja prikrivanja po čl. 176/III in I KZ RS ter da se kazenski postopek zoper obtoženca J.N. ustavi.

Proti sklepu se je pritožil javni tožilec zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da dopusti obtožbo zaradi kaznivega dejanja prikrivanja po čl. 176/III in I KZ RS ter da se kazenski postopek zoper obtoženega J.N. nadaljuje.

V določilu čl. 355/I ZKP ni podlage za stališče sodišča prve stopnje, da se mora javni tožilec takoj po razglasitvi oprostilne sodbe iz razloga po čl. 350 tč. 3 ZKP odpovedati pritožbi zoper sodbo ter da rok 8 dni velja za vložitev nove obtožnice. Zakon o kazenskem postopku namreč določa, da se lahko javni tožilec takoj po razglasitvi sodbe z ustno izjavo odpove pravici do pritožbe in vloži novo obtožnico, lahko pa to stori pismeno v 8 dneh po razglasitvi sodbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1419/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-30

spolni napad na osebo, mlajšo od štirinajst let - kazenska sankcija

Sodišče prve stopnje je vse olajševalne in obteževalne okoliščine pravilno ovrednotilo.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja spolnega napada na osebo mlajšo od 14 let po III. odstavku 103. člena KZ RS in mu izreklo kazen 3 leta in 6 mesecev zapora.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec in predlaga, da se obtožencu izrečena kazen zviša.

Sodišče prve stopnje je upoštevalo in pravilno vrednotilo vse olajševalne in obteževalne okoliščine. Sodišče druge stopnje se zato ne strinja s stališčem javnega tožilca, da je sodišče precenilo olajševalne okoliščine in premalo upoštevalo obteževalne okoliščine.

Pri odmeri kazni je pravilno ocenilo težo storjenega kaznivega dejanja, še posebno njegove posledice, kakor tudi dejstvo, da je bil obtoženec dosedaj že večkrat kaznovan. Vse te in tudi druge obteževalne okoliščine na katere opozarja javni tožilec, je dovolj upoštevalo, saj je obtožencu izreklo dokaj visoko kazen, 3 leta in 6 mesecev zapora. Tudi sodišče druge stopnje meni, da bodo s tako kaznijo doseženi nameni kaznovanja. Pritožbo javnega tožilca je zato zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo potrdilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1396/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

vrnitev v prejšnje stanje - zasebni tožilec

Pravilno je bilo odločeno, da se vrnitev v prejšnje stanje zasebnemu tožilcu ne dovoli, ker se vzrok izostanka z glavne obravnave ni izkazal kot upravičen.

Pritožba pooblaščenca zasebnega tožilca S. C. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje ustavilo kazenski postopek zoper obd. J. G. zaradi kaznivega dejanja razžalitve po I.

odst. 106. čl. KZ RS iz razlogov po I. odst. 58. čl. Zakona o kazenskem postopku.

Proti takšnemu sklepu se je pravočasno pritožil pooblaščenec zasebnega tožilca. Kot je razvidno iz vsebine njegove pritožbe se pritožuje zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z novo vlogo datirano dan kasneje pa je pooblaščenec zasebnega tožilca podal predlog za vrnitev v prejšnje stanje, obenem pa navedel, da umika pritožbo, ki jo je že podal zoper izpodbijani sklep, v kolikor bo temu drugemu predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ugodeno.

Ker je prvostopno sodišče pritožbo predložilo pritožbenemu sodišču, je pritožbeno sodišče zadevo vrnilo nazaj na prvo stopnjo kot preuranjeno glede na pogojno izjavo o umiku pritožbe in pozvalo sodišče prve stopnje, naj odloči o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje.

Prvostopno sodišče je s sklepom z dne 9.6.1993 odločilo, da se vrnitev v prejšnje stanje ne dovoli, po poteku roka za pritožbo in izostanku pritožbe zoper ta sklep pa je prvotno pritožbo ponovno predložilo drugostopnemu sodišču v pristojno reševanje.

Ker je prvostopno sodišče glede na navedbe predloga za vrnitev v prejšnje stanje, pa tudi navedbe pritožbe zoper prvo odločitev, izvedlo poizvedbe, v katerih je zaslišalo porotnika D. D., porotnico K. U. ter vpogledalo izjavo odvetnika H. J. iz x, nato pa ni dovolilo vrnitve v prejšnje stanje, ker je ugotovilo, da ni bil podan opravičen vzrok zaradi neudeležbe zasebnega tožilca oz. njegovega pooblaščenca na glavni obravnavi, tudi pritožbi zoper izpodbijani sklep ni bilo moč ugoditi, ker se iz zbranih podatkov kazenskega spisa nakazuje, da zasebni tožilec oziroma njegov pooblaščenec nista pristopila na glavno obravnavo dne 13.11.1992, na katero sta bila pravilno povabljena in ker izostanka stranke ni moč šteti za opravičenega. Trditev pritožbe ter izjave substituta namreč oba porotnika v svojih izjavah nista potrdila, navedla sta celo, da sta razpravno dvorano zapustila ob 12.30 uri in jo zaklenila, ključ pa pustila v vratih. Tako se izkaže, da je odločitev prvostopnega sodišča z dne 13.11.1992 povsem na mestu, pritožba pooblaščenca pa teh ugotovitev ne more omajati in ji zato ni bilo moč ugoditi.

ZKP člen 58,  58/1,  58/2,  58,  58/1,  58/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1429/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-08

Pritožba zagovornika zavrnjena, ker niti ni izpodbijal pripornega razloga pač pa predlagal odpravo zaradi slabega zdravstvenega stanja obtoženca.

Pritožba zagovornika obt. I.M. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat Temeljnega sodišča v x, enote v x, pred katerim se opravlja glavna obravnava, na obravnavi dne 29.10.1993 obt. I.M. podaljšal pripor iz pripornega razloga begosumnosti po 1. tč. II. odst. 191. čl. Zakona o kazenskem postopku, ker je glavno obravnavo preložil na dne 10.11.1993. Proti takšni odločitvi se je pravočasno pritožil zagovornik obtoženca in predlagal, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep tako spremeni, da pripor odpravi.

Po proučitvi podatkov kazenskega spisa je potrebno ugotoviti, da je pri obtožencu vsekakor podan utemeljen sum, da naj bi storil kaznivo dejanje goljufije po III. odst. 171. čl. KZ RS, nadalje nadaljevano kaznivo dejanje goljufije po istem odstavku cit. člena ter tudi poskus takšnega kaznivega dejanja goljufije po III. odst. 171. čl.

ter še posebno kaznivo dejanje ponarejanja listin po III. odst. 186. čl. KZ RS.

Ker je obtoženec tuj državljan in v Sloveniji nima ne stalnega ne začasnega bivališča in ker ga tako prav nič ne veže na področje Slovenije, obenem pa gre za obtožbo zaradi hudih kaznivih dejanj, je vsekakor pri njem podana utemeljena bojazen, da bi utegnil pobegniti in se izogniti organom kazenskega pregona, če bi bil sedaj, v tej fazi kazenskega postopka, torej tik pred zaključkom glavne obravnave, izpuščen na prostost. Zato je po oceni pritožbenega sodišča ta priporni razlog pri njem še vedno podan. Sicer pa pritožba zagovornika, kot je razvidno iz njene vsebine, pripornega razloga begosumnosti pri obtožencu niti ne izpodbija.

Kar pa se tiče navedb pritožbe v zvezi z zdravstvenim stanjem obtoženca pa je potrebno ugotoviti, da ima obtoženec v okviru priporniškega režima v Zaporih v Ljubljani vso potrebno zdravstveno oskrbo, kar je razvidno tako iz podatkov Kliničnega centra v Ljubljani, pa tudi iz zadnje odredbe predsednika senata z dne 3.11.1993, s katero je bil obtoženec poleg na Očesno kliniko Kliničnega centra v Ljubljani, napoten tudi na poseben pregled k specialistu diabetiku Kliničnega centra v Ljubljani. Zato iz teh - zdravstvenih razlogov zaenkrat pritožbi zagovornika obtoženca ni bilo moč ugoditi. Potrebno bo namreč počakati še na izvid specialista diabetika.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1435/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-09

postopek proti mladoletniku - podaljšanje pripora - begosumnost - ponovitvena nevarnost

Pritožba zagovornice zavrnjena, ker sta po preteku enega meseca od odreditve pripora še vedno podana priporna razloga begosumnosti in ponovitvene nevarnosti; ker naj bi starejši mladoletnik nova kazniva dejanja storil na begu iz Prevzgojnega doma Radeče.

Pritožba zagovornice st. ml. A. S. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je bil st. ml. A. S., ki se nahaja v priporu od 5.10.1993 od 19. ure dalje iz pripornih razlogov begosumnosti in ponovitvene nevarnosti po 1. in 3. tč. II. odst. 191. člena v zvezi z II. odst. 474. člena Zakona o kazenskem postopku podaljšan pripor med pripravljalnim postopkom, ki se vodi zaradi kaznivih dejanj izsiljevanja po I. odst. 172. člena in nasilniškega obnašanja po II. odst. 222. člena KZ RS.

Proti takšnemu sklepu se je pravočasno pritožila zagovornica starejšega mladoletnika zaradi "nepravilne uporabe materialnega prava" ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Predlagala je, naj pritožbeni senat za mladoletnike izpodbijani sklep tako spremeni, da pripor zoper starejšega mladoletnika odpravi.

Razmere in okoliščine pri starejšem mladoletniku od odreditve pripora pred enim mesecem do sedaj, to je do podaljšanja tega pripora le za 8 dni, se niso v ničemer spremenile. Iz podatkov kazenskega spisa namreč izhaja, da sta pri starejšem mladoletniku še vedno podana oba priporna razloga zaradi katerih je bil pripor odrejen in podaljšan, saj je starejši mladoletnik že pobegnil iz Prevzgojnega doma Radeče, kjer je bil na izvrševanju prej izrečenega vzgojnega ukrepa zaradi prej storjenih kaznivih dejanj, obenem pa je še vedno utemeljeno sumljiv, da je na tem begu storil kar troje novih kaznivih dejanj, zaradi katerih je sedaj v teku pripravljalni postopek. Tako je še vedno podana bojazen, da bi znova pobegnil, če bi bil vrnjen v prevzgojni dom Radeče, obenem pa tudi utemeljena bojazen, da bi utegnil znova storiti nova kazniva dejanja. Torej sta oba priporna razloga tako begosumnosti kot ponovitvene nevarnosti pri njem še vedno podana. Obljube starejšega mladoletnika, ki so navedene v pritožbi njegove zagovornice pa zaenkrat teh ugotovitev ne morejo omajati, zato pritožbi zagovornice ni bilo moč ugoditi.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191/2-3,  474,  474/2,  191,  191/2-1,  191/2-3,  474,  474/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1481/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-25

Ob deležu oškodovancev k storitvi kaznivega dejanja izrek nepogojne kazni storilcu ni neprimeren.

Pritožba pooblaščenke zasebnih tožilcev se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Zasebni tožilec F. M. je dolžan plačati 20.000,00 SIT povprečnine.

S sodbo, ki je navedena v uvodu, je bil obd. spoznan za krivega kaznivega dejanja grdega ravnanja po čl. 65 KZ RS, dveh kaznivih dejanj ogrožanja z nevarnim orodjem pri prepiru po členu 56 KZ RS in kaznivega dejanja razžalitve po členu 106 KZ RS. Sodišče je obdolžencu izreklo pogojno obsodbo, kjer so določene posamične kazni in enotna kazen treh mesecev zapora, ki se ne bo izvršila, če obdolženec v preizkusni dobi dveh let ne bo storil novega kaznivega dejanja.

Sodbo sodišča prve stopnje izpodbija pooblaščenka zasebnih tožilcev F. M. in A. in predlaga, da višje sodišče obdolžencu izreče kazen zapora.

Pritižbeni razlogi, ki jih uveljavlja pooblaščenka zasebnih tožilcev, niso podani. Sodišče druge stopnje ugotavlja, da so bile sankcije izrečene zakonito in sprejema razloge, ki jih je pri odločitvi o višini sankcije upoštevalo sodišče prve stopnje. Kazniva dejanja za katera je bil odolženec spoznan za kriva, glede zagroženih kazni ne spadajo med hujša, obdolženec glede na zbrane podatke ni nagnjen k izvrševanju kaznivih dejanj, ponudil je spravo v kazenskem postopku, dejanje je priznal, s čimer je pripomogel k razjasnitvi zadeve.

Okoliščine, ki vplivajo na odmero kazni, tako olajševalne kot obteževalne, so prišle dovolj do izraza. Iz podatkov o predkaznovanosti in iz načina življenja obdolženca pa izhaja, da ga iz specialno preventivnih razlogov ni potrebno obsoditi na nepogojno kazen ter je izrečena sankcija opominjevalne narave primerna.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da pritožbeni razlogi niso podani, zato je bilo treba pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo prvostopenjskega sodišča.

V skladu s III. odst. 99. člena in s 101. členom ZKP je zasebni tožilec dolžan plačati stroške postopka in povprečnino v višini 20.000,00 tolarjev.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.