TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Kp 1368/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Ni dokazano, da bi obdolženec storil to kaznivo dejanje, čeprav je v času, ko je bila storjena tatvina lesa, sekal les v svoji parceli, ki meji na parcelo oškodovanca, če ni nobenega dokaza o tem, da je prav obdolženec podrl les, ki je bil ukraden. Pri obdolžencu tak les ni bil najden, nobenega dokaza ni, da bi obdolženec tak les odtujil, sam pa tudi dejanje zanika.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec iz razloga po 3. točki 350. člena ZKP oproščen obtožbe kaznivega dejanja po členu 158/1 KZ RS. S stroški kazenskega postopka je bil obremenjen proračun.

Proti tej sodbi se pritožuje javni tožilec, ki uveljavlja pritožbeni razlog nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo dokaze ter na podlagi teh sklepalo, da ni dokazano, da bi obdolženec storil kaznivo dejanje, ki ga je bil obtožen. Tudi ponovna izvedba in ocena teh dokazov ne bi mogla zadeve v večji meri razjasniti. K boljši razjasnitvi zadeve prav tako ne bi mogel prispevati ogled kraja dejanja s strani sodišča, kar predlaga pritožnik. Sodišče ob ogledu po preteku skoraj dveh let od dogodka prav gotovo ne bi moglo ugotoviti ničesar bolj natančno in več, kot pa sta ugotovila pri svojih ogledih A in B, ki se nedvomno na gozd in les dovolj spoznata, saj je A gozdarski manipulant, B pa je revirni gozdar, oba pa sta bila že zaslišana pri sodišču prve stopnje. Obdolženčev zagovor, da je nekaj smrekovega lesa dobil kot plačilo za delo pri C, je C, zaslišan kot priča, potrdil. Pri tem pa niti ni pomembno, ali je C na svoji parceli imel za posek odkazan tudi smrekov les, ali pa morda le borovce, na kar nakazuje pritožnik, saj morebitni posek smrek v C-jevem gozdu s strani C, četudi brez odkazila, ni predmet tega postopka. Prav tako v tem postopku ni potrebno ugotavljati, ali je bilo na parc. št. x k.o.

Stražišče poleg dveh smrek, kar se obdolžencu očita v obtožnem predlogu, posekano še kaj drugega lesa. Ocena sodišča prve stopnje ter v izpodbijani sodbi navedeni razlogi so sprejemljivi.

Glede na vse navedeno je bilo treba pritožbo kot neutemeljeno zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1303/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Kazenski pregon za kaznivo dejanje, za katero se po zakonu sme izreči denarna kazen ali zapor do 3 let, absolutno zastara v skladu z določili KZ SFRJ v 6 letih.

Pritožba obdolženčevega zagovornika se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obdolženec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 10.000,00 tolarjev.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po členu 251/III in I KZ RS ter mu je bila izrečena denarna kazen 500,00 tolarjev, ki jo je dolžan plačati v roku 15 dni. Obdolžencu je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti sodbi se je pritožil obdolženčev zagovornik, vendar je sodišče prve stopnje njegovo pritožbo zavrglo kot prepozno. Dovolilo pa je obdolžencu vrnitev v prejšnje stanje, pri čemer se je obdolženec skliceval na navedbe v pritožbi zagovornika, ki uveljavlja pritožbeni razlog kršitve kazensekga zakona ter predlaga, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obtožba zavrne.

Kazenski pregon za obravnavano kaznivo dejanje še ni absolutno zastaral. Za kaznivo dejanje po členu 251/III je v kazenskem zakonu RS predpisana denarna kazen ali zapor do 3 let. Kazenski pregon absolutno zastara v skladu z določili člena 95/I točka 5 in 96/VI KZ SFRJ v 6 letih. Kazenski pregon bi tedaj absolutno zastaral dne 9.6.1995. Glede na navedeno je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih členov 98/I in 101 ZKP.

Pravna podlaga za uporabo določil KZ SFRJ in ZKP je v 4. členu Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I).

KZJ člen 95,  95/1-5,  96,  96/6,  95,  95/1-5,  96,  96/6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1507/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

prošnja za vrnitev v prejšnje stanje - zavrnitev

Razlog, da pooblaščenec zasebnega tožilca ni prišel na glavno obravnavo, čeprav je bil v redu povabljen, ker je ob istem času bil navzoč na razglasitvi in obrazložitvi sodbe v neki drugi kazenski zadevi, ne predstavlja opravičenega vzroka, zaradi katerega ni mogel priti na glavno obravnavo in zato prošnja za vrnitev v prejšnje stanje ni utemeljena.

Pritožba pooblaščenca zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Zasebni tožilec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 10.000,00 (deset tisoč) tolarjev.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje kazenski postopek zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja po čl. 108/II in I KZ RS ustavilo. Predlog pooblaščenca zasebnega tožilca za vrnitev v prejšnje stanje zaradi zamude glavne obravnave dne 30.9.1993 pa je zavrnilo.

Proti temu sklepu se pritožuje pooblaščenec zasebnega tožilca ter uveljavlja pritožbene razloge bistvene kršitve določb kazenskega postopka in zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da je bil pooblaščenec zasebnega tožilca na glavno obravnavo pravilno povabljen, vendar ni prišel ter je zaradi tega v skladu z določilom člena 58/I ZKP štelo, da je tožbo umaknil ter v posledici tega kazenski postopek ustavilo. Pravilno je tudi ocenilo, da razlog, ki ga pooblaščenec zasebnega tožilca navaja v predlogu za dovolitev vrnitve v prejšnje stanje ni mogoče oceniti kot opravičeni vzrok, zaradi katerega pooblaščenec zasebnega tožilca ne bi mogel priti na glavno obravnavo. Pogosto se dogaja, da imajo odvetniki istega dne več obravnav. Četudi je pooblaščenec zassebnega tožilca v obravnavanem primeru računal, da se bo preje razpisana obravnava končala, še preden bo pričeta obravnava v sedanji zadevi, bi moral bodisi za eno izmed obravnav pooblastiti drugega odvetnika ali pa svojo odsotnost na eni izmed obravnav pravočasno opravičiti.

Glede na navedeno je bilo treba pritožbo pooblaščenca zasebnega tožilca zavrniti kot neutemeljeno.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih členov 99/III in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1491/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-07

Pri odmeri kazni sodišče prve stopnje ni dovolj upoštevalo, da je obtoženec po storitvi dejanja spremenil način življenja, ustvaril si je družino, dobil otroka, se zaposlil in ni več ponavljal kaznivih dejanj. Sodišče druge stopnje je zato kazen znižalo.

Pritožbi obt. A. K. se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazni spremeni tako, da se kazen, določena obtožencu za dejanje po I.

odst. 170. čl. KZ RS zniža na 6 (šest) mesecev zapora, nato pa se mu ob upoštevanju kazni treh let in štirih mesecev zapora, izrečene s pravnomočno sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, enote v Ljubljani, z dne 14.9.1989, opr. št. V K 108/89, v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani, z dne 8.11.1989, opr. št. Kp 1670/89, po I. odst. 49. in 3. točki II. odst. 48. čl. KZ RS izreče enotna kazen 3 (tri) leta in 8 (osem) mesecev zapora.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obtoženca spoznalo za krivega kaznivega dejanja odvzema motornega vozila po I. odst. 170. čl. KZ RS. Določilo mu je kazen 10 mesecev zapora, nato pa ob upoštevanju kazni treh let in štirih mesecev zapora po že pravnomočni sodbi izreklo enotno kazen štiri leta zapora.

Zoper sodbo se je pritožil obtoženec zaradi odločbe o kazni. Predlaga znižanje določene kazni in znižanje enotne kazni.

Dejanje, katerega je storil obtoženec, je že dokaj odmaknjeno. Res je, da je za zavlačevanje kazenskega postopka kriv izključno obtoženec, ker je pobegnil v tujino in zato ni bilo mogoče opraviti glavne obravnave. Obtoženec pa sedaj zatrjuje, da si je v tujini ustvaril družino, dobil otroka in da namerava v bodoče živeti pošteno. Za nekatere svoje trditve je sodišču prve stopnje predložil tudi dokazila. Sodišče druge stopnje zato meni, da bi moralo sodišče prve stopnje pri določitvi višine kazni le upoštevati, da je obtoženec spremenil način življenja, ki kaže na to, da bo v bodoče prenehal z izvrševanjem kaznivih dejanj, upoštevati pa tudi dejstvo, da je po storitvi sedaj obravnavanega kaznivega dejanja prestal še del prejšnje kazni, ki je tudi morala doseči svoje namene. Sodišče druge stopnje je zato ugodilo pritožbi in znižalo kazen določeno obtožencu za sedaj obravnavano kaznivo dejanje in mu nato izreklo tudi nižjo enotno kazen.

KZS člen 170,  170/1,  170,  170/1.  KZJ člen 41,  41/1,  41,  41/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1384/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

Šteje se, da je kaznivo dejanje dokazano, čeprav ga obdolženec zanika, če sta oškodovanca in tudi dve priči potrdili, da je dogodek potekal tako, kot je bilo opisano v zasebni tožbi.

Pritožba obdolženca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obdolženec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 3.000,00 (tri tisoč) tolarjev ter povrniti zasebnemu tožilcu stroške odgovora na pritožbo v znesku 5.400,00 (pettisočštiristo) tolarjev.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po členu 65/I KZ RS v zvezi s členom 22 KZ SFRJ. Po členu 65/I KZ RS mu je bila izrečena denarna kazen 10.000,00 tolarjev, ki jo mora plačati v roku enega meseca. Obdolžencu je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti tej sodbi se pritožuje obdolženec, ki uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, pritožuje pa se tudi zaradi odločbe o kazni in predlaga, da se mu "zniža oziroma oprosti navedene kazni".

Pooblaščenec zasebnih tožilcev A in B v odgovoru na pritožbo predlaga, da se pritožba obdolženca zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je dejansko stanje prav in popolno ugotovilo. V izvedenih dokazih je imelo zanesljivo oporo za svoje ugotovitve, ki jih je v razlogih sodbe tudi podrobno obrazložilo. Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo izvedene dokaze, utemeljeno je verjelo pričam, ki so povedale, da je dogodek potekal tako, kot je navedeno v opisu kaznivega dejanja. Obdolženec v pritožbi sicer svoje ravnanje prikazuje še mileje kot pa ga je v svojem zagovoru, vendar pa že dejstvo, da je s sorodniki, to je s sinom in bratom prišel v tujo hišo okrog 23. ure, se tam v kuhinji usedel oziroma naslonil na mizo ter prijel za roko zasebnega tožilca B, ga pozival naj pride bližje ter pove kaj hoče in da naj se ne skriva zadaj, kaže na to, da v hišo ni prišel na kakšen miroljuben pogovor. Pritožbeno sodišče v ugotovljeno dejansko stanje nima pomislekov.

Obdolžencu je bila izrečena primerna kazenska sankcija. Vse okoliščine, ki so pomembne pri izreku kazni, je sodišče prve stopnje dovolj upoštevalo ter jih navedlo v svoji sodbi.

Glede na vse navedeno je bilo treba pritožbo obdolženca kot neutemeljeno zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih členov 98/I in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1536/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

Izrek varnostnega ukrepa izgona tujca iz države za najkrajšo dobo, to je za dobo enega leta, ni ustrezen, ker kaznivo dejanje velike tatvine ni edino, ki ga je doslej storil, saj je bil zaradi istovrstnih kaznivih dejanj že obsojen.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o varnostnem ukrepu po čl. 70 KZ SFRJ spremeni tako, da se čas trajanja varnostnega ukrepa izgona tujca iz države podaljša na 2 (dve) leti.

Obtoženec se oprosti povrnitve stroškov pritožbenega postopka iz 1. do 6. točke II. odstavka 95. člena ZKP.

S sodbo, s katero je bil obtoženec zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po čl. 166/I tč. 1 KZ RS obsojen na 6 mesecev zapora, je bil obtožencu po čl. 70 KZ SFRJ izrečen tudi varnostni ukrep izgona tujca iz države za čas enega leta.

Proti sodbi se je pritožil javni tožilec, ki izpodbija odločbo o varnostnem ukrepu po čl. 70 KZ SFRJ in predlaga, da pritožbeno sodišče v tem delu izpodbijano sodbo spremeni tako, da čas trajanja izgona iz države znatno podaljša.

Potrebno je pritrditi stališču javnega tožilca, da je varnostni ukrep izgona tujca, torej obtoženca, iz države, izrečen za prekratko dobo.

Če bi bilo kaznivo dejanje, zaradi katerega je bil obtoženec obsojen s sedaj izrečeno sodbo, edino kaznivo dejanje, ki ga je obtoženec doslej storil, bi bila najkrajša možna doba njegovega izgona iz Republike Slovenije primerna. Vendar pa je bil obtoženec že večkrat obsojen, in sicer nazadnje s sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, enote v Ljubljani, opr. št. I K 42/85 z dne 12.3.1986, zaradi nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po čl. 166/I tč. 1 KZ RS in zaradi kaznivega dejanja tatvine po čl. 165/II KZ RS, torej prav tako zaradi premoženjskih deliktov. Te obsodbe pa niso edine, saj iz kazenskega lista v navedenem kazenskem spisu izhaja, da je bil leta 1973 v Gračanici obsojen zaradi kaznivega dejanja po čl. 142/II KZ, leta 1977 pa v Kragujevcu zaradi kaznivega dejanja velike tatvine po čl. 250 KZ na kazen 1 leta strogega zapora. Zato izrek varnostnega ukrepa tujca iz države za najkrajši možni čas ni primeren, pač pa je zaradi odprave nevarnosti, da bi obtoženec v Republiki Sloveniji nadaljeval z izvrševanjem kaznivih dejanj zoper premoženje potrebno, da se izžene iz države za daljši čas, pri čemer je po oceni pritožbenega sodišča doba izgona 2 let ustrezna.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določbah čl. 98/IV in 101 ZKP.

KZS člen 166,  166/1-1,  166,  166/1-1.  KZJ člen 70,  70/1,  70/2,  70,  70/1,  70/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1548/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-22

Če obdolženec dejanje zanika, oškodovanec pa obremenjuje obdolženca, je vsekakor treba izvesti tudi druge razpoložljive dokaze, zlasti zaslišati dve priči, na kateri se tudi oškodovanec sklicuje.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec iz razloga po 3. točki 350. čl. ZKP oproščen obtožbe kaznivega dejanja po čl. 165/I KZ RS. S stroški kazenskega postopka je bil obremenjen proračun.

Proti tej sodbi se pritožuje javni tožilec, ki uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi in se zadeva pošlje sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Zaključki sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi so vsekakor preuranjeni in zato neprepričljivi. Sodišče prve stopnje sklepa, da je obdolženec prišel do oškodovančeve puške z naboji tako, da mu jo je oškodovanec dejansko izročil za namen preprodaje, ne pa s tatvino.

Vendar pa je malo verjetno, da bi oškodovanec v takšnem primeru šel prijaviti izmišljeno tatvino in se spravil v postopek o prekršku, saj za orožje ni imel dovoljenja, zavedal pa se je tudi, da mu bo v takšnem primeru orožje odvzeto. V novem sojenju bo to okoliščino treba znova skrbno oceniti, zaslišati pa tudi pričo policista A.Ž. o njegovih ugotovitvah ter B.R., saj se na obe priči sklicuje oškodovanec, sodišče prve stopnje pa bo po izvedbi vseh razpoložljivih dokazov morda lahko zanesljiveje sklepalo o tem, ali gre verjeti obdolžencu ali oškodovancu in iz katerih razlogov.

Pritrditi pa je tudi javnemu tožilcu, ki v pritožbi meni, da bi bilo treba zaslišati še ženo obdolženega K., to je D.K., ki naj bi, kot je razvidno iz zapisnika o zasegu predmetov, policistu izročila puško, medtem ko se obdolženec zagovarja, da je sam izročil puško policistu.

Glede na navedeno je bilo utemeljeni pritožbi javnega tožilca treba ugoditi ter izpodbijano sodbo razveljaviti in vrniti zadevo v novo sojenje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1366/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-14

lahka telesna poškodba - nevarno sredstvo - pogojna obsodba - zapor

Obdolženec je brez povoda brezobzirno napadel oškodovanca in ga trikrat porezal z nožem po glavi. Izrečena pogojna obsodba je bila na pritožbo javnega tožilca spremenjena v kazen treh mesecev zapora, ker je sodišče bolj upoštevalo dejstvo, da je bil obdolženec za tovrstna kazniva dejanja že dvakrat obsojen in tudi same okoliščine storjenega kaznivega dejanja, ko za napad ni imel nikakršnega povoda ter dejstvo, da je oškodovanca s tremi vrezi poškodoval po glavi kot občutljivem delu telesa.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obdolžencu po II. odst. 54. čl. KZ RS izreče kazen 3 (treh) mesecev zapora.

Obdolženec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 7.000,00 tolarjev.

Z uvodoma navedeno sodbo je bila obdolžencu zaradi kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po II. odst. 54. čl. KZ RS izrečena pogojna obsodba, v kateri mu je bila določena kazen treh mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let.

Sodbo izpodbija javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji in predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo spremeni tako, da izreče obdolžencu "določeno kazen".

Presoja primernosti izrečene kazenske sankcije po oceni sodišča druge stopnje pokaže, da pogojna obsodba ni ustrezna kazenska sankcija, ker niso dovolj upoštevane obteževalne okoliščine, na katere opozarja javni tožilec v pritožbi. Iz kazenskega lista namreč izhaja, da je bil obdolženec že nekajkrat obsojen. Nazadnje mu je bila 24.5.1991 zaradi kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po II. odst. 54. čl. KZ RS izrečena pogojna obsodba, po kateri mu je preizkusna doba potekla 24.5.1993, kaznivo dejanje, ki je predmet tega kazenskega postopka, pa je storil 25.12.1992, torej še pred iztekom preizkusne dobe. Glede na takšno ugotovitev je dopusten zaključek, da kazenska sankcija opominjevalne narave ne vpliva na obdolženca v tolikšni meri, da bi prenehal s kaznivimi dejanji, saj je celo v okviru preizkusne dobe ponovil istovrstno kaznivo dejanje. Zaradi tega in zato, ker je poškodbo povzročil z nožem, po tako občutljivem delu telesa kot je obraz, ko bi bile posledice lahko še veliko hujše, sodišče druge stopnje ocenjuje, da je edino kazen zapora ustrezna kazenska sankcija, zato je pritožbi javnega tožilca ugodilo in obdolžencu izreklo kazen treh mesecev zapora. Šteje, da je takšna kazen ustrezna tako okoliščinam storjenega dejanja kot tudi obdolženčevim prejšnjim obsodbam.

Izrek o stroških pritožbenega postopka, ki jih je obdolženec dolžan povrniti, je utemeljen v določbah 95. čl., I. odst. 98. čl. in v 101. čl. ZKP.

KZS člen 54,  54/2,  54,  54/2.  KZJ člen 51,  53,  53/4,  51,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1475/1993
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-22

rok za plačilo denarne kazni - obročno plačevanje denarne kazni

Obročno plačevanje denarne kazni se lahko dovoli po pravnomočnosti sodbe. Do začetka postopka za izvršitev denarne kazni je pristojno za dovolitev obročnega plačevanje sodišče prve stopnje in sicer zunajobravnavni senat, kasneje pa sodnik posameznik. S sodbo sodišča druge stopnje obročnega odplačevanja ni mogoče dovoliti.

Pritožbi obd. J. Z. se deloma ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazni spremeni tako, da se rok plačila denarne kazni določi na tri mesece.

Sicer se pritožba zavrne kot neutemeljena in se v nespremenjenih delih potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po členu 251/III in I KZ RS. Izrečena mu je bila denarna kazen 60.000,00 tolarjev, plačljiva v roku enega meseca. Po členu 68 KZ RS je bil obdolžencu izrečen varnostni ukrep prepovedi vožnje osebnega avtomobila za dobo devetih mesecev. Obdolžencu je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti tej sodbi se pritožuje obdolženec, ki predlaga, da se mu dovoli obročno plačevanje denarne kazni tako, da bi bil njegov mesečni osebni dohodek obremenjen le do 1/3 dohodka, ali pa da se v odločbi o kazni izpodbijana sodba spremeni tako, da se določi nižjo denarno kazen.

O zahtevku obdolženca, da se mu dovoli obročno plačevanje denarne kazni, v tem postopku ni mogoče odločati. Pritožba glede višine izrečene denarne kazni ni utemeljena, saj je sodišče prve stopnje primerno upoštevalo vse okoliščine, ki vplivajo na odmero kazni in so navedene v sodbi sodišča prve stopnje. Sicer pa tudi obdolženec v pritožbi ne navaja nobenih novih okoliščin, ki bi vplivale na znižanje denarne kazni. Obdolženčevo premoženjsko stanje pa je bilo znano že sodišču prve stopnje v času sojenja. Po oceni pritožbenega sodišča pa je bil obdolžencu določen prekratek rok za plačilo denarne kazni, zato je izpodijano sodbo spremenilo tako, da se določi daljši rok za plačilo denarne kazni, t.j. tri mesece.

Glede na vse navedeno je bilo treba pritožbi obdolženca deloma ugoditi, sicer pa v ostalem pritožbo zavrniti kot neutemeljeno ter v nespremenjenih delih potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.