TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1667/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-17

Pri obdolžencu, ki je še potem, v nekaj dneh ko je bil že zaslišan na sodišču kot obdolženec zaradi kaznivega dejanja igranja na srečo in kljub temu, da je obljubil, da tega ne bo več počel, ponovno druge slepil z enako igro na srečo, pri čemer je povedal, da je to storil zato, ker mora plačati denarno kazen pri sodniku za prekrške, je pa brez zaposlitve, je podana posebna okoliščina, ki opravičuje bojazen, da bi utegnil ponoviti kaznivo dejanje, zaradi česar je podan priporni razlog iz 3. točke II. odstavka 191. člena ZKP, zaradi česar je podaljšanje pripora utemeljeno.

Pritožba obdolženčevega zagovornika se kot neutemeljena zavrne.

Temeljno javno tožilstvo v Ljubljani, enota v Ljubljani je po končani preiskavi vložilo zoper obdolženca obtožnico v kateri mu očita, da je storil kaznivo dejanje igranja na srečo po III. in I. odstavku 234. člena KZ RS.Ker je obdolženec v priporu, je moral senat sodišča prve stopnje na podlagi II. odstavka 265. člena ZKP preizkusiti, ali je priporni razlog iz 3. točke II. odstavka 191. člena ZKP še podan in pripor ali podaljšati ali odpraviti.

Potem, ko je ugotovil, da se okoliščine, ki so narekovale odreditev pripora niso v ničemer spremenile in torej ugotovil, da priporni razlog še vedno obstoja, je pripor podaljšal.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožil obdolženčev zagovornik, kot pravi iz vseh pritožbenih razlogov s predlogom, naj se pritožbi tako ugodi, da se pripor odpravi, ker meni, da pritožbeni razlog ni podan.

Sodišče prve stopnje je za tako odločitev imelo dovolj podlage v spisovnem gradivu. Obdolženec je bil namreč prvič zaslišan 12.11.1993, ko je obljubil, da se s tako dejavnostjo ne bo več ukvarjal. Kljub temu pa je ponovil enako ravnanje 18.11.1993, kljub dani obljubi, pri čemer je navajal, da je denar rabil za plačilo neke kazni pri sodniku za prekrške. Vse to pa so tudi po oceni pritožbenega sodišča take posebne okoliščine, ki utemeljeno navajajo na zaključek, da bi se obdolženec, v kolikor bi bil na prostosti utegnil še naprej ukvarjati s takim prepovedanim početjem. Ni prezreti dejstva, da je bil obdolženec že nekajkrat kaznovan pri sodniku za prekrške zaradi igranja na srečo in da nima zaposlitve.

Zato navajanje pritožnika, češ da ga je že dosedanji pripor tako izučil, da bo spremenil način življenja, ko se bo zaposlil in si pošteno pridobival sredstva za življenje ne morejo omajati pravilne odločitve sodišča prve stopnje.

Zato je pritožbeno sodišče ocenilo, da ni podan noben od uveljavljanih pritožbenih razlogov, pa je zato pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo, kar je v skladu s III. odstavkom 397. člena ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1554/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-16

Če oškodovanec v kazenskem postopku ne uveljavlja premoženjskopravnega zahtevka, je obvezno naložiti obdolžencu, da plača denarni znesek, ki ustreza doseženi premoženjski koristi.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se po 84. in 85. členu KZ SFRJ obdolžencem B. K., A. D. in P.O. naloži v plačilo znesek 3.649,80 SIT, kar ustreza pridobljeni premoženjski koristi.

Obdolženci so dolžni plačati kot stroške pritožbenega postopka vsak po 2.000,00 SIT povprečnine.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje vse tri obdolžence spoznalo za krive nadaljevanih kaznivih dejanj tatvine po II. odstavku 165. člena KZ RS ter jim na podlagi 52. čl. KZ SFRJ izreklo pogojno obsodbo ter v tej na podlagi II. odstavka 165. člena obdolženemu A. D. določilo kazen petnajst dni zapora, obdolženima B. K. in P. O. pa vsakemu po en mesec zapora, ki se ne bodo izvršile, če obdolženci v enoletni preizkusni dobi ne bodo storili novega kaznivega dejanja. Obdolženemu P. O. je naložilo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka, B. K. in A. D. pa plačila le-teh oprostilo.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi odločbe o odvzemu premoženjske koristi po 4. tč. 363. čl. ZKP v zvezi z II. odst. 367. čl. ZKP ter predlagal, da pritožbeno sodišče sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da obdolžencem odvzame premoženjsko korist pridobljeno s kaznivimi dejanji.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenega dokaznega postopka zaključilo, da so obdolženci storili očitana jim kazniva dejanja ter ugotovilo, da vrednost vzetih stvari znaša 3.649,00 SIT. Takšna ugotovitev obstoja kaznivih dejanj in višine čistega presežka premoženja, ki so si ga obdolženci z njimi pridobili, pa je ob upoštevanju dejstva, da oškodovanci v kazenskem postopku niso uveljavljali premoženjskopravnih zahtevkov in splošnega pravnega pravila, da nihče ne more obdržati protipravno pridobljene premoženjske koristi, sodišču obligatorno nalagalo izrek ukrepa odvzema premoženjske koristi. Ker sodišče navedenega ukrepa ni izreklo, je sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je obdolžencem, glede na to, da bencina ni več mogoče odvzeti, naložilo plačilo denarnega zneska, ki ustreza pridobljeni skupni premoženjski koristi. Ta denarni znesek so obdolženci dolžni plačati ker ustreza doseženi premoženjski koristi.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih I. odst. 98. čl. in 101. čl. ZKP.

KZJ člen 84,  84/2,  85,  85/1,  84,  84/2,  85,  85/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1627/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-21

velika tatvina - kazenska sankcija - pogojna obsodba

Ker se je obtoženec po storitvi dejanja začel zdraviti zoper alkoholizem in je zdravljenje uspešno, dejanje pa je ostalo pri poskusu, so dani pogoji za izrek pogojne obsodbe.

Pritožbi obtoženega M. B. se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obtoženemu M.B. po I.

odstavku 52. člena KZ SFRJ i z r e č e pogojna obsodba v tej pa se mu po I. odstavku 166. člena KZ RS določi kazen 2 (dva) meseca zapora, ki se ne bo izvršila, če obtoženec v dveletni preizkusni dobi ne bo storil novega kaznivega dejanja.

Z uvodoma navedeno sodbo sta bila obtožena M.M. in M.B. spoznana za kriva kaznivega dejanja poskusa velike tatvine po 1. točki I. odstavka 166. člena KZ RS v zvezi s členom 19 in 22 KZ SFRJ in obsojena vsak na kazen dva meseca zapora.

Zoper sodbo se je pritožil obtoženi M. B. zaradi odločbe o kazni.

Obtoženec v pritožbi navaja, da je v času storitve kaznivega dejanja veliko pil in bil odvisen od alkohola, ki mu je resno načel zdravje.

Sam se je odločil za zdravljenje, ki je bilo uspešno, saj že leto dni abstinira in sodeluje tudi v skupini zdravljenih alkoholikov.

Obtoženčeve pritožbene trditve potrjujejo poročila Univerzitetne psihiatrične klinike, Centra za mentalno zdravje iz L., iz katerih izhaja, da se obtoženec res pri njih zdravi zoper alkoholizem in da je bilo zdravljenje uspešno. Ker je kaznivo dejanje, katerega je obtoženec spoznan za krivega ostalo pri poskusu, ker gre verjeti obtožencu, da je k storitvi tega prispeval njegov alkoholizem, predvsem pa, ker se je obtoženec sam odločil za zdravljenje, ki je dosedaj bilo uspešno, sodišče druge stopnje ocenjuje, da kljub temu, da je bil obtoženec dosedaj že dvakrat obsojen zaradi premoženjskih kaznivih dejanj, zaradi dosege namenov kazenskopravnega varstva ni potrebno, da se tega obtoženca kaznuje. Ugodilo je njegovo pritožbi in mu izreklo pogojno obsodbo, v tej pa določilo kazen dva meseca zapora. Sodišče druge stopnje utemeljeno pričakuje, da bo obtoženec vztrajal pri svoji odločitvi, da v bodoče živi pošteno in da ne bo več užival alkohola, saj bo v primeru ponovitve kaznivega dejanja pogojna obsodba preklicana.

KZS člen 166,  166/1-1,  166,  166/1-1.  KZJ člen 51,  53,  53/4,  51,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1562/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-07

Po vloženem obtožnem predlogu zaradi kaznivega dejanja kršitve nedotakljivosti stanovanja je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 83. člena ZKP izločilo dve izjavi obdolženke, ki jih je v zvezi s tem dejanjem podala organom za notranje zadeve. Obdolženka se zoper sklep o izločitvi izjav pritožuje, ker očitno meni, da je prikrajšana v kakšni svoji pravici, ker v obrazložitvi sklepa ni dovolj jasno povedano, kakšen je smisel takšne izločitve. Sodišče druge stopnje je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in obdolženki obširneje pojasnilo pomen izločitve takšnih uradnih zaznamkov.

Pritožba obdolženke se zavrne kot neutemeljena.

Zoper navedeno obdolženko je bila vložena obtožba, da naj bi storila kaznivo dejanje kršitve nedotakljivosti stanovanja po I. odst. 71. čl. KZ RS. Opravljena so bila pred tem posamezna preiskovalna dejanja, v katerih je obdolženka organom za notranje zadeve podala dve izjavi z dne 17.3.1993 in 9.4.1993, ki se nanašata na obravnavano kazensko zadevo. Sodišče prve stopnje je v skladu s III. odst. 83. čl. ZKP s sklepom, ki je naveden v uvodu, obe izjavi izločilo.

Zoper navedeni sklep se pritožuje obdolženka, ki v pritožbi meni, da naj bi se tudi ti dve izjavi upoštevali v nadaljnji kazenski stvari, zato predlaga, da se ne izločita.

Pomen, zakaj naj bi se izjave obdolžencev, ki jih podajo organom za notranje zadeve po končani preiskavi ali končanih preiskovalnih dejanjih izločile, je v tem, ker so takšne izjave zapisane v obliki uradnega zaznamka, s strani obdolžene osebe niso podpisane, tako, da jih ni moč šteti kot avtentične, dane pa so tudi brez potrebnega pravnega varstva. Izločitev takšnih izjav v obliki uradnega zaznamka je določena v korist obdolžencev, ne pa v njihovo škodo. Takšne izjave je treba tudi obvezno izločiti in ne gre za neko diskrecijsko pravico sodišča. Je pa v 1. tč. I. odst. 84. čl. ZKP določeno, da se smejo takšne izjave, ki so bile izločene, na zahtevo obdolženca na glavni obravnavi prebrati. Obdolženka bo imela na ta način možnost, da bo zahtevala, da se njeni izjavi prebereta na glavni obravnavi, v kolikor bo štela, da bi bilo to v njeno korist, sicer pa v tej fazi kazenskega postopka sodišče ne more ravnati drugače, kot da izjave izloči. Iz obrazložitve napadenega sklepa je očitno premalo povedano, kakšen je pomen izločitve takšnih izjav in zato obdolženka verjetno meni, da je v nekih svojih pravicah prikrajšana, kar pa ne drži.

Pritožbo zoper napadeni sklep je zato sodišče druge stopnje utemeljeno zavrnilo.

ZKP člen 83,  83/1,  83/3,  83,  83/1,  83/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1673/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-21

Ponovitvena nevarnost je nedvomno podana, če je obdolženka osumljena večjega števila kaznivih dejanj, ki jih je izvrševala v razdobju 2 let, zadnjega med njimi še potem, ko je bila že zaslišana pred preiskovalnim sodnikom.

Pritožba zagovornice obd. A.P. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zoper imenovano obdolženko iz pripornega razloga po 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP podaljšalo pripor še za mesec dni, to je vključno do 19.1.1994. Zoper ta sklep se pritožuje zagovornica, ki uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb ZKP in predlaga, da se pripor odpravi.

V izpodbijanem sklepu ni v pritožbi zatrjevanega nasprotja med izrekom sklepa in obrazložitvijo. V izreku sklepa je navedeno, da je pripor podaljšan iz razloga po 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP, to je zaradi nevarnosti, da bi obdolženka na prostosti ponavljala kazniva dejanja, okoliščine na podlagi katerih sodišče prve stopnje ocenjuje, da je podana takšna nevarnost, pa so navedene tudi v obrazložitvi izpodbijanega sklepa. Sodišče prve stopnje v obrazložitvi tudi povzema navedbe iz predloga preiskovalnega sodnika, ko le-ta pojasnjuje, katera preiskovalna dejanja je potrebno še opraviti.

Sodišče prve stopnje je imelo podlago za podaljšanje pripora v določilih ZKP, konkretno v čl. 197/II in je tedaj v skladu s predpisi odločilo, da se pripor zoper obdolženko na predlog preiskovalnega sodnika podaljša. Pravilno pa je tudi ugotovilo ter obrazložilo okoliščine, ki opravičujejo bojazen, da bi obdolženka na prostosti znova storila kazniva dejanja. Te okoliščine so v izpodbijanem sklepu dovolj podrobno pojasnjene, vsekakor pa ni mogoče mimo ugotovitve, da je obdolženka osumljena velikega števila posameznih kaznivih dejanj, ki jih je storila v razmeroma dolgem časovnem razdobju od septembra 1990 pa do 11.11.1993, pri čemer je to zadnje dejanje storila kljub temu, da je vedela, da je zoper njo v teku kazenski postopek zaradi večjega števila kaznivih dejanj, saj je bila pred tem že zaslišana dne 15.9.1993 pri preiskovalnem sodniku. Te okoliščine je sodišče prve stopnje povsem pravilno ocenilo, ko je štelo, da je podan priporni razlog iz 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP. Okoliščine, da mladoletni otroci pogrešajo obdolženko, teh ugotovitev ne morejo spremeniti, poleg tega pa je iz podatkov v spisu razvidno, da otroci živijo pri svojem očetu, zanje pa sta pripravljena skrbeti tudi starša obdolženke.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1545/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-22

nepopoln obtožni predlog - poprava - zavrženje

Obtožnega predloga ni moč zavreči samo zaradi nepopolnega opisa kaznivega dejanja, ampak ga vrniti javnemu tožilcu v popravo (čl. 263/II ZKP).

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Z uvodoma navedenim sklepom je bil po I. odst. 438. čl. v zvezi s I. odst. 270. čl. Zakona o kazenskem postopku zavržen obtožni predlog temeljnega javnega tožilstva zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja ogrožanja z nevarnim orodjem pri pretepu ali prepiru po 56. čl. KZ RS.

Proti takšnemu sklepu se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka ter kršitve kazenskega zakona in predlagal, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi "in dopusti obtožni predlog".

Javni tožilec ima nedvomno prav, da naj bi šlo v obravnavanem primeru tudi po oceni prvostopnega sodišča, ki je razvidna iz razlogov izpodbijanega sklepa, le za formalno pomanjkljivost obtožnega akta, to je konkretnega obtožnega predloga. V takem primeru pa je prvostopno sodišče po upravičenem mnenju javnega tožilca napačno uporabilo določbe I. odst. 270. čl. Zakona o kazenskem postopku, kajti po tem določilu bi prvostopno sodišče lahko postopalo le, če bi ugotovilo, da dejanje, ki je predmet obtožbe, sploh ni kaznivo dejanje, ampak na primer morda le prekršek. Ne bi pa smelo obtožnega akta zavreči le zaradi eventuelne formalne pomanjkljivosti. Zato je v pritožbi pravilno predlagano, da bi moralo v takem primeru prvostopno sodišče ravnati v smislu II. odst. 263. čl., če je že ugotovilo, da obtožni akt ni bil sestavljen v smislu I. odst. 435. čl. Zakona o kazenskem postopku, in kot naj bi bilo to običajno v sprejeti sodni praksi. Tako je bilo potrebno izpodbijani sklep o zavrženju razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

V tem postopku naj se obtožni akt vrne javnemu tožilcu v popravo, v kolikor bo sodišče ponovno ocenilo, da ni povsem popolen, sicer pa iz sodbe Vrhovnega sodišča niti ne izhaja, da naj bi bili obe prejšnji sodbi razveljavljeni zaradi nepopolnega obtožnega akta oziroma nepopolnega opisa v prvostopni sodbi, ki je bil povzet iz obtožnega akta, pač pa zaradi nepopolnih razlogov oziroma bistvenih kršitev v zvezi z razlogi obeh sodb.

ZKP člen 263,  263/2,  270,  270/1,  438,  438/1,  263,  263/2,  270,  270/1,  438,  438/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1357/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-07

nasilniško obnašanje - lahka telesna poškodba - pogojna obsodba

Obdolženec je 14 letno hčerko v zvezi s šolskim uspehom pri kosilu porezal z nožem večkrat po licu in ji prizadejal lahko telesno poškodbo brez trajnih posledic. Javni tožilec izpodbija pogojno obsodbo, pritožba pa je zavrnjena z oceno, da ni izkazano, da bi sicer bilo v tej družini potrebno posredovanje socialnih služb, da gre za relativno urejenost družine, obdolženčeva agresivnost in prejšnje obsodbe oziroma odločbe sodnika za prekrške pa se nanašajo na nasilniško obnašanje v glavnem po gostilnah. Ugotovljeno je tudi, da sta oba otroka sicer na obdolženca navezana.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil S.F. spoznan za krivega kaznivega dejanja nasilniškega obnašanja po II. odst. 222. čl. KZ RS. Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v tej pa določena kazen 6 mesecev zapora s preizkusno dobo treh let, odvzet pa mu je bil tudi nož, ki ga je uporabil pri navedenem kaznivem dejanju.

Sodbo izpodbija javni tožilec zaradi kazenske sankcije pogojne obsodbe ter predlaga kazen zapora, ki naj bo višja kot je bila določena v pogojni obsodbi. Na pritožbo javnega tožilca odgovarja obdolženčev zagovornik, ki predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev izpodbijane sodbe.

Po oceni sodišča druge stopnje so v obravnavanem primeru podani vsi pogoji za pogojno obsodbo iz razlogov, kot jih navaja napadena sodba.

Gre za razmere v družinskem krogu, za katere ni izkazano, da bi bile takšne vrste, da bi zahtevale intervencijo družbe oz. socialnih služb. Do takšnega ravnanja v zvezi z družinskimi razmerami je prišlo v obravnavanem primeru prvič in ob konkretni situaciji v zvezi s šolskim uspehom. Kot se nadalje ugotavlja, je oškodovanka na obdolženca kot očeta navezana, čeprav je izkazano, da ji je z nožem prizadejal več poškodb prav po obrazu, ko bi lahko imela tudi zunanje posledice kot brazgotine, vendar pa ni šlo za tako globoke vreznine, ki bi lahko kot takšne posledice pustile, kar je ugotovljeno s strokovnim izvedenskim mnenjem. Pritrditi je po drugi strani mnenju zagovornika v odgovoru na pritožbo, da bi bila s tem, če bi bila obtožencu za to dejanje izrečena kazen zapora, prizadeta bolj družina kot pa sam obdolženec, zato je tudi iz tega razloga kazenska sankcija, kot jo je izreklo sodišče prve stopnje, povsem na mestu. K temu pa bo pripomogla tudi določena kazen 6 mesecev v pogojni obsodbi in daljša preizkusna doba, da se bo obdolženec v bodoče vsaj v družinskem krogu obnašal brez posledic za ogroženost otrok in žene.

Iz povedanih razlogov je sodišče druge stopnje pritožbo javnega tožilca kot neutemeljeno zavrnilo in izpodbijano oprostilo sodbo potrdilo.

KZS člen 222,  222/2,  222,  222/2.  KZJ člen 51,  53,  53/4,  51,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1372/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-09

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

uvedba preiskave - utemeljen sum - omogočanje uživanja mamil

V primeru sodelovanja lastnika lokala s skupino, ki je preizkušala v nakup ponujeno mamilo, kar potrjuje izjava enega od kupcev, dana policiji, to zadošča za ugotovitev obstoja utemeljenega suma v smeri k.d. po čl. 246/I KZJ.

Pritožba obdolženčeve zagovornice se kot neutemeljena zavrne.

Izvenobravnavni senat sodišča prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločil, da se zoper obdolženca opravi preiskava, ker je podan utemeljen sum, da je dal na razpolago prostor za uživanje mamila, to je zaradi kaznivega dejanja omogočanja uživanja mamil po čl. 246/I KZ SFRJ. Svoj sklep je sodišče prve stopnje obrazložilo z ugotovitvijo, da obstaja utemeljen sum, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje, kar izhaja iz kazenske ovadbe in prilog, predvsem pa iz uradnega zaznamka o razgovoru policistov z D.M., ki je povedal, da je P. ponudil hašiš gostom lokala U. in sicer J.H., M.O. in obdolžencu, ki so v navedenem lokalu ponujeno mamilo preizkusili in odklonili nakup zaradi previsoke cene.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila zagovornica obdolženca s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep tako spremeni, da se preiskava zoper obdolženca ne opravi oz. da se zahteva za preiskavo, ki jo je vložil Temeljni javni tožilec, enota v Ljubljani pod opr.št. III Kt 1326/92 zoper obdolženca zavrne.

Pritožba obdolženčeve zagovornice ni utemeljena.

Tudi po oceni pritožbenega sodišča obstaja dovolj podlage za utemeljen sum, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje, kar sledi predvsem iz izjave, dane policiji, po D.M. Pritožbena izvajanja o nepravilnosti protokolacije izjave samega obdolženca H., dane policiji v zvezi z očitanim dejanjem, zaenkrat v ničemer ne zmanjšujejo podlage za utemeljen sum v smeri izvedbe kazenske preiskave za kaznivo dejanje po čl. 246/I KZ SFRJ. Ravno zaslišanje priče M. utegne biti podlaga o tem, da se odloči ali obstoji zoper obd. H. utemeljen sum za nadaljnji kazenski postopek, to pa je mogoče opraviti zgolj na osnovi izvedene kazenske preiskave, za uvedbo katere pa zadošča dana M. izjava organom policije. Iz navedene izjave namreč sledi, da je obdolženec kot lastnik gostinskega lokala sodeloval s skupino potencialnih kupcev, ki so preizkušali v nakup ponujeno mamilo v tem lokalu. Zaradi povedanega je pritožbeno sodišče pritožbo zagovornice obdolženca kot neutemeljeno zavrnilo.

ZKP člen 157,  157.  KZJ člen 246,  246/1,  246,  246/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.