TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 29/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-27

Kazenski postopek, ki je pravnomočno končan, se sme obnoviti le iz razlogov, navedenih v čl. 404 ZKP. Kakršnikoli drugi razlogi ne morejo biti podlaga za obnovo kazenskega postopka in jih v odločanju o zahtevi za obnovo kazenskega postopka niti ni potrebno ocenjevati.

Pritožba L.U. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo zahtevo za obnovo kazenskega postopka zoper obsojenega J.M..

Proti temu sklepu se pritožuje obsojenčeva hči L.U., ki predlaga, da se dovoli obnova kazenskega postopka.

Upravičena vlagateljica zahteve v svoji zahtevi ni navedla, iz katerega zakonskega razloga zahteva obnovo kazenskega postopka, kot to predpisuje II. odst. 406. čl. ZKP. Navedbe, da ji je oče želel zapustiti za doto 3 zemljiške parcele, ki so mu bile skupaj z ostalim premoženjem v pravnomočno končanem kazenskem postopku leta 1949 zaplenjene in njena zahteva, da se ji ta zemlja vrne, za navedeni kazenski postopek ne morejo biti relevantne. Predlagateljica L.U. v svoji vlogi, niti v pritožbi, ni navedla nobenih novih dejstev ali dokazov, ki bi lahko služili kot osnova za obnovo kazenskega postopka. Vse težke okoliščine v družini, ki jih navaja v svoji zahtevi in pa v pritožbi, ne pomenijo takšnih okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče dovoliti obnovo kazenskega postopka. Možno pa bi bilo v zadevi doseči drugačno rešitev z vložitvijo zahteve za varstvo zakonitosti, kar se v podatkih spisa že nakazuje iz dopisa javnega tožilstva Republike Slovenije Temeljnemu sodišču v Novem mestu.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 19/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-07

Obseg, trajanje in način izvrševanja kriminalne dejavnosti, ki je predmet kazenskega postopka, je lahko podlaga za oceno, da je nevarno, da bi storilec takšno dejavnost, v kolikor bi bil na prostosti, ponavljal.

Pritožba zagovornika obdolžene se zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče iz razloga 3. točke II.

odstavka 191. člena ZKP obtoženi V. K. na predlog preiskovalne sodnice podaljšalo pripor, ki je bil odrejen dne 25. 11.1993, še za mesec dni.

Zoper sklep o podaljšanju pripora se je pritožil zagovornik obdolženke in predlagal, naj ga sodišče druge stopnje razveljavi ali pa spremeni tako, da pripor odpravi.

Ni mogoče pritrditi pritožniku, da je obdolženka oseba, ki je bila v dejavnost, ki je predmet kazenskega postopka, zapeljana zaradi svoje neukosti, oziroma ker je nevešča poslovanja. Pravilno prvostopno sodišče ugotavlja, da je bila obdolženka že kaznovana in sicer zaradi specialne goljufije (člen 172/II KZ SFRJ) ter zaradi ponarejanja poslovnih in drugih listin. Tokrat se obdolženki očita obsežna kriminalna dejavnost, pri kateri je šlo za visoko premoženjsko korist. Po podatkih spisa je ta dejavnost trajala kontinuirano v letu 1992 in 1993. Obseg, trajanje in način izvrševanja te dejavnosti (med drugim tudi lažno predstavljanje) kažejo na večjo nevarnost obdolženke kot storilke kaznivih dejanj. Obtoženka je v svojem zagovoru tudi povedala, da se je zanašala na zagotovila drugih udeležencev pri izvrševanju te dejavnosti, češ da zanjo ne bo odgovarjala, ker imajo zveze pri policiji. Ob teh okoliščinah se ni mogoče zanesti na zagotovila zagovornika, da obdolženka ne bo ponavljala kaznivih dejanj, ker ima zagotovljeno preživljanje pri svoji hčeri, po drugi strani pa naj bi se pripor odpravilo zato, ker jo potrebuje njena druga osemletna hčer.

Glede na navedeno sodišče druge stopnje ocenjuje, da ugotovljene okoliščine utemeljujejo bojazen, da utegne obdolženka na prostosti ponavljati takšna kazniva dejanja, zaradi kakršnih je sedaj v postopku in je zato prvostopno sodišče pripor zoper obdolženko utemeljeno podaljšalo.

Pri stavku iz obrazložitve izpodbijanega sklepa, da "predlog preiskovalne sodnice ni utemeljen", gre za povsem očitno pomoto, zaradi katere sklep ni nerazumljiv, saj se odločitev, navedena v izreku sklepa in njegovi razlogi skladajo. Pritožba zagovornika obdolženke torej ni utemeljena, zato jo je sodišče druge stopnje v skladu z določilom člena 397/III ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1707/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-06

Vloga mora vsebovati podatke, da omogočijo njeno obravnavanje. Če vlagatelj vloge ne popravi v določenem roku, jo je treba zavreči.

Pritožba zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo vlogo zasebnega tožilca J. B. na podlagi določbe 76. člena ZKP kot nerazumljivo.

Proti takemu sklepu se je pritožil zasebni tožilec smiselno iz razloga bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi.

Zasebni tožilec J.B. je bil 21.4.1993 s strani prvostopnega sodišča, v skladu z določbo 3. odstavka 76. člena Zakona o kazenskem postopku pozvan, naj dopolni svojo vlogo z dne 1.4.1993 in hkrati tudi opozorjen, da bo njegova vloga zavržena, če ne bo popravljena tako, da jo bo mogoče obravnavati. Zasebni tožilec je svojo vlogo dopolnil dvakrat in sicer 1.5.1993 in 21.5.1993, vendar pa po oceni pritožbenega sodišča tudi v dopolnjeni obliki vloga ni bila sposobna za obravnavanje, zato je pravilno odločilo sodišče prve stopnje, ko je vlogo zavrglo. V skladu z določbo 2. odstavka 261. člena ZKP bi morala zasebna tožba namreč vsebovati vse podatke, ki jih mora vsebovati obtožnica, česar pa vloga zasebnega tožilca ni vsebovala.

Zasebni tožilec v pritožbi izrecno navaja, da je zasebna tožba vložena zaradi zlorab obdolženke v zvezi z listino "obvestilo zdravniku" in zaradi dokaza z izvedeniškim mnenjem sodne izvedenke okulistke. Obdolženka je bila glede listine "obvestilo zdravniku" že pravnomočno oproščena obtožbe v zvezi s ponarejanjem, zato se navedbe pritožnika v tej smeri ne morejo upoštevati. Prav tako so neupoštevne navedbe v zvezi z izvedeniškim mnenjem, ki ga zasebni tožilec navaja v zvezi s pravdnim postopkom zaradi neveljavnosti oporoke, ki pa je tudi že pravnomočno končan.

Pritožnik se tudi neutemeljeno sklicuje na dopolnitev svoje vloge dne 30.11.1993. Sodišče prve stopnje je namreč s sklepom že 29.10.1993 vlogo zavrglo in torej vloge z dne 30.11.1993 ni moglo upoštevati, ne nazadnje pa je zasebni tožilec z njo tudi krepko prekoračil 8 dnevni rok, ki mu ga je sodišče prve stopnje določilo z vlogo, ki jo je prejel dne 23.4.1993. Pritožbene navedbe zasebnega tožilca po navedenem niso utemeljene, pritožbeno sodišče je zato zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 113/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-27

Okoliščine, ki opravičujejo bojazen, da bi obdolženec ponavljal kazniva dejanja, so tudi dejstvo, da je v kazenskem postopku zaradi štirih kaznivih dejanj, pred tem pa je bil že dvakrat pravnomočno obsojen, dvakrat pa je bil tudi zaradi kaznivih dejanj obravnavan kot mladoletnik.

Pritožba obdolženega se kot neutemeljena zavrne.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje pripor zoper imenovanega obdolženca, ki je bil odrejen iz razloga po členu 191/II tč. 3 ZKP podaljšalo za en mesec, to je do vključno 21.2.1994 do 7,30 ure.

Proti temu sklepu se pritožuje obdolženec in sicer zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga ugodno rešitev pritožbe.

Obdolženec zanika, da bi storil kazniva dejanja ropa velike tatvine in poškodovanja tuje stvari. Glede slednjega navaja, da je dejanje storil, ker je bil v vinjenem stanju in ne po svoji krivdi, ne namerno. Glede teh navedb je treba upoštevati, da je utemeljen sum zaradi dejanj glede katerih je bila uvedena preiskava, vsekakor podan. Ali pa je ta dejanja obdolženec res storil, pa bo sodišče ugotavljalo, če bo po končani preiskavi tudi obtožen, potem, ko bo končan dokazni postopek na glavni obravnavi.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ugotovilo, da so podane okoliščine, ki vzbujajo bojazen, da bi obdolženec, če bi bil na prostosti, ponavljal kazniva dejanja. Obdolženec je sedaj v kazenskem postopku zaradi štirih kaznivih dejanj, iz kazenske evidence pa je razvidno, da je bil obdolženec že dvakrat kaznovan kot polnoletni storilec, dvakrat pa je bil tudi obravnavan kot mladoletnik. To pa so nedvomno takšne okoliščine, kot so ugotovljene tudi že v sodbi sodišča prve stopnje, ter jih dejstvo, da bi obdolženec prebival pri materi, ki bi zanj tudi skrbela, ne more ovreči.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo obdolženca zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 30/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-10

Ker je obdolženec pred preiskovalnim sodnikom sam izjavil, da ga je dejstvo, da bo moral zapustiti Slovenijo tako vznemirilo, da bi lahko ubil še koga, je podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti po 3. točki 2. odstavka 191. čl. ZKP.

Pritožba zagovornice obd. se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je senat sodišča prve stopnje po vloženi obtožnici na podlagi II. odst. 265. čl. ZKP preizkusil, ali sta še podana priporna razloga iz 3. in 4. tč. II. odst. 191. čl. ZKP.

Potem, ko je ocenil, da oba priporna razloga še vedno obstojita, je obdolžencu pripor podaljšal.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila zagovornica obdolženca s predlogom, naj pritožbeno sodišče pritožbi tako ugodi, da izpodbijani sklep razveljavi in obdolžencu pripor odpravi.

Tudi po oceni pritožbenega sodišča sta podana oba pritožbena razloga.

Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo, da gre za sorazmerno hudo kaznivo dejanje, ki se je zgodilo v x, torej v sorazmerno majhnem kraju, kjer so taka dejanja redka, zaradi česar je bila tudi javnost vznemirjena, v zagovoru pa je tudi sam obdolženec povedal, da ga je dejstvo, da bo moral zapustiti Slovenijo, tako vznemirilo, da bi lahko ubil še koga drugega. To pa so take posebne okoliščine, ki tudi po oceni pritožbenega sodišča narekujejo podaljšanje pripora na podlagi že navedenih pripornih razlogov. Samo okoliščino, da naj bi obdolženec očitano kaznivo dejanje storil v stanju bistveno zmanjšane prištevnosti, ni mogoče povezovati z predlogom za odpravo pripora, kot to izhaja iz pritožbe, pa tudi ne okoliščino, da je obdolženec sicer dober z gospo Z.N., pri kateri je stanoval več let. Pritožba pa v ničemer ne ponuja drugih okoliščin, ki bi narekovale odpravo pripora, ker da ugotovljena priporna razloga ne bi bila podana.

Zato je pritožbeno sodišče ocenilo, da ni podan noben od uveljavljanih pritožbenih razlogov, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo, da je na podlagi tega tudi pravilno uporabilo zakon, pa je bilo zato treba pritožbo kot neutemeljeno zavrniti, kar je v skladu s 3. odst. 397. čl. ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1561/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-06

Ravnanje oškodovanca, ki je naganjal obdolženca iz lovske koče ter ga pri tem pahnil, da je padel po tleh, je vsekakor napad na obdolženca.

Pritožbi zagovornika obd. J.K. se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim sodnikom posameznikom.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po čl. 56 KZ RS. Po čl. 52 KZ SFRJ je bila obdolžencu izrečena pogojna obsodba, v kateri mu je bila po I. odst. 56. čl. KZ RS določena kazen dva meseca zapora s preizkusno dobo enega leta. Obdolžencu je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti tej sodbi se pritožuje obdolženčev zagovornik, ki uveljavlja pritožbene razloge kršitve kazenskega zakona ter zmotne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obdolženca oprosti, podrejeno pa, da se sodba razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Obdolženec se je zagovarjal v smeri silobrana, to pa ponavlja tudi pritožnik. Vprašanje, ali je bil obdolženec s strani F.N. napaden in se je branil tako, da je zgrabil svojo lovsko puško, v dosedanjem sojenju ni bilo dovolj pojasnjeno. Že v samem opisu dejanja je navedeno, da je oškodovanec obdolženca poskušal nagnati iz koče, obdolženec sam pa je povedal, potrdila pa je tudi priča K., da je oškodovanec F.N. obdolženca tudi pahnil tako, da je ta padel po tleh.

Iz povedanega bi bilo moč zaključiti, da je bil obdolženec vendarle napaden s strani F.N., ki prav gotovo nima pravice obdolženca naganjati iz koče in ga pahniti tako, da je padel po tleh. Takšnega napada obdolženec prav gotovo ni dolžan trpeti. V novem sojenju bo te okoliščine treba podrobneje oceniti ter nato v primeru, če bo sodišče ugotovilo, da je bil obdolženec napaden s strani F.N. in da je s svojim ravnanjem odvračal od sebe ta napad, oceniti še, ali je obdolženec s tem, ko je zgrabil za lovsko puško in jo nameril v N.

ter repetiral, kaj prekoračil tisto obrambo, ki je bila nujno potrebna za odvrnitev napada.

Glede na navedeno je bilo treba utemeljeni pritožbi zagovornika ugoditi, izpodbijano sodbo razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje. V smislu določila čl. 385/II ZKP je pritožbeno sodišče odredilo, da se opravi nova glavna obravnava pri sodišču prve stopnje pred drugim sodnikom posameznikom.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1640/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-13

Kaznivo dejanje omogočanja uživanja mamil stori tudi, kdor drugemu daje mamilo, da ga uživa, čeprav ga je drugi sam prosil za to.

Pritožba obt. K.R. se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obtoženec se oprosti plačila stroškov pritožbenega postopka iz 1. do 6. tč. II. odstavka 95. člena ZKP.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obtoženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po členu 246/I KZ SFRJ. Po členu 52/I KZ SFRJ je bila obtožencu izrečena pogojna obsodba, v kateri mu je bila po členu 246/I KZ SFRJ določena kazen 3 mesece zapora, s preizkusno dobo 2 let. Po III. odst. 246. člena KZ SFRJ je bilo odločeno, da se obtožencu odvzame zaseženo mamilo.

Obtoženec je bil oproščen plačila stroškov kazenskega postopka.

Pravna podlaga za uporabo določb KZ SFRJ in ZKP je v 4. členu Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije.

Proti tej sodbi se pritožuje obtoženec, ki uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, pritožuje pa se tudi zaradi odločbe o kazni.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je obtoženec storil kaznivo dejanje, ki ga je bil obtožen. Obtoženec v pritožbi ponavlja svoj zagovor, tega pa je sodišče prve stopnje že v sodbi pravilno ocenilo. Brez dvoma je obtoženec storil kaznivo dejanje, ki ga je bil obtožen in sicer naklepno, saj je sam povedal, da je mamilo izročil in tudi hotel izročiti M.B., ki ga je za to prosil in sta se že od prej poznala.

Sodišče prve stopnje je obtožencu izreklo primerno kazensko sankcijo.

Pogojna obsodba je dovolj mila kazenska sankcija, v njej določena kazen 3 mesecev zapora pa je primerna glede na težo dejanja. Tudi preizkusna doba 2 let je primerna. Obtoženec v aneksu k pritožbi sicer še meni, da so si razlogi v izpodbijani sodbi med seboj nesprotni, kajti na enem mestu sodba navaja, da je sodišče prebralo poročilo sodnika za prekrške, na drugem pa, da obtoženec še nikoli ni bil kaznovan pri sodniku za prekrške. V teh dveh navedbah vsekakor ni nobenega nasprotja, saj je sodišče prve stopnje okoliščino, da obtoženec še nikoli ni bil kaznovan pri sodniku za prekrške lahko ugotovilo le tako, da je prebralo poročilo sodnika za prekrške.

Glede na vse navedeno, je bilo treba neutemeljeno pritožbo obtoženca zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih členom 98/4 in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1621/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-06

Dajanje krivih podatkov z namenom preslepitve davčnega organa, kar je izvršitvena oblika kaznivega dejanja po čl. 152/I KZ RS, zahteva aktivno ravnanje storilca, s katerim spravi uradno osebo pri davčnem organu v zmoto. Zato opustitev plačila dolžnega davka nima znakov kaznivega dejanja po čl. 152/I KZS.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje ugodil ugovoru obdolženca zoper obtožbo ter odločil, da se obtožba ne dopusti in se kazenski postopek ustavi. S stroški kazenskega postopka je bil obremenjen proračun.

Proti temu sklepu se pritožuje javni tožilec, ki predlaga, da se pritožba dopusti ter da se kazenski postopek zoper obdolženca ne ustavi.

Zagovornik obdolženca v odgovoru na pritožbo predlaga, da se pritožba javnega tožilca zavrne kot neutemeljena.

Kaznivo dejanje zatajitev davščin in drugih družbenih dajatev po I.

in II. odst. 152. čl. KZ RS se obravnava v sumarnem postopku, zato je javni tožilec nepravilno zoper obdolženca vložil obtožbo namesto obtožni predlog, z vložitvijo obtožbe pa je obdolženec imel pravico do ugovora zoper obtožbo, s katerim je tudi uspel.

Dejanje, ki je opisano v izpodbijanem sklepu in tudi v obtožbi, nima znakov kaznivega dejanja, niti po I., niti po II. odst. 152. čl. KZ RS. Obtožba očita obdolžencu, da je storil kaznivo dejanje po I.

odst. 152. čl. KZ RS. Kot izvršitveno dejanje mu očita, da je preslepil davčni organ s tem, da v letu 1991 ni plačal akontacije od prometa proizvodov, kar je bil dolžan po zakonitih predpisih.

Preslepitev davčnega organa je sicer uvodoma v opisu dejanja navedena, ni pa prav z ničemer konkretizirana. Preslepitev predstavlja aktivno ravnanje storilca, s katerim spravi uradno osebo pri davčnem organu v zmoto, kot so npr. lažne navedbe, potrdila in računi. Obdolženec pa v opisanem primeru ni ravnal aktivno, pač pa se mu očita, da je opustil dolžno plačilo. V opisanem ravnanju tudi niso podani znaki kakšnega drugega kaznivega dejanja. Izvršitvena oblika kaznivega dejanja po II. odst. 152. čl. KZ RS je namreč v opustitvi prijave dohodka oz. predmeta ali drugih dejstev, ki vplivajo na ugotovitev obveznosti, kadar je taka prijava obvezna. Iz opisa dejanja v obtožbi pa je razvidno, da se obdolžencu ne očita opustitev dolžne prijave, temveč opustitev plačila akontacije od prometa proizvodov. Opustitev plačila davščin pa ne predstavlja izvršitvene oblike kaznivega dejanja po čl. 152/II KZ RS. Obdolženec bi moral po preteku vsakih 15 dni sam opraviti obračun davka od prometa proizvodov in v petih dneh obračun, skupaj z akontacijo predložiti pristojnemu davčnemu organu. Opustitev predložitve obračuna bi predstavljala opustitev prijave takšnega dejstva, ki vpliva na ugotovitev davčnih obveznosti, vendar takšna opustitev obdolžencu v opisanem ravnanju ni bila očitana.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo javnega tožilca zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 11/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-25

odmera kazni - olajševalne okoliščine - obteževalne okoliščine - povrnitev škode

Povračilo škode bo praviloma predstavljalo olajševalno okoliščino, ni pa moč nasprotno šteti okoliščino, da storilec ni povrnil škode kot obteževalno okoliščino, v kolikor ni ugotovljeno, ali je imel možnost škodo povrniti oz. ali povračilo odklanja.

Pritožbi zagovornice obd. R. M. se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obtoženki kazen, določena za kaznivo dejanje opisano pod tč. I izreka izpodbijane sodbe, zniža na 4 (štiri) mesece, kazen, določena za kaznivo dejanje opisano pod tč. II. izreka izpodbijane sodbe pa na 1 (eno) leto in 4 (štiri) mesece zapora in se nato obtoženki po 3. tč. 2. odstavka 48. člena KZ SFRJ izreče enotna kazen 1 (enega) leta in 6 (šest) mesecev zapora.

Z izpodbijano sodbo je bila obtoženka spoznana za krivo kaznivega dejanja ponarejanja po 3. odstavku 186. člena KZ RS, zanj je bila določena kazen 6 mesecev zapora in kaznivega dejanja goljufije po 2. in 1. odstavku 171. člena KZ RS, zanj je bila določena kazen 1 leto in 10 mesecev zapora, nato pa ji je bila izrečena enotna kazen 2 leti zapora. Sodišče je deloma ugodilo premoženjskopravnemu zahtevku oškodovane gospodarske družbe R. tako, da je obtoženki v plačilo naložilo znesek 551.027,60 SIT s pripadajočimi obrestmi, s presežkom je oškodovanca napotilo na pravdo, obtoženko pa je oprostilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 7. točke 2. odstavka 95. člena ZKP.

Zoper sodbo se je zaradi odločbe o kazenski sankciji pritožila obtoženkina zagovornica in predlagala, naj jo sodišče druge stopnje spremeni tako, da izrečeno kazen obtoženki zniža.

Pritrditi je treba obtoženkini zagovornici, da je sodišče prve stopnje ob ugotovljenih olajševalnih okoliščinah obtoženki določilo prestrogi posamični in tudi previsoko enotno kazen. V prvi vrsti so te okoliščine povezane z osebnimi razmerami obtoženke in sicer, da je mati otroka, ki ga še vzdržuje in da je do izvrševanja kaznivih dejanj v precejšnji meri prišlo, ker ni znala urediti razmer s svojim izvenzakonskim partnerjem. Do teh dejanj obtoženka še ni imela opravka s sodiščem. Pri odmeri kazni je prvostopno sodišče kot obteževalno okoliščino štelo, da obtoženka še ni poravnala škode. V kolikor obtoženka ni imela možnosti poravnati škodo in povračila ne odklanja, ji navedenega ni moč šteti v škodo oz. gledano z druge strani, morebitna povrnitev škode bi se lahko upoštevala kot olajševalna okoliščina. Glede na navedeno je sodišče druge stopnje ocenilo, da je pritožba obtoženkine zagovornice utemeljena in je na podlagi določila člena 387/1 izpodbijano sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako kot sledi iz izreka te sodbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1687/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-13

Za oceno krajevne pristojnosti po kraju, v katerem se je pripetil dogodek, na katerega se spis nanaša, je odločilno, kje ima sedež založba, za katero se v inkriminiranem spisu zatrjuje, da jo je zasebni tožilec z nepravilnim ravnanjem uničil.

Pritožbi pooblaščenca zasebnega tožilca B.P. se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadalnji postopek.

Z uvodoma navedenim sklepom se je sodišče prve stopnje izreklo za krajevno nepristojno ter odločilo, da se po pravnomočnosti sklepa zadeva odstopi Temeljnemu sodišču v Mariboru v nadaljnji postopek.

Proti temu sklepu se pritožuje pooblaščenec zasebnega tožilca B.P.

ter uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi.

V skladu z določilom člena 28/II ZKP je v primeru, ko je po zakonu odgovoren pisec pisanj, pristojno tudi sodišče kraja, v katerem ima pisec stalno prebivališče, ali sodišče kraja, v katerem se je pripetil dogodek, na katerega se spis nanaša. V obravnavanem primeru ima tedaj zasebni tožilec možnost izbire. Zasebni tožilec je zasebno tožbo vložil pri Temeljnem sodišču v Ljubljani, enota v Ljubljani, kar pa je v skladu s citiranim določilom ZKP, saj ima prvi obdolženec D.C. stalno bivališče v Ljubljani, dejanje obeh obdolžencev je potrebno zaradi povezanosti obravnavati skupaj, poleg tega pa gre v inkriminirani trditvi za to, da naj bi zasebni tožilec uničil več založb, od katerih imajo tri sedež v Ljubljani in je tedaj mogoče šteti, da se je dogodek, na katerega se spis nanaša, pretežno zgodil v Ljubljani in je tudi zaradi tega po določilu člena 28/II pristojno Temeljno sodišče v Ljubljani, enota v Ljubljani.

Glede na navedeno je bilo treba utemeljeni pritožbi pooblaščenca zasebnega tožilca ugoditi, izpodbijani sklep razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.