TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Kp 1342/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

nepopolna in zmotna ugotovitev dejanskega stanja

Dejansko stanje ni zmotno ali nepopolno ugotovljeno, če sodišče prve stopnje ni izvedlo vseh predlaganih dokazov.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je bil obdolženec iz razloga po 3. odstavku 350. člena ZKP oproščen obtožbe kaznivega dejanja tatvine po 2. odstavku 165. člena KZ RS.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tudi če sodišče prve stopnje ni zaslišalo priče z vzdevkom "Kuzla" je glede na izpovedbo zaslišanega imelo dovolj zanesljivo dokazno podlago za skelpanje o utemeljenosti obdolženčevega zagovora.

Okoliščine v katerih je lahko vzel pršut "Kuzla" so dovolj razjasnjene, tako da dokazov, ki jih je izvedlo sodišče prve stopnje, ni potrebno ponavljati, sploh pa ne dopolnjevati v smeri, kot to predlaga pritožitelj. Tako tudi predlagano soočenje ne bi doprineslo k popolnejšim ugotovitvam dejanskega stanja. Po navedenem dejansko stanje ni zmotno ali nepopolno ugotovljeno in je zato sodišče druge stopnje pritožbo javnega tožilca zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1417/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

Priporni razlog po členu 191/2-4 ZKP je podan glede na način in okoliščine storitve dejanja ter obtoženčeve osebnostne lastnosti.

Pritožba zagovornika obtoženca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje podaljšalo pripor zoper imenovanega obtoženca iz razloga po 4. točki 2. odstavka 191. člena ZKP.

Proti temu sklepu se pritožuje zagovornik, ki uveljavlja pritožbene razloge iz 1. in 3. točke 363. člena ZKP ter predlaga, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor zoper obtoženca odpravi, podrejno pa, da se izpodbijani sklep razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ocenilo, da še vedno obstaja priporni razlog po 4. točki 2. odstavka 191. člena ZKP.

Način in okoliščine storitve kaznivega dejanja, obtoženčeve osebnostne lastnosti ter obtoženčevo subjektivno gledanje na dogodke v okolici, ko zatrjuje, da je pištolo nosil s seboj zaradi tega, ker se je počutil ogroženega s strani sosedov, ki naj bi mu grozili, so vsekakor takšne okoliščine, zaradi katerih je sodišče prve stopnje utemeljeno zoper obtoženca podaljšalo pripor. Pritožnik sicer zatrjuje, da dosedanji dokazi ne potrjujejo, da so katerikoli občani res postali zaradi umora vznemirjeni. Vendar je pri tem treba upoštevati, da zunanjih znakov vznemirjanja občanov prav gotovo tudi ni zaradi tega, ker je bil obtoženec v priporu, če pa bi bil na prostosti, pa je podana velika verjetnost, da bi do tega prišlo.

Glede na navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1526/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

pripor - begosumnost - ponovitvena nevarnost

Okoliščina, da se je obdolženec po storjenem kaznivem dejanju zadrževal v tujini, po povratku v državo pa bival neprijavljen izven kraja svojega stalnega bivališča in med tem tudi izvedel, da kaznivo dejanje raziskuje policija, kaže na nevarnost, da bo pobegnil.

Okoliščine, da je obdolženec do svojega 35 leta izvršil osem kaznivih dejanj zoper premoženje in življenje ter telo, da je brez zaposlitve in brez premoženja, opravičujejo bojazen, da bo kazniva dejanja ponavljal.

Pritožba zagovornika obtoženega se zavrne.

Temeljno sodišče v Kranju, enota v Kranju, je na podlagi preizkusa v skladu z II. odst. 265. člena ZKP obdolženemu podaljšalo pripor iz pripornega razloga po 1. in 3. točki II. odst. 191. člena ZKP po vloženi obtožnici zaradi kaznivega dejanja tatvine orožja ali dela bojnega sredstva po čl. 223/III in I KZ SFRJ.

Zoper sklep o podaljšanju pripora se je pritožil obdolženčev zagovornik in predlagal, naj ga sodišče druge stopnje spremeni tako, da pripor odpravi.

Pritožnikovo prikazovanje,češ da obdolženčevo zadrževanje v Nemčiji in pa potem neprijavljeno bivanje na Golniku ne pomeni izmikanja izvedbi kazenskega postopka, nima opore niti v izjavi obdolženčevega očeta, iz katere je razvidno, da je obdolženec takoj, ko je izvedel, da delavci UKS obravnavajo in ostale zaradi tatvine orožja, odšel od doma ne da bi povedal za svoj novi naslov, pa tudi ne v izjavi samega obdolženca, češ da se policiji ni javil, ker je vedel da bo tako ali tako priprt. Navedene okoliščine utemeljujejo bojazen, da bi se utegnil obdolženec, v kolikor bi bil na prostosti, izmikati kazenskemu postopku.

V zvezi s pripornim razlogom ponovitvene nevarnosti pritožnik ocenjuje, da tega razloga ni moč utemeljevati zaradi "domnevne" majhne tatvine, zaradi katere je bil obdolženec obsojen leta 1990. Iz izpiska iz kazenske evidence za obdolženega P. pa izhaja, da je bil zaradi majhne tatvine obravnavan že kot mladoletnik, kot polnoleten pa sedemkrat obsojen zaradi kaznivih dejanj zoper premoženje in kaznivih dejanj z elementi nasilja, to pa zadevo pokaže v drugačni luči kot jo prikazuje zagovornik. Obdolženčevo prejšnje življenje kot dejanje, zaradi katerega je sedaj v kazenskem postopku kažeta obdolženčevo nagnjenost k izvrševanju kaznivih dejanj pri čemer zaenkrat ni videti nobenega ustrezne garancije da s takšnim ravnanjem ne bi nadaljeval, v kolikor bi bil na prostosti. Utemeljen je zato tudi priporni razlog ponovitvene nevarnosti, ni pa utemeljena pritožba obdolženčevega zagovornika, iz tega razloga je sodišče druge stopnje pritožbo v skladu z določilom III. odst. 397. člena ZKP zavrnilo.

ZKP člen 191,  191/1-1,  191/1-3,  191,  191/1-1,  191/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1430/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-09

zavrženje zasebne tožbe - prepozna vložitev zasebne tožbe

Če zasebna tožba ni vložena v roku treh mesecev od dneva, ko je upravičenec zvedel za kaznivo dejanje in storilca (1. odstavek 52. člena ZKP), je prepozna, kot takšna pa ne more biti podlaga za kazenski postopek, zato jo je sodišče dolžno zavreči.

Pritožba zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Zasebni tožilec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 3.000,00 SIT.

Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom na podlagi 1. odst. 438. člena ZKP odločilo, da se zavrže zasebna tožba zasebnega tožilca zoper osumljenega M. V. zaradi kaznivega dejanja obrekovanja po 3. odst. 107. člena KZ RS. Na podlagi 3. odst. 99. člena ZKP je odločilo, da je zasebni tožilec "dolžan plačati stroške kazenskega postopka".

Proti navedenemu sklepu se je pritožil zasebni tožilec, ki smiselno uveljavlja pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Če zasebna tožba ni vložena v roku treh mesecev od dneva, ko upravičenec do zasebne tožbe zvedel za kaznivo dejanje in storilca (1. odst. 52. člena ZKP), je prepozna, kot takšna ne more biti podlaga za kazenski postopek, zato jo je sodišče dolžno zavreči.

Pritrditi je treba oceni sodišča prve stopnje, da je zasebni tožilec zasebno tožbo vložil prepozno, saj je bila vložena skoraj tri leta od objave članka v časopisu Delo, v katerem je bil objavljen obdolženčev intervju, s katerim naj bi storil kaznivo dejanje pod obtožbo.

Nesprejemljive so pritožbene navedbe, da naj bi zasebni tožilec za kaznivo dejanje in storilca zvedel šele avgusta 1993 in da prej to ni bilo mogoče, ker naj bi mu to preprečevala bolezen. Iz mnenja izvedenca psihiatra izhaja, da se je zasebni tožilec prvič v dispanzerju oglasil dne 15.3.1991, torej šest mesecev po objavi članka, kasneje pa še večkrat, pri čemer nikoli ni šlo za daljše hospitalno zdravljenje. Torej sama bolezen in njeno zdravljenje zasebnemu tožilcu nista preprečevali, da bi se seznanil z vsebino članka. Sicer pa zasebni tožilec med drugim v zasebni tožbi navaja, da naj bi prav zaradi vsebine tega članka duševno zbolel, če pa to drži, je torej moral za vsebino članka izvedeti še pred začetkom zdravljenja.

Po navedenem je sodišče druge stopnje pritožbo zasebnega tožilca zavrnilo kot neutemeljeno, saj je izpodbijani sklep pravilen in zakonit.

Pravna podlaga za uporabo predpisov bivše SFRJ (ZKP) je podana v 4. členu Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št.

ZKP člen 52,  52/1,  438,  438/1,  52,  52/1,  438,  438/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1141/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-04

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

lahka telesna poškodba - prištevnost - dejansko stanje

Sodišče prve stopnje je na glavni obravnavi ocenilo, da je obdolženec duševno zaostal. Zato bi moralo zaradi ugotovitve njegove prištevnosti odrediti psihiatrični pregled obdolženca.

Pritožbi zagovornika obdolženca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je bil obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po čl. 54/II KZ RS. Sodišče prve stopnje mu je izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je po čl. 54/II KZ RS določilo kazen dveh mesecev zapora s preizkusno dobo enega leta.

Na podlagi čl. 98/IV ZKP pa je obdolženca oprostilo povrnitve vseh stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke II. odstavka 95. člena ZKP.

Proti sodbi se je pritožil obdolženčev zagovornik, pri čemer v uvodu pritožbe navaja, da uveljavlja vse v čl. 363 ZKP naštete pritožbene razloge. Predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da obdolženca oprosti obtožbe.

Čeprav zagovornik obdolženca - kot je že navedeno - v pritožbi navaja, da uveljavlja vse v čl. 363 ZKP naštete pritožbene razloge, pa iz vsebine pritožbe izhaja, da uveljavlja le pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Pritožbeni predlog na spremembo sodbe torej ni pravilen, pritožba zagovornika obdolženca pa je vendarle utemeljena, saj je pritožbeno sodišče ugotovilo, da ni razjasnjena subjektivna stran kaznivega dejanja.

Na glavni obravnavi dne 2.4.1992 je sodišče prve stopnje med drugim ocenilo, da je obdolženec intelektualno nekoliko zaostal, kar je tudi zabeleženo v zapisniku o glavni obravnavi (list. št. 19). Zato je zagovornik obdolženca utemeljeno predlagal, da se z zaslišanjem izvedenca psihiatra ugotovi, ali se je obdolženec zavedal dejanja in ali je mogel imeti v oblasti svoje ravnanje. Ta dokazni predlog je sodišče prve stopnje zavrnilo in je tako svojo odločitev v razlogih izpodbijane sodbe sicer pojasnilo.

Vendar pa ima zagovornik obdolženca prav, ko v pritožbi med drugim navaja, da je tudi zaradi opustitve tega dokaza dejansko stanje ostalo nepopolno razjasnjeno. Že po oceni sodišča prve stopnje gre pri obdolžencu za intelektualno zaostalo osebo. Zato ni mogoče izključiti možnosti, da je zaradi duševne zaostalosti obdolženca bila v času, ko naj bi storil kaznivo dejanje, njegova prištevnost zmanjšana. V takem primeru pa je potrebno v skladu z določilom čl.

258/I ZKP odrediti psihiatrični pregled obdolženca.

To bo potrebno storiti v novem sojenju, saj bo šele potem mogoča zanesljiva ugotovitev o tem, ali je obdolženec res duševno zaostal in ali je zaradi takega njegovega duševnega stanja njegova prištevnost izključena, bistveno zmanjšana ali pa le zmanjšana, vendar ne bistveno.

Zato je pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1447/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-25

uporaba milejšega zakona - igranje na srečo

Ne glede na to, da se člen 234/I KZS ni spremenil, je uporabiti člen 4/II KZJ, ker je bil spremenjen zakon o igrah na srečo v delu, ki po noveli namestitev igralnih avtomatov v javnih lokalih zaradi dobička izven zakonitih pogojev opredeljuje kot prekršek.

Pritožba javnega tožilca se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi I. odst.

438. člena v zvezi s 1. točko 270. člena ZKP zavrglo obtožni predlog zoper obd. D. B. zaradi kaznivega dejanja igranja nasrečo po II.

Proti navedenemu sklepu se je pritožil javni tožilec zaradi kršitve kazenskega zakona po 2. točki I. odstavka 363. člena v zvezi s 4. točko 365. člena ZKP. Predlagal je, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep na podlagi določila III. odst. 397. člena ZKP razveljavi in zadevo vrne v novo odločitev.

Razlog, ki ga v pritožbi navaja javni tožilec, da je sodišče prve stopnje pri odločanju o kaznivem dejanju, ki je predmet obtožnega predloga, uporabilo za storilca milejši zakon, ki ga ne bi smelo uporabiti, saj se KZ RS, ki v 234. členu določa zakonske znake kaznivega dejanja igranja na srečo, ni v ničemer spremenil, ni podan.

Sodišče prve stopnje je pri odločanju pravilno uporabilo spremenjeni zakon o igrah na srečo. Navedeni zakon je bil v obsegu, ki ureja prirejanje posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih spremenjen z Zakonom o začasni ureditvi prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih zunaj igralnic in o plačevanju taks na igralne avtomate (Uradni list RS, št. 47/93), ki je začel veljati 13.8.1993 in ki v 3. členu določa, da je lahko prireditelj posebne igre na srečo na igralnih avtomatih pravna oseba ali zasebnik. Na podlagi nove ureditve prirejanja posebnih iger na srečo na igralnih avtomatih je prvostopenjsko sodišče pravilno ugotovilo, da v konkretnem opisu dejanja v obtožnem predlogu niso bili podani zakonski znaki očitanega kaznivega dejanja, saj zakon tako kršitev ne določa več kot kaznivo dejanje ampak kot prekršek, zaradi česar je ocena, da gre za milejši kazenski zakon, pravilna, kar narekuje uporabo 4. člena KZ SFRJ.

Iz navedenih razlogov je sodišče druge stopnje pritožbo javnega tožilca zavrnilo kot neutemeljeno, ker je izpodbijani sklep pravilen in zakonit.

KZS člen 234,  234/2,  234,  234/2.  KZJ člen 4,  4/2,  4,  4/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1359/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-03

obnova kazenskega postopka - nova dejstva

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da obsojenec v svoji zahtevi ni navedel novih dejstev in dokazov, na podlagi katerih bi se lahko dovolila obnova kazenskega postopka.

Pritožba obs. S. T. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo obsojenčevo zahtevo za obnovo kazenskega postopka.

Zoper sklep se je obsojenec pritožil. V pritožbi ponavlja vsebino svoje vloge, ki jo je sodišče prve stopnje štelo kot zahtevo za obnovo kazenskega postopka in ne navaja razlogov za izpodbijanje sklepa in tudi ne predloga, kako naj odloči sodišče druge stopnje.

Ko sodišče druge stopnje zavrne pritožbo in potrdi izpodbijano sodbo, ta postane pravnomočna. Pravnomočne sodbe ni mogoče več izpodbijati s pritožbo. Dovoljeno je vlagati le izredna pravna sredstva, ki pa so omejena le na primere, ki so v zakonu natančno določeni. Obdolženec je po pravnomočnosti sodbe sodišču poslal vlogo z nazivom pritožba. V tej tudi vsebinsko zatrjuje, da sodba sodišča prve stopnje v zvezi s tem pa tudi sodba sodišča druge stopnje nista pravilni. Sodišče prve stopnje take vloge obdolženca ni zavrglo kot nedovoljeno pritožbo, dobrohotno jo je štelo kot zahtevo za obnovo kazenskega postopka, ki uveljavlja obnovitveni razlog po 4. tč. I. odst. 404.čl. ZKP. Obnovo iz tega razloga pa je mogoče dovoliti le, če se v zahtevi navedejo nova dejstva in predlagajo novi dokazi, ki utegnejo sami zase ali v zvezi s prejšnjimi dokazi povzročiti oprostitev tistega, ki je bil obsojen, ali njegova obsodba po milejšem kazenskem zakonu. Sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da obsojenec v svoji vlogi ni navedel novih dejstev ali novih dokazov, na podlagi katerih bi se lahko dovolila obnova kazenskega postopka. Zato je odločilo pravilno, ko je njegovo zahtevo zavrglo skladno z določili I. odst. 407. čl.

ZKP. Obsojenec tudi v pritožbi ne navaja razlogov, ki bi kazali na to, da odločitev sodišča prve stopnje ni bila pravilna. Sodišče druge stopnje je zato njegovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

ZKP člen 404,  404/1-4,  407,  407/1,  404,  404/1-4,  407,  407/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1527/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-24

Okoliščina, da se je obdolženec po storjenem kaznivem dejanju zadrževal v tujini, po povratku v državo pa bival neprijavljen izven kraja svojega stalnega bivališča in med tem tudi izvedel, da kaznivo dejanje raziskuje policija, kaže na nevarnost, da bo pobegnil. Okoliščine, da je obdolženec do svojega 35 leta izvršil osem kaznivih dejanj zoper premoženje in življenje ter telo, da je brez zaposlitve in brez premoženja, opravičujejo bojazen, da bo kazniva dejanja ponavljal.

Pritožbi obt. J.M. in njegovega zagovornika se zavrneta kot neutemeljeni.

Z izpodbijanim sklepom je bil zoper obt. J.M. zaradi kaznivega dejanja po I. odst. 168. čl. KZ SFRJ, pripor podaljšan iz razlogov 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP.

Zoper ta sklep sta se obtoženec in njegov zagovornik pravočasno pritožila s predlogi, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor odpravi.

Ob izrečeni sodbi, s katero je bil obtoženec spoznan za krivega kaznivega dejanja po I. odst. 168. čl. KZ SFRJ in mu je bila izrečena kazen eno leto zapora, je senat sodišča prve stopnje tudi ugotovil, da je še vedno podana nevarnost, da bi obtoženec ob izpustitvi na prostost, ponavljal kazniva dejanja. Zato je pripor iz razlogov 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP podaljšal. Tako obtoženec kot zagovornik sicer pravilno navajata, da se pri obtožencu ob preiskavi niso našli ponarejeni bankovci, vendar ta okoliščina še ne utemeljuje sklepanja, da obtoženec na prostosti ne bi ponavljal kaznivih dejanj, saj se po pravilni ugotovitvi okoliščin, ki so narekovale odreditev in podaljšanje pripora v dosedanjem postopku in po izrečeni sodbi niso v ničemer spremenile. Zdravstveno stanje, na katero se pritožitelja sklicujeta, ni take narave, da bi bila tehtna in prepričljiva podlaga za ugotovitev, da je s tem odpadel priporni razlog. Sicer pa je tudi sam obtoženec navedel, da se je med tem, ko je trajal pripor zdravil, zaradi česar ni opore za sklepanje, da bi bilo obtoženčevo zdravstveno stanje v takem stanju, da bi narekovalo povsem spremenjen tretma obtoženca.

Po navedenem je sodišče druge stopnje ocenilo, da je senat sodišča prve stopnje zoper obtoženca utemeljeno in s pravilno uporabo zakona pripor podaljšal, zaradi česar pritožbi nista utemeljeni. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1390/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-11-16

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

Ker je v zadevi sodil sodnik posameznik, soditi bi pa moral senat, je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka.

Ob reševanju pritožbe javnega tožilca se izpodbijana sodba po uradni dolžnosti razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženca oprostilo obtožbe kaznivega dejanja prikrivanja po I. odst. 176.čl. KZ RS.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlaga razveljavitev sodbe in novo sojenje.

Za kaznivo dejanje prikrivanja po I. odst. 176.čl. KZ RS je v zakonu predpisana kazen zapora do treh let. Glede na to o takem kaznivem dejanju po I. odst. 23. čl. ZKP sodišče sodi v senatu, ki ga sestavljajo en sodnik in dva sodnika porotnika. Čeprav je v pisnem odpravku sodbe navedeno, da je v zadevi razsojal senat in da je bila sodba izrečena dne 1.9.1993 pa iz podatkov spisa izhaja, da se je glavna obravnava tega dne le začela z zagovorom obtoženca potem pa je bila preložena na 15.9.1993. Na tej obravnavi pa je o zadevi razsojala le sodnica posameznica. Izvedeni so bili dokazi in je bila izrečena sodba. Sodišče druge stopnje je zato moralo po uradni dolžnosti ugotoviti, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka po 1. tč. I. odst. 364.čl. ZKP, ker je sodišče sodilo v nepravilni sestavi. Zaradi navedene kršitve je izrečena sodba nezakonita in jo je sodišče druge stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V ponovljenem postopku bo moralo sodišče v zadevi soditi v pravilni sestavi. Če bo priča D.P. tudi na novi glavni obravnavi izpovedoval drugače kot zaslišan pred preiskovalnim sodnikom bo moralo sodišče prve stopnje v skladu z določilom čl. 328 ZKP priči ne le predočiti njeno prejšnjo izpovedbo, temveč jo izprašati tudi o tem, zakaj na glavni obravnavi izpoveduje drugače, potem pa tudi skrbno ocenjevati ali so njegova pojasnila o različnih izpovedbah sprejemljiva ali ne.

Dosedanji razlogi izpodbijane sodbe, v katerih se navaja, da je priča na glavni obravnavi očitno govoril resnico, zato ker je bil tam navzoč obtoženec, namreč niso prepričljivi. Sodišče prve stopnje bo moralo neposredno zaslišati tudi pričo M.K., podrobneje o tem, kako je ugotovil, da naj bi bil storilec dejanj P., predvsem pa z zaslišanjem te priče in po potrebi tudi drugih natančno ugotoviti, ali je oškodovanec odkril storilca in dobil vrnjeno kolo istega dne, kot je bila storjena tatvina, ali šele naslednjega dne. Glede na izpovedbo te priče, da je ob vrnitvi kolesa opazil, da so bili s kolesa odstranjeni nekateri okraski, pa bo moralo ugotoviti, kdo je te okraske dstranil.

ZKP člen 23,  23/1,  364,  364/1-1,  23,  23/1,  364,  364/1-1.  KZS člen 176,  176/1,  176,  176/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.