TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 396/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-19

likvidacijski postopek - prerekanje terjatve

Stečajni postopek kot eden izmed nepravdnih postopkov nima procesnega mehanizma za ugotavljanje spornih pravic, zato se le-te ugotavljajo v ugotovitvenem pravdnem postopku.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Likvidacijski upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, ki je upnika, zaradi ugotovitve obstoja prijavljene izločitvene pravice, napotilo na pravdo.

Najprej je potrebno ugotoviti, da se po končni določbi 196. člena zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur.l. RS št.67/93 - v nadaljevanju ZPPSL 1994) za konkretni likvidacijski postopek uporablja zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji iz leta 1989 (Ur.l. SFRJ št.84/89, ki se uporablja v RS po 4.členu Ustavnega zakona za izvedbo ustavne listine ...- v nadaljevanju ZPPSL 1989).

Iz zapisnika o tretjem naroku za preizkus upniških terjatev, ki je bil opravljen dne 13.6.1994 je razvidno, da je likvidacijski upravitelj v celoti prerekal navadeno terjatev na izločitev dela likvidacijske mase in izročitev le-te pritožniku. V takem primeru mora stečajni senat po določilu člena 127/I ZPPSL 1989, napotiti likvidacijskega upnika, da začne v osmih dneh od vročitve sklepa postopek pred sodiščem za ugotovitev prerekane terjatve. Utemeljenost upnikove terjatve se bo torej ugotavljala v pravdnem postopku, če bo upnik vložil tožbo. Upnik si napačno tolmači izpodbijani sklep, da je že odločeno o njegovi terjatvi - zato so pritožbene navedbe o nasprotju med razlogi izpodbijanega sklepa - neupoštevni.

Likvidacijskemu upravitelju ni potrebno navesti razloge izpodbijanja, senat pa izda sklep o napotitvi na pravdo, ker zakon tako določa.

Stečajni postopek kot eden izmed nepravdnih postopkov nima procesnega mehanizma za ugotavljanje spornih pravic, zato se le-te ugotavljajo v ugotovitvenem pravdnem postopku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1666/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-28

razveza zakonske zveze in dodelitev otrok v vzgojo in oskrbo - sodna pristojnost

Za ureditev stikov staršev z otrokom po razvezi zakonske zveze ni pristojno sodišče, marveč center za socialno delo (1. odst. 106. čl.

ZZZDR) in to tudi v primeru, da je bilo z razvezno sodbo odločeno, da se stiki omejijo (ne pa prepovejo - 3. odst. 78. čl. ZZZDR) tako, da jih ureja center za socialno delo.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Prvo sodišče je zavrglo tožbo, ker je ugotovilo, da za odločitev o tožnikovem zahtevku, s katerim je zahteval prepoved stikov toženke s sinom K., sodišče ni pristojno.

Proti sklepu se pritožuje tožnik in ponavlja svoje tožbene navedbe.

Navaja razloge, zakaj ne zmore plačati sodnih taks.

Iz nekoliko nejasnih tožbenih pa tudi pritožbenih navedb je mogoče razbrati, da tožnik zahteva po razvezi zakonske zveze s toženko R.Z.

ureditev stikov z otrokom pravdnih strank K., ki je sicer v reji (prekinitev stikov otroka z materjo, ureditev tožnikovih stikov z otrokom). Kot je pravilno navedlo v obrazložitvi svojega sklepa že prvo sodišče, pa za ureditev teh razmerij po razvezi zakonske zveze sodišče ni pristojno, marveč le pristojni center za socialno delo (1. odst. 106. čl. Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih). Pa tudi v primeru, da bi bila pritožbi priložena sodba P .....

Temeljnega sodišča v Kranju, enote v Škofji Loki z dne 3.4.1984 pravnomočna, iz nje izhaja, da pravdnima strankama stiki z otrokom niso prepovedani (3. odst. 78. čl. Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih), marveč omejeni tako, da jih ureja pristojni center za socialno delo. Pristojnost centra za socialno delo za urejanje stikov med starši in otroki pa je podana tudi v primeru, če o stikih staršev z otrokom sodišče ne odloči z razvezno sodbo (1. odst. 106. čl. Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih), kar tudi potrjuje odločitev prvega sodišča o tem, da za odločitev o tožnikovem zahtevku sodišče ni pristojno. Pritožba tožnika je zato neutemeljena in sodišče druge stopnje je izpodbijani sklep potrdilo po določbi 2. tč. 380. čl. ZPP.

O tožnikovem v pritožbi ponovljenem predlogu, da ga sodišče oprosti plačila sodnih taks, pa bo glede na določbo 1. odst. 173. čl. ZPP moralo odločiti sodišče prve stopnje.

ZZZDR člen 78,  78/3,  106,  106/1,  78,  78/3,  106,  106/1.  ZPP (1977) člen 16,  16.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1365/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-07

civilno procesno pravo - stanovanjsko pravo

Odločanje o razveljavitvi sklepa izvršnega sveta občine v zvezi z dodelitvijo socialnih stanovanj ne spada v sodno pristojnost.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Tožnica je v tožbi pred sodiščem prve stopnje zahtevala, da se razveljavi sklep Izvršnega sveta SO K. z dne 7.12.1993. Sodišče prve stopnje se je z izpodbijanim sklepom izreklo za nepristojno za odločanje o tožbenem zahtevku tožnice in z istim sklepom zavrglo tožbo tožnice.

Zoper sklep sodišča prve stopnje se pritožuje tožnica. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo materialno pravo in dodaja, da določanje občinske prednostne liste za dodelitev socialnih stanovanj ne pomeni upravno stvar, pač pa gre v tem primeru zgolj za akte poslovanja. Organi, ki so odločali, niso nastopali v funkciji oblastnega organa.

Sodišče druge stopnje se strinja z odločitvijo in z razlogi sodišča prve stopnje, ki je ugotovilo, da ni pristojno za odločanje o tožbenem zahtevku tožnice, ker gre za upravno zadevo in je tožbo zavrglo. K razlogom, ki jih je navedlo sodišče prve stopnje, pritožbeno sodišče glede na pritožbene trditve še dodaja: Pritožbeno sodišče se ne strinja s stališčem pritožbe, da gre pri ravnanju Občine K. za akt poslovanja in ne za upravni akt. Za akt poslovanja bi šlo, če bi bili stranki enakopravni udeleženki razmerja; iz podatkov v spisu pa izihaja, da ne gre za tako situacijo, ampak za odločanje o upravni stvari, saj iz listin v spisu izhaja, da je o stvari že odločal upravni organ v skladu s Pravilnikom o merilih za dodeljevanje socialnih stanovanj v najem (Ur. l. RS št. 18-863/92). Gre torej za odločanje o pravicah strank v smislu 1. čl. Zakona o upravnem postopku in ne za spor v smislu 1. čl. ZPP. Na to kaže končno tudi sam tožbeni zahtevek, s katerim se ne zahteva niti dajatev (čl. 186/1 ZPP) niti ugotovitev pravice ali pravnega razmerja oz. pristnost ali nepristnost listine (čl. 187/1 ZPP). Tožba, s katero se zahteva razveljavitev sklepa izvršnega sveta občine, bi bila torej lahko kvečjemu oblikovalna tožba. Take tožbe pa so dovoljene le tam, kjer jih predvideva materialno pravo. Po materialnem pravu pa taka tožba ni predvidena.

Ker ni podan uveljavljani pritožbeni razlog, ne gre pa tudi za kakšno drugo kršitev, na katero pazi sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožnice kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 380. čl. ZPP v zvezi s čl. 381 in 368 ZPP).

ZPP (1977) člen 1,  16,  16/2,  1,  16,  16/2.  SZ člen 11,  11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 394/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-26

stroški izvršilnega postopka - spor majhne vrednosti - izpodbijane sodbe

Če so izvršilni stroški postali edini in glavni zahtevek, velja tudi za njih določilo 467. čl. ZPP, da v sporu majhne vrednosti ni dovoljena pritožba o dejanskem stanju.

Tožeča stranka je zaradi plačila med pravdo umaknila zahtevek za glavnico in zamudne obresti. Ostal je sporen le zahtevek za izvršilne stroške - iz sklepa o izvršbi po verodostojni listini. Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom zavrnilo zahtevek o navedenih stroških, ker je ugotovilo, da je toženka tudi te med pravdo plačala.

Tožeča stranka se je pritožila le zoper izrek o zavrnitvi plačila cit. izvršilnih stroškov.

Potem, ko so cit. stroški postali edini in glavni zahtevek, velja tudi za njih določilo o sporu majhne vrednosti. Po 467. členu ZPP ni dovoljena pritožba o dejanskem stanju - prav to pa uveljavlja tožeča stranka, ko navaja da spornega zneska stroškov ni prejela.

Zgolj podredno je dodati, da je toženka sporne stroške v znesku 3.078,00 sit pomotoma plačala na račun sodnih taks, prvostopno sodišče pa je s sklepom z dne 29.3.1993 naložilo SDK, da ta znesek preodkaže tožeči stranki. V kolikor le-ta zneska še ni prejela, lahko na SDK uveljavlja plačilo, saj ji je sodišče poslalo izvod citiranega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 305/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-26

sodba - absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Če je tožena stranka ugovarjala sklepu o izvršbi, dejansko stanje med strankama ni nesporno, zato ne pride v poštev uporaba 469. čl. ZPP, po katerem lahko predsednik senata izda odločbo brez razpisa naroka.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča I. stopnje opr. št. ... ... z dne ... razveljavi in vrne sodišču I. stopnje v ponovno odločanje.

Stroški pritožbe so nadaljni pravdni stroški.

Tožena stranka je zoper sklep o dovolitvi izvršbe na podlagi verodostojne listine v celoti ugovarjala. Tekom pravdnega postopka je tožnica delno umaknila zahtevek za delni znesek 106.242,00 sit, ki bi ga naj toženka plačala med pravdo, vztrajala pa je pri plačilu zneska 667.451,70 sit spp. Prvostopno sodišče je brez obravanave po členu 496 ZPP izdalo sodbo o znesku 667.451,70 sit spp in ga naložilo v plačilo toženi stranki, za umaknjeni del zahtevka pa je s sklepom ustavilo postopek.

Tožena stranka se je pravočasno pritožila le zoper sodbo - sklep o umiku je postal pravnomočen. V pritožbi je navedla, da je bila pred izdajo izpodbijane sodbe sklenjena prisilna poravnava zoper toženo stranko in je vanjo vključen tudi sporni znesek - torej je o zadevi že razsojeno.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena iz naslednjih razlogov: Podana je absolutna bistvena kršitev pravdnega postopka iz 9. točke 354. člena ZPP, ker je sodišče izdalo sodbo brez obravnave, pa bi jo moralo opraviti. V danem primeru ni pogojev za uporabo 496. člena ZPP. V pravdnem spisu je o dejanskem stanju samo ugovor tožene stranke, da ugovarja dovoljeni izvršbi. Zato ne more biti govora o skladnih navedbah strank glede dejanskega stanja oziroma, da dejansko stanje ni sporno.

V ponovnem postopku pa bo moralo prvostopno sodišče najprej ugotoviti kako je s pritožbenimi navedbami, da je o sporni terjatvi že odločeno v sklepu o prisilni poravnavi.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu 3.odst.166. člena ZPP

ZPP (1977) člen 354/2-9,  496,  354/2-9,  496.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 390/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-27

absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Obstaja nasprotje med izrekom in obrazložitvijo sodbe, če je sodišče v izreku sodbe naložilo vsem trem tožencem nerazdelno plačilo dolga, v obrazložitvi pa je navedlo, da je glasom prisilne poravnave prvotoženec dolžan 84% priznanih terjatev, ostala dva toženca pa vsak po 8% priznanih terjatev.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje opr. št. ... z dne ... v delu, s katerim je naloženo nerazdelno plačilo glavnice, obresti in pravdnih stroškov toženi stranki V.L. d.o.o.- razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Tožeča stranka je po sklepu stečajnega senata vložila tožbo na ugotovitev obstoja terjatve iz pravnomočnega izvršilnega sklepa na podlagi verodostojne listine v znesku 3.298,10 sit zoper stečajnega dolžnika G-I p.o. L. v stečaju. Med pravdnim postopkom je tožena stranka - po podatkih v spisu - prenehala obstojati kljub sklenjeni prisilni poravnavi. Prvostopno sodišče je najprej prekinilo postopek zoper dotedanjo toženo stranko iz razloga po 3.točki 212.člena ZPP in ga nato nadaljevalo s tremi pravnimi nasledniki, ki so v prisilni poravnavi prevzeli dolg stečajnega dolžnika G-I L. Prvostopno sodišče je s sodbo naložilo vsem trem tožencem nerazdelno plačilo glavnice in pripadkov.

Zoper sodbo se je pravočasno pritožila tožena stranka V.L. d.o.o..in navedla, da se dolg ne nanaša na njenega pravnega prednika, temveč na G-V L. Zato predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena iz naslednjih razlogov: V konkretnem primeru gre za spor majhne vrednosti, kjer po 467. členu ni dovoljena pritožba zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja - prav to pa uveljavlja tožena stranka. Pač pa je pritožbeno sodišče ugotovilo nasprotje med izrekom in obrazložitvijo sodbe, kar predstavlja bistveno kršitev pravdnega postopka iz 13.točke II.odst. 354. člena ZPP in mora na tako kršitev paziti po uradni dolžnosti. V izreku sodbe je namreč sodišče naložilo vsem trem tožencem nerazdelno plačilo dolga, v obrazložitvi pa je navedlo, da so glasom prisilne poravnave dolžni V. d.o. L. - 84%-ov priznanih terjatev, ostala dva toženca pa vsak po 8%-ov priznanih terjatev.

V tej zadevi ne gre za enotno sosporništvo iz 201. in 202. člena ZPP.

Zato je pritožbeno sodišče razveljavilo prvostopno sodbo samo v obegu, ki se nanaša na pritožnika.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker niso bili priglašeni.

ZPP (1977) člen 201,  202,  354/2-13,  201,  202,  354/2-13.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1417/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-19

Upnik ne more preklicati umika predloga za izvršbo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom opr. št. VI Ig ..... z dne 22.2.1994 dovolilo izvršbo, ki jo je s predlogom za izvršbo na podlagi verodostojne listine z dne 15.2.1994 predlagal upnik. Z vlogo z dne 9.3.1994, ki jo je sodišče prejelo naslednjega dne, torej 10.3.1994, je upnik v celoti umaknil svoj zahtevek do dolžnika.

Istega dne je sodišče prejelo tudi delni umik upnikovega predloga za izvršbo. Ker je upnik v celoti umaknil predlog za izvršbo, je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom izvršbo ustavilo in razveljavilo vsa izvršilna dejanja.

Upnik v pritožbi navaja, da je zaradi napake v finančni evidenci pomotoma dne 9.3.1994 umaknil predlog za izvršbo v celoti. Dan kasneje, to je 10.3.1994, vendar še pred izdajo izpodbijanega sklepa o ustavitvi izvršbe z dne 17.3.1994, pa je upnik podal delni umik predloga za izvršbo. Smiselno predlaga spremembo sklepa tako, da izpodbijani sklep ostane delno v veljavi za zakonite zamudne obresti od glavnice v znesku 36.853,20 SIT ter za izvršilne stroške v znesku 16.719,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sklepa z dne 22.2.1994 dalje do plačila.

Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je prvostopno sodišče pravilno uporabilo 1. odst. 37. čl. Zakona o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP), ki med drugim določa, da lahko upnik med postopkom brez dolžnikove privolitve v celoti ali delno umakne predlog za izvršbo. Sodišče prve stopnje je na podlagi 2. odst. istega člena tako izvršbo ustavilo, saj je pritožnik z vlogo z dne 9.3.1994, ki jo je sodišče prejelo dne 10.3.1994, v celoti umaknil svoj predlog.

V izvršilnem postopku velja načelo dispozitivnosti strank: postopek izvršbe se uvede na predlog upnika (1. odst. 2. čl. ZIP).

Prav iz zgoraj citiranega določila 37. čl. ZIP pa izhaja, da se postopek po volji strank z umikom predloga tudi konča. Upnik pa lahko po 3. odst. tega člena po umiku predloga vloži nov predlog za izvršbo, zaradi česar je po oceni pritožbenega sodišča umik upnikovega predloga potrebno šteti za nepreklicnega. Glede na to, da je upnik svoj predlog v celoti umaknil, je kasnejši delni umik prav zato tudi po oceni pritožbenega sodišča brez pravnih posledic, zaradi česar pritožbeno sodišče tudi ni sprejelo pritožbenih trditev v tej smeri.

Ker tako navedbe pritožbe niso utemeljene, je pritožbo višje sodišče po 2. točki 380. čl. ZPP v zvezi s 14. členom ZIP kot neutemeljeno zavrnilo, saj tudi ni ugotovilo bistvenih kršitev določb postopka in 2. odst. 354. čl. Zakona o pravdnem postopku in napačne uporabe materialnega prava, na kar mora paziti po uradni dolžnosti (2. odst.

365. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 14. členom ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1402/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-19

Tudi rok za prijavo izločitvene pravice v stečajnem postopku je prekluziven.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo kot prepozno prijavo upnikove izločitvene pravice oz. podrejeno terjatve v znesku 2.865.736,00 SIT, ki jo je upnik vložil dne 15.7.1994, torej po preteku dvomesečnega roka za prijavo terjatev od dneva objave oklica o začetku stečajnega postopka v Uradnem listu Republike Slovenije, ki je bil dne 28.4.1994. V pritožbi upnik navaja, da je na podlagi pravnega posla postal lastnik predmetov, za katere je vložil prijavo izločitvene pravice.

Navaja, da je dvomesečni rok obligatoren le za prijavljanje terjatev, ne pa tudi za prijavo izločitvene pravice. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi zaradi napačne uporabe materialnega prava.

Pravilno je po oceni pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje kot prepozno zavrglo prijavo upnikove izločitvene pravice oz. podrejeno terjatve v znesku 2.865.736,00 SIT. Prvostopno sodišče je pri tem pravilno uporabilo določbo 1. odst. 137. čl. Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, ki določa, da morajo upniki prijaviti svoje terjatve stečajnemu senatu v roku dveh mesecev od dneva, ko je bil oklic o začetku stečajnega postopka objavljen v Uradnem listu Republike Slovenije. Ker je ta rok prekluziven, s potekom tega roka tudi preneha pravica upnika do prijave terjatve.

Glede na 7. odst. istega čl., ki določa, da izločitveni upniki navedejo v prijavi del premoženja, na katerega se nanaša njihov zahtevek, je po oceni pritožbenega sodišča šteti, da se citirani 1. odstavek glede roka za prijavo terjatve nanaša tudi na zahtevke izločitvenih upnikov v stečajnem postopku. Prav zato sodišče druge stopnje ni sledilo pritožbenim navedbam v tej smeri.

Ker tako navedbe pritožbe niso utemeljene, je pritožbo višje sodišče kot neutemeljeno zavrnilo (2. točka 380. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZPPSL).

ZPPSL člen 137,  137/1,  137/7,  137/8,  137,  137/1,  137/7,  137/8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 1523/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-26

zakup - cena, nedoločena - določitev zakupnine, če ni dogovorjena njena višina

Če se pogodbenika ne dogovorita za višino zakupnine, sodišče o njej odloči s smiselno uporabo določb ZOR o ceni pri prodaji. V primeru gospodarske zakupne pogodbe je to lahko zakupnina, določena s cenikom zakupodajalca, veljavnim ob sklenitvi pogodbe.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi sklep o izvršbi, po katerem mora tožena stranka plačati tožeči stranki zakupnino 72.182,00 SIT z zamudnimi obrestmi.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila in predlagala njeno razveljavitev. Navedla je, da se s tožečo stranko za višino zakupnine za jeklene stojke ni dogovorila, kakšnega cenika pa ji tožeča stranka ob sklenitvi pogodbe ni pokazala. Previsoke enostransko določene zakupnine ni pripravljena plačati.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da je v tej zadevi nesporno, da sta pravdni stranki sklenili zakupno pogodbo, po kateri je dala tožeča stranka toženi v rabo jeklene stojke, ki jih je tožena stranka prevzela in uporabljala. Tudi čas trajanja zakupa ni sporen. Sporna je samo višina zakupnine. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje, s katerimi pritožbeno sodišče soglaša, se stranki za višino zakupnine nista dogovorili. Iz teh ugotovitev tudi sledi, da je imela tožeča stranka za zakup stojk veljavni cenik in da se tožena stranka za višino zakupnine sploh ni pozanimala, čeprav bi se kot dober gospodarstvenik morala. Po prepričanju sodišča druge stopnje je ob takem stanju stvari sodišče prve stopnje odločilo pravilno, ko je prisodilo tožeči stranki zakupnino po njenem ceniku.

Zakup je v bistvu prodaja rabe stvari, zato je po stališču pritožbenega sodišča za primer, ko med pogodbenikoma ni dogovorjena zakupnina in glede na to, da zakon o tem nima posebnih določb (primerjaj 567. člen in nasl. ZOR), treba uporabiti določbe o ceni pri prodajni pogodbi. Po določbi 2. odst. 462. člena ZOR je tako dolžan zakupnik v gospodarski zakupni pogodbi, s katero cena ni določena in tudi po njenih podatkih ni določljiva, plačati zakupnino, ki jo je zakupodajalec zaračunaval ob sklenitvi pogodbe. To pa je v obravnavanem primeru cena po veljavnem ceniku tožeče stranke, katerega obstoj je pravilno ugotovilo prvostopno sodišče.

Tako je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je dejansko stanje v tej zadevi pravilno in popolnoma ugotovljeno in da je odločitev sodišča tudi materialnopravno pravilna, v postopku na prvi stopnji pa ni bila storjena nobena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP. Zato je na podlagi določbe 368. člena ZPP zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo napadeno sodbo.

ZOR člen 462,  462/2,  567,  462,  462/2,  567.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.