TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Kp 967/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

Obdolženec je bil v dejanski zmoti, ker se ni zavedal, da gozd, v katerem je posekal smreke, ni last družine, za katero je sekal, temveč je bil prepričan, da je njena last.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil imenovani obdolženec iz razloga po 2. točki 350. člena ZKP oproščen obtožbe kaznivega dejanja po členu 158/I KZ RS. Oškodovanec je bil s premoženjsko-pravnim zahtevkom napoten na pravdo. S stroški kazenskega postopka je bil obremenjen proračun.

Proti tej sodbi se pritožuje javni tožilec, ki uveljavlja pritožbeni razlog nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je dejansko stanje prav in popolno ugotovilo. V svoji sodbi je prepričljivo obrazložilo, zakaj šteje, da je bil obdolženec v dejanski zmoti glede lastništva gozdnih parcel, v katerih je sekal smreke. Sodišče je na podlagi izpovedbe priče H. J.

ugotovilo, da obdolženec ni mogel vedeti, kdo je lastnik parcel, na katerih je sekal, saj mu tega nihče ni povedal. Javni tožilec v pritožbi sicer meni, da je obdolžencu moralo biti znano, da seka na parcelah, ki so bile nekoč družini J. nacionalizirane. Vendar pa za tako domnevo v zbranem gradivu ni podlage. Res je sicer, da so člani družine J. vedeli, da parcele, na katerih so tudi grabili steljo, po nacionalizaciji niso njihove, vendar pa ni dokazov, da bi to vedel tudi obdolženec, ki pa je zlasti glede na to, da je na omenjenih parcelah predhodno že grabil steljo, imel razlog za to, da je mislil, da so parcele last družine J.. Po mnenju pritožbenega sodišča ni bistveno, ali je bil obdolženec na kmetiji družine J. le delavec, ali pa je morda tam imel tesnejše stike s člani družine. Pravilno je sodišče prve stopnje upoštevalo izpovedbe priče H. J., ki je povedala, da obdolženec takrat ni vedel, da omenjena gozdna parcela ni njihova, da ni vedel, da je ta parcela nacionalizirana, ker mu tega ni nikoli povedala. Glede na takšno izpovedbo priče H. J. tudi s ponovnim obravnavanjem ne bi moglo priti do drugačnih zaključkov, kot jih je sprejelo sodišče prve stopnje.

Glede na vse navedeno, je bilo treba neutemeljeno pritožbo zavrniti ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1122/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-21

varnostni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila - ogrožanje varnosti javnega prometa

Večkratna predkaznovanost za prekrške zaradi vožnje motornega vozila pod vplivom alkohola narekuje daljšo prepoved vožnje motornega vozila vozniku, ki je vinjen povzročil prometno nezgodo.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se sodba v delu glede izrečenega varnostnega ukrepa spremeni tako, da se doba trajanja prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije podaljša na 1 (eno) leto.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obdolženi spoznan za krivega kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po čl. 251/I in III KZ RS in mu je bila izrečena kazen štiri mesece zapora ter varnostni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za dobo osem mesecev. V plačilo so mu bili naloženi stroški kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji po čl. 363 tč. 4 v zvezi s čl. 367/I ZKP, in predlaga, da se sodba spremeni tako, da se podaljša trajanje varnostnega ukrepa prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije.

Sodišče prve stopnje je premalo upoštevalo, da je obdolženec izjemno nevaren voznik, na kar kažejo podatki evidence sodnika za prekrške, iz katerih je razvidno, da je bil obdolženi v zadnjih treh letih obravnavan zaradi petindvajsetih kršitev ZTVCP kar dvanajstkrat, od tega je bil sedemkrat kaznovan, trikrat pa mu je bil izrečen tudi varnostni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije. Prav tako obdolženi v času storitve obravnavanega kaznivega dejanja ni posedoval veljavnega vozniškega dovoljenja. Dejstvo, da je šlo v zgoraj navedenih prekrških večkrat za vožnjo pod vplivom alkohola in za odklonitev preiskusa z alkotestom kaže, da gre za tipičen primer nevarnega in neodgovornega voznika, ki mu je vožnja pod vplivom alkohola v navadi, česar rezultat pa je tudi storjeno kaznivo dejanje, saj je potrebno upoštevati, da je bila stopnja alkohola v krvi obdolženca v času dejanja zelo visoka (2.27 - 2.40 g/kg).

Prav tako je treba v večji meri upoštevati, da je obdolženi v opisanem stanju vozil šestletnega otroka, ki je utrpel hude telesne poškodbe.

Tako torej okoliščine dejanja, kot tudi izkazano dejstvo, da je obdolženec stalni kršilec cestnoprometnih predpisov, utemeljujejo izrek varnostnega ukrepa prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za daljšo dobo kot pa osem mesecev, in je doba enega leta glede na navedene razloge in na zakonski razpon (68. čl. KZ SFRJ) vsekakor ustrezna.

Sodišče druge stopnje je zato ugodilo pritožbi javnega tožilca in na podlagi čl. 387 ZKP spremenilo napadeno sodbo v odločbi o kazenski sankciji tako, da je podaljšalo že izrečeni varnostni ukrep kot je obrazloženo zgoraj.

KZS člen 251,  251/1,  251/3,  251,  251/1,  251/3.  KZJ člen 68,  68.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1170/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

oprostilna sodba - pomanjkanje dokazov - tatvina

Zmotna ugotovitev dejanskega stanja, ker je podana velika verjetnost, da gre za sklenjen krog indicev, ki kažejo na namen iz čl. 165/1 KZ RS.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obt. V.K. iz razlogov po 3. tč. 350. člena Zakona o kazenskem postopku oproščen obtožbe kaznivega dejanja tatvine po I. odst. 165. člena KZ RS, s stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. tč. II. odst. 95. člena Zakona o kazenskem postopku, ter potrebni izdatki obtoženca pa je bil obremenjen proračun.

Proti takšni sodbi se je pravočasno pritožil javni tožilec zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagal, naj pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Javni tožilec utemeljeno opozarja v svoji pritožbi, da naj bi prvostopno sodišče, ko je izdalo oprostilno sodbo zaradi pomanjkanja dokazov, utegnilo napačno presoditi zbrano dokazno gradivo v zvezi z obstojem obtožencu očitanega kaznivega dejanja in njegovi krivdi zanj. Iz zbranega dokaznega gradiva se namreč utemeljeno nakazuje, da naj bi obtoženec prišel do sporne prikolice nedvomno na protipraven način, tega pa naj bi se tudi sam dobro zavedal, kar naj bi potrjevalo dejstvo, da je, preden je prikolico prodal, leto dal prebarvati, da bi na ta način zabrisal sledove. To pa so takšni posredni dokazi, ki bi utegnili z veliko verjetnostjo kazati na to, da naj bi ravnal z namenom iz 165. člena KZ RS, saj se po drugi strani v teku dokaznega postopka ni moglo ugotoviti, da naj bi mu bila prikolica dejansko zaupana, kot se je tudi sam zagovarjal.

Zato je bilo potrebno utemeljeni pritožbi javnega tožilca ugoditi in bo moralo prvostopno sodišče v novem postopku ponovno in kritičneje presoditi, ali le ne utegne imeti javni tožilec prav, da so v obtoženčevem ravnanju podani vsi znaki protipravnega ravnanja oziroma kaznivega dejanja tatvine, kar se pravzaprav z veliko verjetnostjo nakazuje tudi že iz doslej zbranih podatkov kazenskega spisa.

ZKP člen 350,  350-3,  350,  350-3.  KZS člen 165/1,  165/1,  165/1,  165/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1281/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

V obsodilni sodbi je bil obtožencu, ki je s Kosovega, poleg kazni zapora izrečen tudi varnostni ukrep po 70. členu KZ SFRJ. Sodišče druge stopnje je na pritožbo obtoženca ta varnostni ukrep odpravilo, ker je ocenilo, da ne gre za takšno pomembnost in obseg dejanja, ki bi upravičeval navedeni ukrep, zlasti še, ker živi že 10 let v Sloveniji in ga ni šteti, da bi prišel izvrševat kazniva dejanja.

Pritožbi obtoženca se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obtožencu varnostni ukrep izgona tujca iz države po 70. čl. KZ SFRJ ne izreče.

S sodbo, ki je navedena v uvodu, je bil obtoženec spoznan za krivega kaznivega dejanja goljufije po II. v zvezi s I. odst. 171. čl. KZ RS.

Izrečena mu je bila kazen petih mesecev zapora, hkrati pa tudi varnostni ukrep po 70. čl. KZ SFRJ za dobo petih let.

Sodbo sodišča prve stopnje izpodbija obtoženec zaradi izrečenega varnostnega ukrepa, pri čemer predlaga, da se mu ta ukrep ne izreče.

Obtoženec res ni slovenski državljan, pa tudi stalnega bivališča v Sloveniji nima, ukvarja se s posli, ki ne pomenijo redne zaposlitve, kar vse je štelo sodišče prve stopnje kot podlaga za njegov izgon iz Republike Slovenije.

Kot je razvidno iz celotne kazenske zadeve pa obtoženec živi v Sloveniji, (najprej v Kranju) že od leta 1983 dalje. V pritožbi opisuje razloge, zaradi katerih je prišel v Slovenijo iz Kosovega, od koder je doma in niso izpodbite njegove pritožbene navedbe, da je bil od leta 1983 do 1987 zaposlen pri zasebniku v Kranju, tudi začasno prijavljen za bivanje, nato pa se je preselil v Novo mesto, kjer se tudi vseskozi zadržuje na tem območju. Res nima redne zaposlitve, preživlja se s priložnostnimi posli, v glavnem s preprodajanjem.

Pri presoji, ali je utemeljen izgon tujca iz države, je treba presojati nagibe, iz katerih je bilo obravnavano kaznivo dejanje storjeno, način storitve, pa tudi druge okoliščine, ki bi kazale na to, da je kot tujec na ozemlju Republike Slovenije nezaželen. V obravnavani kazenski stvari gre za goljufijo na škodo najemodajalca osebnega avtomobila, ko obtoženec ni poravnal obveznosti v zvezi z najemom avtomobila in stroški, ki so nastali. Glede na samo pomembnost obravnavanega kaznivega dejanja ni moč šteti, da gre za tako družbeno nevarno dejanje, ki bi terjalo obtoženčev izgon. Tudi ni brez pomena okoliščina, da je obtoženec v Sloveniji že 10 let in da ne gre za nekoga, ki bi prišel na ozemlje Republike Slovenije, da bi izvrševal kazniva dejanja. Ob takšni presoji in oceni pa sodišče druge stopnje pritrjuje obtoženčevim pritožbenim razlogom, zaradi katerih šteje, da navedeni ukrep ni utemeljen. Pritožbi je zato ugodilo in napadeno sodbo spremenilo tako, da se obtožencu ukrep izgona tujca iz države ne izreče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 760/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-11

zahteva za preiskavo - zasebna tožba - neposredna obtožba

Zasebno tožbo je šteti kot zahtevo za preiskavo, ker gre za kaznivo dejanje, za katero je predpisana kazen zapora, večja od pet let. Zato je v tem primeru zasebno tožbo treba podati preiskovalnemu sodniku.

Ob reševanju pritožbe pooblaščenca zasebnih tožilcev B. K. in R. K.

se izpodbijani sklep po uradni dolžnosti razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje, in sicer v nadaljnji postopek preiskovalnemu sodniku.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje ugodilo ugovoru obdolženkinega zagovornika zoper zasebno tožbo ter odločilo, da se zasebna tožba iz razloga po 1. tč. 270. čl. ZKP ne dopusti in se kazenski postopek zoper obdolženko zaradi kaznivega dejanja po čl.

Proti temu sklepu se pritožuje pooblaščenec zasebnih tožilcev in predlaga, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se zavrne ugovor obdolženke kot neutemeljen.

Izpodbijani sklep je bilo ob reševanju pritožbe treba razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek pred preiskovalnim sodnikom.

Pooblaščenec zasebnih tožilcev je zoper obdolženko vložil zasebno tožbo zaradi kaznivega dejanja po čl. 171/II in I KZ RS. Zaradi tovrstnega kaznivega dejanja pa glede na v zakonu predpisano kazen in glede na določilo VI. odst. 160. čl. ZKP ni mogoče vložiti obtožnice brez preiskave. Zasebno tožbo je v obravnavanem primeru moč šteti kot zahtevo za preiskavo, ki jo tožilec poda preiskovalnemu sodniku.

Glede na navedeno je bilo treba izpodbijani sklep razveljaviti po uradni dolžnosti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek pred preiskovalnim sodnikom.

ZKP člen 158,  158/2,  160,  160/6,  158,  158/2,  160,  160/6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1290/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-21

Ker je zasebni tožilec vložil zasebno tožbo po preteku 3 mesecev od kar je zvedel za kaznivo dejanje in storilca, je sodišče prve stopnje pravilno ravnalo, ko je tako zasebno tožbo zavrglo.

Pritožba zasebnega tožilca se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje iz razloga po čl. 52 ZKP zavrglo zasebno tožbo zoper obdolženega zaradi kaznivega dejanja obrekovanja po čl. 107 KZ RS kot prepozno.

Zoper izdani sklep se je pravočasno pritožil zasebni tožilec zaradi njegove nepravilnosti, s predlogom, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep kot neutemeljen zavrže.

Pritožnik napada sklep, pri tem se sklicuje na čl. 95/I tč. 5 KZ SFRJ. Meni, da je bil na podlagi tega zakonskega določila dne 26.8.1993 kazenski pregon še možen. Sam je za kaznivo dejanje zvedel konec avgusta 1993, saj je bil od septembra 1990 duševno bolan, tako da je dejanje doumel šele, ko se mu je stanje izboljšalo. Potem je takoj začel kazenski pregon.

Sodišče druge stopnje ob preizkusu izpodbijanega sklepa v smeri pritožbenih navajanj zaključuje, da je zasebni tožilec za sporni članek zvedel že ob njegovi objavi, saj je to razvidno tudi iz vložene zasebne tožbe. V njej navaja, da je zato zelo trpel, saj je moral poslušati neskončno očitujoča vprašanja, prenašati posmehljive poglede članov kolektiva, sorodnikov in sosedov in prav zaradi tega naj bi tudi zbolel za težko duševno boleznijo. Z vložitvijo zasebne tožbe po poteku treh let od objave in od trenutka, ko je za dejanje zvedel, pa je zamudil prekluzivni rok treh mesecev iz čl. 52 ZKP s potekom katerega zasebna tožba ni več dopustna. Kazenski pregon za kaznivo dejanje iz 1. točke I. odst. čl. 95 KZ SFRJ res še ni zastaral. Vendar pa je zasebni tožilec zamudil že zgoraj navedeni subjektivni rok in zato vložitev zasebne tožbe ni več dopustna ter je pravilna odločitev prvostopnega sodišča.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena, ker tudi ni našlo kršitev, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, jo je v skladu s III. odst. čl. 397 ZKP kot neutemeljeno zavrnilo.

ZKP člen 52,  270,  270-3,  438,  438/2,  52,  270,  270-3,  438,  438/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1332/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-08

podaljšanje pripora - izjemnost ukrepa - postopek proti mladoletniku - begosumnost - ponovitvena nevarnost

Podana je ponovitvena nevarnost in begosumnost pri starejšem mladoletniku, ki je med pobegom iz prevzgojnega doma storil novi k.d.

Pritožba zagovornice st. mladoletnika se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je bil zoper st. mladoletnika zaradi utemeljenega suma storitve kaznivih dejanj izsiljevanja po I. odst.

172. čl. in nasilniškega obnašanja po II. odst. 222. čl. KZ RS iz razlogov begosumnosti in ponovitvene nevarnosti po 1. in 3. točki II.

odst. 191. čl. Zakona o kazenskem postopku odrejen pripor.

Zoper takšen sklep se je pravočasno pritožila zagovornica st.

mladoletnika zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagala, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep tako spremeni, da pripor zoper st. mladoletnika odpravi.

Po proučitvi podatkov kazenskega spisa ter pritožbenih navedb zagovornice st. mladoletnika ni prav nobenih pomislekov v ugotovitve in zaključke prvostopnega sodišča, da sta pri obdolženem st.

mladoletniku nedvomno podana oba priporna razloga. Iz podatkov kazenske ovadbe izhaja tudi utemeljen sum, da je sodeloval pri obeh navedenih kaznivih dejanjih. Ker pa naj bi obe navedeni kaznivi dejanji storil med tem, ko je pobegnil iz Vzgojnega zavoda Radeče, v katerem je bil na izvrševanju vzgojnega ukrepa, ki mu je bil izrečen pred nekaj meseci zaradi več storjenih kaznivih dejanj, je tako nedvomno podana nevarnost, da v kolikor bi bil zoper njega sedaj pripor odpravljen in bi bil vrnjen v prevzgojni dom na izvrševanje vzgojnega ukrepa, utegnil ponovno pobegniti in seveda na begu storiti nova kazniva dejanja kot naj bi to že storil in kot je to razvidno iz podatkov tega kazenskega spisa. Zaradi tega so ugotovitve prvostopnega sodišča, ki je zoper st. mladoletnika odredilo pripor kot izjemen ukrep, povsem na mestu in navedbe pritožbe, ki se zavzemajo za vrnitev st. mladoletnika v prevzgojni dom teh ugotovitev ne morejo omajati. Zato pritožbi ni bilo moč ugoditi.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191/2-3,  474,  474/1,  191,  191/2-1,  191/2-3,  474,  474/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1215/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

varnostni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila - primeren čas

Obdolženki izrečeni varnostni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije je izrečen za primeren čas 3 mesecev, ker do sedaj še ni bila kaznovana in ne obravnavana pred sodnikom za prekrške. Ker ni bila upravno kaznovana, ji ni mogoče šteti v breme, če je bila prijavljena, da je vozila motorno vozilo pod vplivom alkohola, pa sodnik za prekrške tega ni ugotovil s svojo odločbo.

Pritožba javnega tožilca se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je bila obdolžena spoznana za krivo kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po III. in I. odst. 251. čl. KZ RS in ji je bila po 52. čl. KZ SFRJ izrečena pogojna obsodba, v kateri ji je bila po III. odst. 251. čl. KZ RS določena kazen štiri mesece zapora z enoletno preizkusno dobo. Izrečen ji je bil po 68. čl. KZ SFRJ varnostni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za tri mesece. Naloženo ji je bilo plačilo stroškov kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je javni tožilec pravočasno pritožil zaradi odločbe o kazenski sankciji s predlogom, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obdolženki prepove vožnjo motornih vozil B kategorije za daljši čas.

Javni tožilec glede na podatke zbrane v tem kazenskem postopku obdolženki neutemeljeno očita, da je že kršila cestnoprometne predpise, ko pa vendar za tovrstne prekrške pri sodniku za prekrške še ni bila kaznovana. Utemeljeno sicer javni tožilec opozarja, da je obdolženka očitano kaznivo dejanje storila, ko je bila pod relativno močnim vplivom alkohola, ko je alkoskop pokazal, da ima v organizmu 1 g/kg alkohola v krvi ob dovoljeni 0,05 g/kg. Tudi, če je obdolženka v takem stanju storila kaznivo dejanje je glede na njeno dosedanje življenje, ko še ni bila kaznovana niti ni bila obravnavana pred sodnikom za prekrške zaradi vožnje motornih vozil pod vplivom alkohola, mogoče pričakovati njeno poboljšanje tudi ob izločitvi iz prometa za čas, kot je to odločilo sodišče prve stopnje.

Po navedenem je sodišče druge stopnje pritožbo javnega tožilca ocenilo kot neutemeljeno in jo zavrnilo ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Ker v postopku pred sodiščem druge stopnje niso nastali stroški, ki bi obremenjevali proračun, je odpadel izrek o stroških pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1139/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

Oškodovanec se nima pravice pritožiti zoper sodbo sodišča prve stopnje, če je bil na glavni obravnavi javni tožilec, razen zaradi odločbe o stroških kazenskega postopka. Zato je bila pritožba že po sodišču prve stopnje pravilno kot nedovoljena zavržena.

Pritožba oškodovanca se kot neutemeljena zavrne.

Z izpodbijanim sklepom je bila pritožba oškodovanca C.M. zoper sodbo sodišča prve stopnje kot nedovoljena zavržena.

Zoper tak sklep se je oškodovanec pravočasno pritožil zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in kršitve kazenskega zakona s predlogom, da se izpodbijani sklep in sodba razveljavita in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pravilno sodišče prve stopnje ugotavlja, kdo ima po I. odst. 360. čl.

ZKP pravico do pritožbe. Pravilno in vsakomur razumljivo sodišče prve stopnje tudi razlaga vsebino IV. odst. 360. čl. ZKP po kateri ima oškodovanec pravico izpodbijati sodbo sodišča le glede odločbe o stroških kazenskega postopka. Če pa je javni tožilec prevzel pregon od oškodovanca kot tožilca, se sme oškodovanec pritožiti iz vseh razlogov iz katerih se sme izpodbijati sodbo (363. čl. ZKP). V tem slučaju pa javni tožilec od oškodovanca pregona ni prevzel.

Sodišče prve stopnje je zato pravilno ugotovilo, da oškodovančeva pritožba ni dovoljena in jo je pravilno tudi zavrglo, kar temelji na določilih II. odst. 368. čl. ZKP.

Sodišče prve stopnje s tako odločitvijo ni bistveno kršilo določb kazenskega postopka, ne kršilo kazenskega zakona in tudi ne zmotno ali nepopolno ugotovilo dejanskega stanja.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbo oškodovanca kot neutemeljeno zavrnilo.

Ker v postopku pred sodiščem druge stopnje niso nastali stroški, ki bi obremenjevali proračun, je odpadel izrek o stroških pritožbenega postopka.

ZKP člen 360,  360/1,  360/4,  360,  360/1,  360/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1198/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-13

Obdolženki izrečena denarna kazen ni primerna, ker njeno premoženjsko stanje ni prišlo v dovoljni meri do izraza, pa tudi njena vztrajnost in nespoštovanje upravnih odločb ni bilo ustrezno ovrednoteno.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se spremeni tako, da se obdolženki izrečena kazen zviša na 40.000,00 (štiridesettisoč) tolarjev.

Obdolženka mora plačati stroške pritožbenega postopka , pri čemer se odmeri povprečnina na 5.000,00 tolarjev.

Z izpodbijano sodbo je bila obdolžena spoznana za krivo kaznivega dejanja odstranitve uradnega pečata in ji je bila po I. odst. 229. čl. KZ RS izrečena denarna kazen 20.000,00 tolarjev, plačljiva v dveh mesecih. Naloženo ji je bilo plačilo stroškov kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je javni tožilec pravočasno pritožil zaradi odločbe o kazenski sankciji s predlogom, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obdolženki izrečena kazen zviša.

Na pritožbo je obdolženka odgovorila s predlogom, da se pritožba javnega tožilca kot neutemeljena zavrne.

Pravilno pritožba opozarja, da ob izrekanju kazni sodišče prve stopnje ni upoštevalo obdolženkinega premoženjskega stanja glede na njeno gostinsko dejavnost, katero je opravljala kljub inšpekcijskim prepovedim. Obdolženka je sicer res invalidsko upokojena toda višina invalidske pokojnine ne more biti po sedanjem stanju edino merilo njenega socialnega in premoženjskega stanja, ko se vendar ugotavlja, da se še sedaj bavi z gostinstvom, čeravno le v kletnih prostorih in na skrivaj. To dejavnost torej še sedaj opravlja kot se navaja v podatkih spisa in torej še naprej krši zakon, kar kaže na njeno posebno družbeno nevarnost. Če se ob tem upošteva večletno nedovoljeno opravljanje gostinske dejavnosti, se pokaže večja družbena nevarnost, ki pa pri izreku sankcije ni prišla v dovoljni meri do izraza, posebno ne, ker je njeno delovanje motivirano s pridobitvijo premoženjske koristi.

Po navedenem je sodišče druge stopnje ocenilo, da je pritožba javnega tožilca utemeljena in je zato izpodbijano sodbo spremenilo ter obdolženki izrečeno kazen primerno zvišalo, ker bo le s tako zvišano kaznijo dosežen namen kaznovanja, doseženo pa bo tudi njeno poboljšanje in vzgojni vpliv na druge, da ne bodo delali tovrstnih kaznivih dejanj.

Obdolženka mora plačati stroške pritožbenega postopka. Povprečnina je odmerjena glede na čas trajanja in zamotanost postopka ob upoštevanju obdolženkinih premoženjskih razmer.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.