TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 217/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-14

izvršba na podlagi verodostojne listine - ugovor - dejstvo, ki se nanaša na terjatev - rok

Ugovor, ki temelji na dejstvu, ki se nanaša na terjatev (prvi odstavek 54.člena), mora izvršilno sodišče upoštevati tudi, če je ugovor vložen po izteku 8-dnevnega roka.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. z dne razveljavi in zadeva vrne prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.

Pritožbeni stroški so nadaljni izvršilni stroški.

V izvršbi na podlagi verodostojne listine je dolžnik vložil pravočasno pritožbo zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je le le-to zavrglo ugovor kot prepozen. V pritožbi je navedel, da je ugovor utemeljen.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopni sklep v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Na podlagi poštne povratnice je prvostopno sodišče sicer pravilno ugotovilo, da je dolžnik prejel sklep o dovolitvi izvršbe dne 22.4.1993. Od tega dne dalje je tekel rok za ugovor - iztekel je v petek 30.4.1993. Ugovor, vložen z navadno pošto dne 4.5.1993, je bil torej vložen po izteku 8-dnevnega roka.

Pač pa je sodišče druge stopnje ob reševanju pritožbe ugotovilo, da prvostopno sodišče ni upoštevalo, da dolžnik v obrazložitvi ugovora (list. št. 4) navaja, da je terjatev delno ugasnila zaradi plačila s kompenzacijo, delno pa upnik ni upravičen do zamudnih obresti ker dolžnik po dogovoru še ni bil v plačilni zamudi.

Takozvani ugovor, ki temelji na dejstvu, ki se nanaša na terjatev (prvi odstavek 54.člena), mora izvršilno sodišče upoštevati tudi, če je ugovor vložen po izteku 8-dnevnega roka. V izvršbi na podlagi verodostojne listine se pojavljata dve situaciji. Prva je situacija, ko je tako dejstvo nastopilo po izdaji sklepa o izvršbi - rešuje jo določilo člena 55/II ZIP. Sodišče upošteva tak ugovor in o njem v skladu s členom 55a ZIP odloča v pravdnem postopku.

Druga situacija pa je, ko tako dejstvo nastopi po nastanku izvršilnega nalova - verodostojne listine (n. pr. fakture), vendar pred izdajo sklepa o dovolitvi izvršbe - dolžnik pa to uveljavlja v ugovoru vloženem po izteku 8-dnevnega roka. V takem primeru je postal izvršilni sklep v delu, s katerim je bilo dolžniku naloženo plačilo, pravnomočen. Zato je potrebno v izvršbi na podlagi verodostojne listine tak, po izteku vložen ugovor, ki uveljavlja dejstvo iz 51/I člena ZIP, obravnavati v izvršilnem postopku po določilih členov 52, 53 in 54 ZIP.

Prvostopno sodišče bo v ponovnem postopku moralo ugotoviti obseg ugovora, ki se nanaša na zatrjevano plačilo in v tem delu postopati kot je zgoraj obrazloženo, del ugovora, ki se nanaša na trditev, da upnik ni imel pravice zaračunati zamudnih obresti, pa zavreči.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu člena 166 ZPP v zvezi s členom 14 ZIP.

ZIP člen 51,  51/1,  54/1,  51,  51/1,  54/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 350/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-15

Za pritožbo zoper sklepe o stroških je predpisana taksa po 1. odstavku tarifne št. 1, torej enojna taksa, ne pa dvojna (tar. št. 3/2 Zakona o sodnih taksah).

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se spremni tako, da znaša sodna taksa za pritožbo zoper sklep o stroških pod opr. št. Pg 347/92-5 z dne 30.12.1992 3.450,00 SIT.

Tožeča stranka nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče odločilo, da znaša pravilna taksa za pritožbo zoper sklep o stroških v višini 6.450,00 SIT.

Zoper takšno odločitev se pritožuje tožeča stranka, ki opozarja, da izpodbijani sklep ne temelji na zakonitih določilih Zakona o sodnih taksah. Tožeča stranka se je namreč pritožila le zoper sklep o stroških, po tar. št. 3/2 Zakona o sodnih taksah pa je v tem primeru določena enojan sodna taksa.

Izpodbijani sklep v konkretnem primeru dejansko ni upošteval tar. št.

3/2 Zakona o sodnih taksah, ki določa, da se plača taksa za pritožbe zoper sklepe po 1. odst. tar. št. 1. To pa pomeni, da je taksa v tem primeru enojna, ne pa dvojna, kot zmotno ugotavlja izpodbijani sklep.

Zato znaša pravilna taksa za pritožbo zoper sklep o stroških ob upoštevanju 4. odstavka tar. št. 1, po katerem se taksa v gospodarskih sporih poveča še za 100 % 500 točk, ne pa 1000 točk, kot je določeno z izpodbijanim sklepom. Ob upoštevanju veljavne vrednosti točke 600 SIT, znaša tako pravilna taksa za pritožbo 3.000,00 SIT in 450,00 SIT za opomin oziroma skupaj 3.450,00 SIT. Ker je pritožba utemeljeno opozorila na nepravilno uporabo določb Zakona o sodnih staksah, je pritožbeno sodišče v skladu s 3. točko 380. člena ZPP pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo tako, da znaša sporna taksa pravilno 3.450,00 SIT.

V konkretnem primeru stroški pritožbenega postopka, ki jih uveljavlja tožeča stranka niso nastali niti v zvezi z uspehomposamezne stranke v pravdi, niti po krivdi tožene stranke. Zato jih sodišče toženi stranki ne glede na dejstvo, da je tožeča stranka s tožbo uspela, ne more naprtiti. Glede na to je pritožbeno sodišče odločilo, da nosi te stroške sam pritožnik - tožeča stranka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 211/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-14

Za sporazum iz člena 251c ZIP se plača enaka taksa kot za sodno poravnavo - to pa je polovica takse iz prvega odstavka tar. št. 1. Pri subjektih, ki so lahko stranke gospodarskega spora, pa velja 100% povečana taksna tarifa.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dolžnik se je pravočasno pritožil zoper sklep o odmeri sodne takse, katerega je sodišče izdalo na zahtevo stranke po členu 27/I Zakona o sodnih taksah (ZST). V pritožbi je izpodbijal le odmero sodne takse za sestavo sporazuma pred sodiščem in navedel, da bi moral plačati le polovico limita iz tar. št. 1 - to je 10.000 točk.

Po določilu člena 251c zakona o izvršilnem postopku (ZIP) sodišče na predlog strank na naroku zapisniško ugotovi sporazum strank - ta sporazum pa ima moč sodne poravnave. Zato je v tarifni št. 4 ZST določeno, da se za ta sporazum plača enaka taksa kot za sodno poravnavo - to pa je polovica takse iz prvega odstavka tar. št. 1. Pritožitelj pa spregleda, da pri subjektih, ki so lahko stranke gospodarskega spora, velja 100% povečana taksna tarifa. To pomeni, da je taksna obveza pri vrednosti zahtevka nad 50.000 točk - 2% in limit 40.000 točk. Ker se v tarifni št. 4. plača polovica takse iz tar. št.

1 to pomeni, da morajo plačati stranke (subjekti gosp. spora) 1% spornega zahtevka in je limit 20.000 točk.

Tako obstoja v tej zadevi taksna obveza za predlog za zavarovanje - tar.št. 1/3 v zvezi s tar. št. 1/4 - 200 točk, za sestavo sporazuma po tar. št 4/3-1 v zvezi s tar. št. 1/1-4 ZST - 20.000 točk, za sklep o zavarovanju po tar.št. 2/4-5 ZST - 200 točk in za vknjižbo po tar.

št. 18/II ZST - 5.000 točk. Za vsa našteta procesna dejanja je taksni obvezanec torej dolžan 25.400 točk. Ob veljavni vrednosti točke 8,00 sit je taksna obveza 203.200 sit - torej več kot je odmerilo prvostopno sodišče. Pritožbeno sodišče po določilu člena 374 ZPP in 14 ZIP tega ni spreminjalo v škodo dolžnika, ko se je pritožil le on.

ZST člen 1,  1/1,  1/4,  4,  4/1,  4/3,  1,  1/1,  1/4,  4,  4/1,  4/3.  ZPP (1977) člen 374,  374.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 195/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-14

predlog za izvršbo na podlagi verodostojne listine - nepopolna vloga - umik

Ker je upnik, ko je bil pozvan, da popravi izvršilni predlog, sporočil žiro račun neke druge pravne osebe, ne pa dolžnikove, je prvostopno sodišče utemeljeno ugotovilo, da upnik ni ugodil zahtevi za popravo in je po členu 14 ZIP in 109 ZPP nastala procesna posledica - umik izvršilnega predloga.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je pozvalo upnika, da v postavljenem roku popravi izvršilni predlog. Po brezuspešnem izteku roka je sodišče štelo izvršilni predlog za umaknjen in je izvršbo ustavilo. Zoper ta sklep se je upnik pravočasno pritožil, češ da je popravek sporočil sodišču s pripravljalnim spisom z dne 7.1.1993 Pritožba ni utemeljena.

V pripr. spisu z dne 7.1.1993 je upnik sporočil sodišču, naj se izvršba zoper dolžnika opravi na denarnih sredstvih, ki jih ima dolžnik na žiro računu št. ....... Na pismeno zahtevo sodišča je podružnica SDK v Slov. Bistrici sporočila, da ima navedeni žiro račun druga pravna oseba. Zato je prvostopno sodišče utemeljeno ugotovilo, da upnik ni ugodil zahtevi za popravo in je po členu 14 ZIP in 109 ZPP na stala procesna posledica - umik izvršilnega predloga.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 231/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-01

določitev pristojnosti tujega razsodišča s klavzulo v pogodbi

Klavzula v pogodbi o pomorskem prevozu, da je za razsojo spora pristojna arbitraža v Londonu, je dovolj določna in ob taki klavzuli ni podana pristojnost sodišča v R Sloveniji.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje tožbo zavrglo, potem ko je ugotovilo, da je bila v pogodbi med strankami dogovorjena arbitražna klavzula o pristojnosti arbitraže v Londonu.

Zoper ta sklep se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov, predvsem pa zaradi nepravilno uporabljenega procesnega zakona in predlaga njegovo razveljavitev. V pritožbi navaja, da arbitražna klavzula sploh ni veljavna in izvršljiva po angleškem pravu, saj je tako nedoločna, da arbitraže na njeni podlagi ni mogoče formirati.

Tožena stranka je odgovorila na pritožbo in predlagala, naj jo pritožbeno sodišče zavrne kot neutemeljeno in potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pri izdaji izpodbijanega sklepa ravnalo v skladu z določilom 3. odstavka 16. člena ZPP. V pogodbi, sklenjeni med pravdnima strankama dne 5.12.1991 je namreč v točki 27 dogovorjena za razsojo sporov pristojnost arbitraže v Londonu. Taka klavzula pa je povsem običajna pri tovrstnih pogodbah in ni nedoločna, kot to meni tožeča stranka. Ker tako ni podana pristojnost sodišča v Republiki Sloveniji, je sodišče prve stopnje lahko tožbo tožeče stranke le zavrglo. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 16,  16/3,  469,  16,  16/3,  469.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 225/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-16

Upnik kot predlagatelj, z dokazilom, da z individualno izvršbo na dolžnikova denarna sredstva pri banki ni prišel do plačila, verjetno izkaže obstoj stečajnega razloga - insolventnosti.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Stečajni upnik se je pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, ki je zavrglo predlog za začetek (pravilno - predlog za uvedbo) stečajnega postopka. V pritožbi očita prvostopnemu sodišču, da je njegov sklep "skrajno formalističen in neživljenski in se z njim ščiti dolžnika na škodo upnika".

Prvostopno sodišče je pravilno uporabilo drugi odstavek 72. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL).

Pritožitelju, ki ga zastopa prava vešča oseba, bi moralo biti znano, da so predpisi, ki urejajo sodne postopke strogo formalni. Enako kot v kazenskem, ali pravdnem postopku, tudi v stečajnem postopku sodišče iz "praktičnih" ali podobnih razlogov ne sme po svoje spreminjati procesne določbe in tako tudi povsem jasne določbe 72/II člena ZPPSL.

Upnik kot predlagatelj, z dokazilom, da z individualno izvršbo na dolžnikova denarna sredstva pri banki ni prišel do plačila, verjetno izkaže obstoj stečajnega razloga - insolventnosti. S predlogom za uvedbo stečajnega postopka predlagatelj sproži predhodni postopek, v katerem sodišče ugotovi obstoj stečajnega razloga in s sklepom iz člena 84 ZPPSL začne (glavni) stečajni postopek.

ZPPSL člen 72,  72/2,  84,  72,  72/2,  84.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1018/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-21

V primeru, da stečajni senat ugotovi, da dolžnikovo premoženje, ki bi prišlo v stečajno maso, ne bi zadoščalo niti za stroške postopka, oziroma, da je neznatne vrednosti lahko odloči, da stečajni postopek začne, vendar ne izvede. V tem primeru izda sklep, s katerim se stečajni postopek zaključi. Na takšno odločitev ne more vplivati dejstvo, da imajo posamezni upniki zoper stečajnega dolžnika določene terjatve.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče odločilo, da se začne nad dolžnikom, stečajni postopek, ki pa se po 88. členu Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur. l. SFRJ št. 84/89, v nadaljevanju ZPPSL), ne izvede in se stečajni postopek zaključi.

Zoper takšno odločitev se pritožuje upnik. Navaja, da je zainteresiran, da se nad stečajnim dolžnikom opravi redni stečajni postopek, ker ima zoper njega terjatev v določeni višini. Zato predlaga, da se navedeni sklep odpravi z odločitvijo, da se izvede redni stečajni postopek.

1. odstavek 88. člena ZPPSL izrecno dopušča možnost, da lahko stečajni senat odloči, da se stečajni postopek začne, vendar se ne izvede, če se ugotovi, da dolžnikovo premoženje, ki bi prišlo v stečajno maso, ne zadošča niti za stroške tega postopka, ali da je neznatne vrednosti. V tem primeru izda stečajni senat tudi sklep, da se stečajni postopek zaključi. V konkretni zadevi je prvostopno sodišče ugotovilo, da so ravno takšne okoliščine, ki jih predvideva gornje določilo, tudi podane. Izpodbijani sklep namreč ugotavlja, da dolžnik nima nobenega premoženja, da je že dalj časa plačilno nesposoben (najmanj od 23.2.1993 dalje), stanje pa se ne more spremeniti, ker dolžnik ne posluje več. Upnik v pritožbi teh okoliščin in ugotovitev prvostopnega sodišča ne izpodbija. Njegova trditev v pritožbi, da ima zoper stečajnega dolžnika terjatev, na drugačno odločitev ne more vplivati. Upnik bi moral v pritožbi z ustreznimi dokazili izkazati, da ima dolžnik toliko premoženja, da se redni stečaj sploh lahko opravi. Tega pa v pritožbi ne navaja. Zato je odločitev prvostopnega sodišča pravilna in v skladu z zakonskim določilom 1. odstavka 88. člena ZPPSL.

Pritožbeni razlogi niso podani, kot tudi ne razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo upnika po 2. točki 380. člena ZPP v svezi s 12. členom ZPPSL zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka je odpadel, ker jih upnik v pritožbi ni posebej zaznamoval.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 205/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-14

Ker je upnik šele v pritožbi priložil bančno potrdilo o plačilu redne in opominske takse bi sicer moral po določilu člena 29/IV ZST plačati 10%-no kazensko takso, ker ni v roku predložil sodišču potrdila o plačani taksi, vendar ta kazenska taksa znese samo 35,00 sit in se po določilu 31. člena cit. zakona ne izterja.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. I Ig 134/92-7 z dne 30.4.1993 spremeni tako, da se sklep razveljavi in izterjava sodne takse ustavi.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep o izterjavi redne, opominske in kazenske takse. V pritožbi je navedel, da je redno in opominsko takso plačal.

Upnik je šele pritožbi priložil bančno potrdilo o plačilu redne in opominske takse. Tako ni razloga za plačilo kazenske takse, kakor tudi ne za izterjavo redne in opominske takse. Upnik bi sicer moral po določilu člena 29/IV ZST plačati 10%-no kazensko takso, ker ni v roku predložil sodišču potrdila o plačani taksi, vendat ta kazenska taksa znese samo 35,00 sit in se po določilu 31. člena cit. zakona ne izterja.

Zato je pritožbeno sodišče izpodbilani sklep razveljavilo in izterjavo ustavilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 867/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-06

Vsi členi, ki so obravnavali varščino za pravdne stroške so iz ZPP-a črtani, ker so posebej urejeni z Zakonom o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih (Ur.l. SFRJ št. 43/82; ZMZP). Zato je potrebno v sporih z mednarodnim elementom glede varščine za pravdne stroške upoštevati določila ZMZP.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne prvostopnemu sodišču v novo odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče zavrglo predlog tožene stranke za položitev varščine za pravdne stroške s strani tožeče stranke.

Zoper takšno odločitev se pritožuje tožena stranka iz vseh treh pritožbenih razlogov po 353. čl. ZPP. Opozarja na zakon o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih (Ur.l.

SFRJ št. 43/82, 72/82;, v nadaljevanju MZP), kjer je v 82. čl.

izrecno določeno, da je tuja pravna oseba na zahtevo toženca varščino dolžna položiti. Prvostopno sodišče tega zakona ni upoštevalo.

Poudarja tudi, da je tožena stranka, preden je podala odgovor na tožbo varščino za stroške uveljavljala, kar je posredno iz zapisnika tudi razvidno. Zato je nepravilno stališče izpodbijanega sklepa, da je ta predlog prepozen.

Izpodbijani sklep sicer pravilno ugotavlja, da Zakon o pravdnem postopku varščine za pravdne stroške ne ureja več. Vendar pri tem nepravilno sklepa, da inštitut varščine za pravdne stroške ni posebej urejen z drugim zakonom. Navedene določbe so bile izločene iz zakona o pravdnem postopku ravno iz razloga, ker so posebej urejene v določilih MZP. Ker prvostopno sodišče teh določb ni upoštevalo, je njegova odločitev nepravilna.

Prvostopno sodišče ni upoštevalo, da je v konkretnem primeru tožeča stranka tuja pravna oseba, saj ima sedež v tuji državi, kjer je po vsej verjetnosti tudi ustanovljena (17. čl. MZP). Zato gre v konkretnem primeru za spor z mednarodnim elementom in je potrebno upoštevati določila MZP. V 82. čl. omenjenega zakona pa je izrecno predvidena pravica toženca, da zahteva od tožnika za pravdne stroške varščino. Iz spisa tudi ne izhaja, da bi bila zahteva toženca za varščino podana prepozno oziroma v nasprotju s pogojem iz drugega odst. 82. čl. MZP. Po mnenju pritožbenega sodišča tožena stranka v pritožbi pravilno opozarja, da je zapisnik prvostopnega sodišča deloma nepopolen. Očitno je namreč, da je tožena stranka, preden je podala odgovor na tožbo varščino uveljavljala, čeprav to izrecno iz zapisnika ni razvidno, saj se je tožeča stranka takoj za tem plačilu varščine izrecno protivila, kar pa je iz zapisnika razvidno. Zato je mogoče tudi utemeljeno sklepati, da je, kot poudarja pritožba, tožena stranka predhodno tak predlog tudi podala v skladu z drugim odst. 82. čl. MZP.

Pritožbeni razlogi so v celoti utemeljeni. Glede na to je pritožbeno sodišče po 3. tč. 380. čl. ZPP pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in ga vrnilo prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 197/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-14

izvršba na podlagi verodostojne listine - ugovor

V skladu z določilom člena 55a ZIP je izvršilno sodišče vselej na ugovor dolžnika (tudi neobrazložen - člen 55a/5 ZIP) dolžno razveljaviti sklep o dovolitvi izvršbe.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik je vložil izvršilni predlog na podlagi verodostojne listine.

Zoper sklep o izvršbi je dolžnik v celoti ugovarjal in je zato sodišče I. stopnje izdalo sklep po določilu II. odstavka 55a člena Zakona o izvršilnem postopku (ZIP).

Zoper ta sklep se je upnik pravočasno pritožil, češ da dolžnikove vloge ni šteti za ugovor.

V skladu z določilom člena 55a ZIP ja izvršilno sodišče vselej na ugovor dolžnika (tudi neobrazložen - člen 55a/V ZIP) dolžno razveljaviti sklep o dovolitvi izvršbe. Glede tistega dela sklepa o izvršbi, s katerim je dolžniku naloženo plačilo, bo tekel pravdni postopek enako kot pri ugovoru zoper plačilni nalog. O utemeljenosti upnikove terjatve bo torej sodišče odločilo v pravdnem postopku, ki se uvede po uradni dolžnosti. Ni pravilen zaključek pritožitelja, da dolžnik priznava dolg - prav nasprotno dolžnik trdi, da so zamudne obresti nepravilno izračunane in predlaga, da tožnik umakne tožbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 294/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-21

Davčni zavezanec za davek od prometa storitev je pravna oseba ali zasebnik, ki opravi storitev - oddaja poslovnega prostora v najem.

Najemnik je dolžan plačati prometni davek od oddaje poslovnih prostorov v najem, če ni s pogodbo med njim in najemojemalcem drugače dogovorjeno.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Pritožnik sam nosi stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke na plačilo zneska 103.699,00 SIT s pp., ki se nanaša na prometni davek od prometa storitev - oddajanja v najem poslovnih prostorov.

Zoper navedeno sodbo je tožeča stranka vložila pritožbo iz pritožbenih razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V pritožbi med drugim trdi, da ni spora o tem, da je od najema poslovnih prostorov po členu 20 Zakona o prometnem davku treba plačati prometni davek na storitev in tudi ne, da sta stranki dogovorili le višino najemnine v pogodbi.

Tožeča stranka meni, da je dejanski plačnik prometnega davka najemojemalec, saj je povsod končni plačnik vedno kupec ali koristnik storitve.

Sodišče druge stopnje ugotavlja, da je prvostopno sodišče dovolj raziskalo dejansko stanje in ga pravilno ugotovilo ter tudi materialnopravno pravilno odločilo. Sodišče prve stopnje se pravilno sklicuje na določilo Zakona o prometnem davku (Uradni list RS št.

4/92). Po 22. členu navedenega zakona je davčni zavezanec za davek od prometa storitev pravna oseba ali zasebnik, ki opravi storitev.

Dajanje v najem poslovnih prostorov je storitev, ki ne predstavlja izjeme po 21. členu navedenega zakona, kakor tudi ne predstavlja izjeme po 22. členu. Zato je sodišče prve stopnje ob ugotovitvi, da se stranki nista drugače dogovorili pravilno zaključilo, da je zavezanec za vtoževano plačilo tožnik kot najemodajalec. Sodišče pritožbene trditve kot pravno irelevantne ni moglo upoštevati.

Neutemeljeno pritožbo je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo po 368. členu ZPP.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na 1. odstavku 166. člena ZPP v zvezi s 1. odstavkom 154. člena ZPP in jih je dolžan nositi pritožitelj sam, ker s pritožbo ni uspel.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.