TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Cpg 514/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-30

dokazna ocena - gospodarski spor - nova dejstva

Prejem računa brez njegove zavrnitve ali reklamacije še ni dokaz za obstoj pravnega razmerja med pravdnima strankama. Pritožbeni predlog za vpogled odpremnice in zaslišanje priče je novota, ki v gospodarskem sporu ni upoštevna, razen če bi pritožnik izkazal za verjetno, da teh dokazov brez svoje krivde ni mogel predlagati do konca glavne obravnave.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da ji je tožena stranka dolžna plačati vtoževano terjatev v višini 186.670,00 HRD spp, v 8 dneh in da ji je dolžna povrniti pravdne stroške, hkrati pa odločilo, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženi stranki njene pravdne stroške v znesku 6.816,70 SIT in sicer v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper tako sodbo se je pravočasno pritožil pooblaščenec tožeče stranke in to zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava ter s predlogom, da višje sodišče sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je tožena stranka sporni račun akceptirala, saj ga ni nikoli reklamirala niti ga ni vrnila. Račun se nanaša na odpremnico št. 2216, ki je priložena pritožbi. Sporno blago naj bi bilo po nalogu tožene stranke dobavljenu podjetju, s čimer naj bi bile pobotane njune medsebojne terjatve, kar bi lahko potrdil kot priča gospod iz podjetja P.

Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodišče prve stopnje je glede na dokazno breme pravilno izvedlo vse predlagane dokaze, dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo in ocenilo ter pravilno uporabilo materialno pravo. Prav tako ni kršilo določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP, na katere mora v skladu z določilom 2. odst. 365. člena ZPP pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Pritožbeno sodišče v celoti sprejema odločitev in tudi jasne razloge sodbe ter glede navedb v pritožbi še dodaja: Kdorkoli neupravičeno prejme kak račun, ga ni dolžan niti reklamirati niti vrniti, seveda pa tudi ne plačati. Sklicevanje tožnika na "tihi akcept" pa nima nikakršne osnove ne v zakonu ne v poslovnih običajih.

Ker se v postopku v gospodarskih sporih v pritožbi lahko navedejo nova dejstva in predlagajo novi dokazi le, če pritožnik izkaže za verjetno, da jih brez svoje krivde ni mogel navesti oz. predložiti do konca glavne obravnave (1. odst. 496.a člena ZPP), je neutemeljeno tudi pritožnikovo sklicevanje na k pritožbi priloženo odpremnico, kakor tudi predlog za zaslišanje priče.

Glede na navedeno je bilo pritožbo tožnika potrebno zavrniti kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrditi sodbo sodišča prve stopnje (368. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 219,  221a,  496a,  496a/1,  219,  221a,  496a,  496a/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1332/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-24

začasna odredba - nedenarna terjatev - nevarnost

Tožeča stranka ni izkazala verjetnosti obstoja nevarnosti, da bo brez začasne odredbe v zavarovanje nedenarne terjatve njena uveljavitev onemogočena ali precej otežena, zato je bil predlog za izdajo začasne odredbe utemeljeno zavrnjen.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe, s katero bi toženi stranki v zavarovanje tožbenega zahtevka na odmero dela parcele in izstavitev zemljiškoknjižne listine za vknjižbo pravice uporabe, razpolaganja in upravljanja z zemljiščem in stavbo (bife) začasno prepovedalo odtujitev in obremenitev stavbe in funkcionalnega zemljišča ter odredilo zaznambo te prepovedi v zemljiški knjigi. Menilo je, da je verjetnost terjatve sicer izkazana, ne pa tudi nevarnost, da bo brez začasne odredbe uveljavitev terjatve onemogočena ali precej otežena.

Tožeča stranka se je zoper sklep pravočasno pritožila. Navedla je, da obstoji realna nevarnost, da bo tožena stranka uveljavitev terjatve onemogočila na tak način, da bo za začasno odredbo takrat prepozno. S tem bo prišlo do zmanjšanja družbene lastnine. Predlagala je spremembo ali razveljavitev napadenega sklepa.

Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo, da tožeča stranka ni z ničemer izkazala konkretne nevarnosti, da bo brez začasne odredbe uveljavitev njene terjatve onemogočena ali vsaj precej otežena. Tudi pritožbene trditve, da bo do tega prišlo s takim ali drugačnim ravnanjem tožene stranke, so zelo splošne in ne kažejo na obstoj kakršnekoli konkretne nevarnosti. To pomeni, da eden od pogojev za izdajo začasne odredbe v zavarovanje nedenarne terjatve, predpisanih po določbi 1. odst. 267. čl. ZIP, ni izpolnjen. Zato začasne odredbe ni mogoče izdati.

Pritožbeno sodišče je torej ugotovilo, da pritožbeni razlogi niso podani in zato pritožba ni utemeljena. Zaradi tega je na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 317/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-08

V tožbenem zahtevku ni bila navedena denarna enota, v kateri naj bi tožena stranka plačala denarni zahtevek, zaradi česar je sodišče prve stopnje tožbo zavrglo kot nerazumljivo, čeprav je bila tožba vložena leta 1990, ko je bila v SFRJ edina denarna enota dinar. Zato tožba ni bila nerazumljiva in je bilo treba prvostopni sklep razveljaviti.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklep o izvršbi in zavrglo tožbo tožeče stranke, češ da je nerazumljiva, ker v njej ni navedeno, v kateri denarni enoti je postavljen tožbeni zahtevek. Tožeči stranki je naložilo, da mora toženi povrniti pravdne stroške.

Zoper sklep se je tožeča stranka pravočasno pritožila. Navedla je, da se pritožuje zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ker je glede na to, da je bila tožba vložena 1990. leta jasno, da se je takrat glasila na dinarje. Na katero valuto se glasi sedaj, je razvidno iz pooblastila tožeče stranke (v njem je označeno, da gre za hrvaške dinarje). Predlaga razveljavitev prvostopnega sklepa.

Tožeča stranka ima prav, da je glede na čas vložitve tožbe povsem jasno, da se tožbeni zahtevek glasi na takrat edino obstoječo denarno enoto dinar SFRJ. Zato tožba ob vložitvi ni bila nerazumljiva in je ni mogoče zavreči iz razloga, da v tožbenem zahtevku ni označena denarna enota, v kateri je potrebno plačati zahtevani znesek. Če se je sodišču prve stopnje zdelo potrebno, da po uvedbi tolarja kot denarne enote Republike Slovenije in hrvaškega dinarja kot denarne enote Republike Hrvaške ugotovi, na katero od teh denarnih enot se glasi tožbeni zahtevek, bi moralo pozvati tožečo stranko, da se o tem izjavi (109. čl. ZPP). Pred tem za zavrženje tožbe ni bilo pogojev, zaradi česar je napadeni sklep nezakonit in ga je pritožbeno sodišče na podlagi določbe 3. točke 380. čl. ZPP razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nov postopek.

Glede na to, da je tožeča stranka že v svoji pritožbi zoper sklep o zavrženju tožbe navedla, da zahteva plačilo v svoji denarni enoti, torej hrvaških dinarjih, bo sodišče prve stopnje o tožbenem zahtevku lahko meritorno odločilo, ne da bi tožečo stranko pozivalo na popravo tožbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 327/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-08

zamudne obresti - zavarovanje plačila - menica

V primeru, da je rok plačila 15 dni, dolžnik pa plačilo zavaruje z manico, ki zapade v plačilo v daljšem roku, je upnik upravičen do zamudnih, ne pa samo do meničnih obresti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi plačilni nalog, po katerem mora tožena stranka plačati tožeči stranki obračunane zamudne obresti 1.183,90 SIT z zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila ter ji povrniti stroške postopka za izdajo plačilnega naloga. Naložilo ji je še, da mora tožeči stranki povrniti nadaljnje pravdne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navedla je, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo obrestnih mer, predpisanih z Zakonom o menici, ampak je tožeči stranki prisodilo obresti po 2. odst. 277. čl. ZOR. Predlagala je razveljavitev napadene sodbe.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da v postopku na prvi stopnji do zmotne uporabe materialnega prava ni prišlo. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno ugotovilo, da je podlaga toženega zahtevka zamuda pri plačevanju računov, ki jih je tožeča stranka izstavila toženi za dobavljeno električno energijo. Zato gredo tožeči stranki zamudne obresti, ne pa menične obresti v zvezi z izkupom menic, kot meni tožena stranka. Zatrjevani pritožbeni razlog torej ni podan.

Pritožbeno sodišče je po uradni dolžnosti (2. odst. 365. čl. ZPP) preizkusilo sodbo še zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. čl. ZPP, a ni našlo nobene take kršitve.

Zato je na podlagi določbe 368. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 324/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-15

dokazna ocena - račun kot verodostojna listina

Račun, ki je bil v izvršilnem postopku priznan kot verodostojna listina, ima v pravdi ravno tako dokazno moč kot ostali dokazi in ga sodišče ocenjuje skupaj z njimi po načelu proste presoje dokazov.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Pritožnik nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklep o izvršbi in zavrnilo tožbeni zahtevek, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki neplačani del računa za tiskanje vabil v višini 3.235,00 SIT z zamudnimi obrestmi.

Zoper sodbo se je tožeča stranka pravočasno pritožila. Sklicevala se je na pritožbena razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navedla je, da račun, ki je bil podlaga za vložitev izvršilnega predloga, ni bil osporavan, ampak je tožena stranka ugovarjala svojo pasivno legitimacijo. Če je bil račun v izvršilnem postopku priznan kot verodostojna listina, mu v pravdi potem ni več mogoče odreči dokaznega pomena. Po mnenju pritožbe je nasprotje med razlogi sodbe in vsebino listine. Tožena stranka je prevzela obveznosti temeljne organizacije kooperantov, ki je šla v likvidacijo, zato je bil račun poslan njej in je tožbeni zahtevek torej materialnopravno utemeljen. Zato predlaga spremembo napadene sodbe.

Pritožba je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Trditev, postavljena v pritožbi, da je tožena stranka odgovorna za plačilo vtoževane terjatve zato, ker je prevzela obveznost temeljne organizacije kooperantov, ki je šla v likvidacijo, predstavlja novo dejstvo. Obravnavani spor pa je spor majhne vrednosti (primerjaj 1. odst. 502. čl. ZPP), v katerem pa pritožbenega razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ni moč uveljaviti (primerjaj 1. odst.

467. čl. ZPP). Tega dejstva torej pritožbeno sodišče ni moglo upoštevati.

Pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka ni podan. Med razlogi sodbe o vsebini listin v spisu in samimi listinami ni nobenega nasprotja. Sodišče prve stopnje tudi ni odreklo dokazne ocene računu, ki je bil v izvršilnem postopku priznan kot verodostojna listina, pač pa ga je ocenilo po načelu proste presoje dokazov (8. čl. ZPP), kot vsak drug dokaz. Pri tem je zlasti pomembno, da ga je ocenilo v zvezi z drugimi dokazi in pravilno ugotovilo, da sam račun še ne daje zanesljive podlage za ugotovitev terjatve tožeče stranke.

Po ugotovitvi, da med pravdnima strankama ni nastalo zatrjevano pogodbeno razmerje, je sodišče prve stopnje tudi materialnopravno pravilno odločilo, ko je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da ni podan nobeden od pritožbenih razlogov, zato je na podlagi določbe 368. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo napadeno sodbo.

Skladno z določbo 1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 166. čl. ZPP je pritožbeno sodišče odločilo, da nosi tožeča stranka sama svoje stroške postopka s pritožbo, ker z njo ni uspela.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 354/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-08

V primeru, če sodišče predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ugodi po 1. odstavku 117. člena ZPP, velja, da je pritožba vložena pravočasno v primeru, da jo predlagatelj vloži obenem, ko vloži predlog za vrnitev v prejšnje stanje (4. odstavek 118. člena ZPP).

Pritožbi se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se v izpodbijanem delu v točki 2 izreka v celoti razveljavi.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče pritožbo tožene stranke štelo kot prepozno in jo zavrglo.

Zoper takšno odločitev se pritožuje tožena stranka ki meni, da je prvostopno sodišče nepravilno uporabilo določbe procesnega prava. Po njenem mnenju prvostopno sodišče zmotno zaključuje, da je po 2. odstavku 117. člena ZPP, ki določa, da se pravda vrne v tisto stanje, v katerem je bila pred zamudo, začel za toženo stranko teči nov pritožbeni rok. Prvostopno sodišče ni upoštevalo 2. odstavka 118. člena ZPP in v zvezi s tem 4. odstavka 118. člena ZPP, ki določa, da mora predlagatelj obenem, ko vloži predlog za vrnitev v prejšnje stanje opraviti tudi zamujeno dejanje. To določilo ne bi bilo smotrno, v primeru, da bi začel za stranko teči dejansko nov pritožbeni rok, kot v izpodbijanem sklepu obrazlaga prvostopno sodišče. Zato tožena stranka v pritožbi ocenjuje, da je vložila pritožbo pravočasno.

Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem pritožbe, da je prvostopno sodišče določbe Zakona o pravdnem postopku, ki se nanašajo na vrnitev v prejšnje stanje uporabilo nepravilno. 2. odstavek 117. člena ZPP sicer določa, da se v primeru, če sodišče dovoli vrnitev v prejšnje stanje pravda vrne v tisto stanje, v katerem je bila pred zamudo, pri čemer se razveljavijo tudi odločbe, ki jih sodišče izda zaradi zamude. Vendar pa je v zvezi s tem konstrukcija, ki jo izvaja izpodbijani sklep, po kateri naj bi zato začel teči za stranko nov pritožbeni rok, nepravilna, saj ne upošteva jasnega in nedvoumnega določila 118. člena istega zakona. Tožena stranka je bila dolžna vložiti predlog za vrnitev v prejšnje stanje v 15 dneh od dneva, ko je prenehal vzrok, zaradi katerega je zamudila rok (2. odstavek 118. člena ZPP). Glede na 4. odstavek 118. člena ZPP je bila dolžna obenem, ko je vložila predlog, opraviti tudi zamujeno dejanje. Tožena stranka je to tudi storila, saj je skupaj z vloženim predlogom za vrnitev v prejšnje stanje, predložila tudi pritožbo. S tem pa je bila ta njena vloga podana pravočasno. Vsaka drugačna razlaga 4. odstavka 118. člena ZPP ni možna. Zato so vsa izvajanja izpodbijanega sklepa, ki jih izpeljuje iz 2. odstavka 117. člena ZPP nepravilna.

Ker je pritožba tožene stranke v celoti utemeljena, je pritožbeno sodišče po 3 točki 380. člena ZPP pritožbi ugodilo in izpodbijani sklep, ki se nanaša na odločitev o prepozni pritožbi v celoti razveljavilo.

Izrek o stroških pritožbenega postopka je odpadel, ker jih tožena stranka posebej ni zahtevala (1. odst. 164. člena ZPP).

ZPP (1977) člen 117,  117/1,  117/2,  118,  118/2,  118/4,  117,  117/1,  117/2,  118,  118/2,  118/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 408/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-07

pravdni stroški - umik tožbe - domneva umika tožbe

Tožnik, ki umakne tožbo, mora povrniti nasprotni stranki pravdne stroške. Takšne stroškovne posledice pa ne nastopijo samo pri izrečnem umiku tožbe, ampak tudi vselej, kadar velja tožba po samem zakonu za umaknjeno.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje o pravdnih stroških.

Sodišče prve stopnje je zaradi umika tožbe razveljavilo izdani sklep o izvršbi (v prvi točki), istočasno pa je tožeči stranki naložilo povrnitev 3.700,00 SIT pravdnih stroškov tožene stranke (v 8 dneh).

Zoper odločitev o pravnih stroških se je pritožila tožeča stranka.

Predlagala je, da drugostopno sodišče v tem pogledu razveljavi sklep prvega sodišča.

Po 1. odst. 158. člena Zakona o pravdnem postopku mora tožnik, ki umakne tožbo, nasprotni stranki povrniti pravdne stroške. Te stroškovne posledice pa ne nastopijo samo pri izrečnem umiku, ampak tudi vselej, kadar velja tožba po samem zakonu za umaknjeno. Tako tudi v konkretnem primeru, ko je tožba štela za umaknjeno na podlagi 1. odst. 465. člena ZPP. Zato je sodišče na podlagi 2. točke 380. člena ZPP pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje o pravdnih stroških.

Sodišče pa na podlagi 155. člena ZPP stranki povrne samo tiste stroške, ki so bili potrebni za pravdo. Ker tožeča stranka v izvršilnem predlogu oziroma tožbi ni popolno označila firme tožene stranke in ker tudi ni navedla njenega pravilnega žiro računa, je tožena stranka utemeljeno vložila ugovor. Zato je tudi upravičena do stroškov tega ugovora.

Tožeča stranka je sicer pravilno označila ime podjetja, ki ga je tožila (glej 1. odst. 153. člena ZP in podatke sodnega registra ljubljanskega sodišča), zato pa ni navedla vrste in obsega odgovornosti toženega podjetja (glej 4. odst. 153. člena ZP). Pri označbi vrste in obsega odgovornosti podjetja gre namreč za obligatorno sestavino firme, ki je potrebna zaradi individualizacije podjetja glede na tip podjetja (torej tožene stranke ni označila tako, kot je vpisana v sodni register).

Tako se pokaže, da pri toženi stranki ni šlo za neobstoječo, ampak za nepopolno označeno pravno osebo.

Prav tako pa tožeča stranka ni navedla pravilne številke dolžnikovega oziroma toženkinega žiro računa (198. člen Zakona o izvršilnem postopku). Tožeča stranka je namreč v izvršilnem predlogu navedla žiro račun T. p.o. Ljubljana, ki je sicer ustanovitelj tožene stranke (T. d.o.o. Ljubljana).

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker jih tožeča stranka ni priglasila.

V predmetni odločbi navedene zvezne predpise je drugostopno sodišče na podlagi 1. odst. 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiške predpise.

ZPP (1977) člen 155,  158,  158/1,  465,  465/1,  155,  158,  158/1,  465,  465/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1011/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-29

Obsojenec ni navedel nobenih novih dejstev ali predložil novih dokazov, ki bi utegnili sami zase ali v zvezi s prejšnjimi dokazi povzročiti njegovo oprostitev ali njegovo obsodbo po milejšem zakonu, saj je v zahtevi za obnovo kazenskega postopka predlagal dokaze, katere je sodišče že v rednem sojenju deloma izvedlo in jih ocenilo, glede dokazov, ki jih ni izvedlo in jih je zavrnilo, pa je bilo že v sodbi sodišča prve stopnje pojasnjeno, zakaj izvedba že tedaj predlaganih dokazov ni bila potrebna.

Pritožba obs. se zavrne kot neutemeljena.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da se zavrže obsojenčeva zahteva za obnovo kazenskega postopka, pravnomočno končanega s sodbo temeljnega sodišča v zvezi s sodbo višjega sodišča.

Proti sklepu se je pritožil obsojenec. Iz vsebine pritožbe izhaja, da uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, predlaga pa, da se njegovi zahtevi za obnovo kazenskega postopka ugodi.

V izpodbijanem sklepu je že pravilno pojasnjeno, da je iz razloga po 4. točki I. odstavka 404. člena ZKP mogoča obnova kazenskega postopka v korist obsojenca le v primeru, če se navedejo nova dejstva ali predložijo novi dokazi, ki utegnejo sami zase ali v zvezi s prejšnjimi dokazi povzročiti oprostitev tistega, ki je bil obsojen, ali pa njegovo obsodbo po milejšem zakonu. V zahtevi za obnovo kazenskega postopka pa obsojenec ni navedel nikakršnih novih dejstev, pač pa le ponavlja zagovor, pa tudi ne nobenih novih dokazov. Dokaze, ki jih predlaga v zahtevi za obnovo kazenskega postopka je namreč predlagal že v rednem sojenju in tudi v pritožbi zoper sodbo. Tako je bila B. H. že zaslišana kot priča in je bila njena izpovedba že ocenjena, prav tako pa je bilo v razlogih sodbe sodišča prve stopnje pojasnjeno, zakaj ni bilo potrebe po zaslišanju priče B. S. in M. H.

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo obsojenca zavrnilo kot neutemeljeno, saj obsojenec tudi v pritožbi ne navaja nobenih takih okoliščin in tudi ne dokazov, na podlagi katerih bi prišla v poštev obnova kazenskega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 248/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-10-06

Če dolžnik zoper sklep o začasni odredbi ugovarja, da ni več lastnik nepremičnine, na katero se začasna odredba nanaša, sodišče ne more takega ugovora zavreči zaradi pomanjkanja pravnega interesa, ampak mora odločiti o njegovi utemeljenosti.

Pritožbi tožene stranke se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugovor tožene stranke zavrglo zaradi pomanjkanja pravnega interesa.

Zoper ta sklep se pritožuje tožena stranka po javnem pravobranilcu brez posebne navedbe pritožbenih razlogov in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in zavrne predlog za izdajo začasne odredbe kot neutemeljen. V pritožbi navaja, da tožena stranka nima več pravice uporabe na parc. št. 2568 vl. št. 6687 k.o...., saj je bila ta parcela že pred vložitvijo tožbe oziroma predloga za začasno odredbo izbrisana ter združena s parc. št. 2816/54 k.o. ....

Ta novonastala parcela pa je bila dne 11.2.1993 prodana podjetju A.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izpodbijani sklep izdalo v nasprotju z določili 50. in 53. člena ZIP. V primeru, ko dolžnik v izvršilnem postopku v ugovoru zoper sklep o izvršbi, v konkretnem primeru zoper sklep o začasni odredbi, navaja, da ni lastnik nepremičnine, glede katere je bila izdana začasna odredba s prepovedjo odtujitve in obremenitve, je treba o tem ugovoru odločati po njegovi vsebini, ni pa mogoče zaključiti, da za tak ugovor tožena stranka ne bi imela pravnega interesa. Drugo je seveda vprašanje, ali je tak ugovor utemeljen. Ker pa sodišče prve stopnje zaradi zmotnega pravnega stališča ugovora po vsebini ni ocenjevalo, je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Pri ponovnem odločanju naj sodišče prve stopnje odloči o ugovoru tožene stranke glede na njegovo vsebino, pri tem pa naj, glede na navedbe tožene stranke, da nima več pravice uporabe na spornem zemljišču, ugotovi, ali naj bi ta pravica uporabe prenehala pred začetkom predmetnega pravdnega postopka ali šele kasneje, upoštevajoč pri tem določilo 195. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.