TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1487/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-09

S tem, ko je obdolženec dejal zasebni tožilki: "Mi pa vemo kako ste kupili stanovanje" in da ga on (obdolženec) ni tako kupil, še ni storil kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po I. odstavku 108. čl. KZS, ker s tem še ni trdil o zasebni tožilki ničesar konkretnega, kar bi lahko škodovalo njeni časti in dobremu imenu.

Pritožba pooblaščenca zasebnih tožilcev se zavrne kot neutemeljena.

Z izpodbijanim sklepom je temeljno sodišče zavrglo zasebno tožbo, s katero je bilo obdolžencu očitana storitev kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po I. odst. 108. čl. KZ RS.

Zoper sklep se je pritožil pooblaščenec zasebnih tožilcev zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določil kazenskega postopka ter predlagal, da pritožbeno sodišče sklep razveljavi in zadevo vrne prvostopnemu sodišču v nadaljno obravnavo in sojenje.

Sodišče prve stopnje je zasebno tožbo zavrglo na podlagi I. odst.

438. čl. ZKP iz razlogov iz 1. tč. 270. čl. ZKP, torej zato, ker dejanje, ki je predmet zasebne tožbe ni kaznivo dejanje. Obdolženec naj bi v zasebni tožbi očitano mu kaznivo dejanje storil s tem, da je na terasi hiše na v Ljubljani dne 18.9.1993 zasebni tožilki J.Ž. v zvezi z nakupom stanovanja rekel: "Mi pa vemo, kako ste ga kupili".

Na vprašanje navzočega B.D. "Kako ste ga pa vi kupili", je obdolženec zasebni tožilki rekel: "Tako ne kot vi". Vse skupaj pa naj bi obdolženi povedal z ostrim glasom in na način, da je bilo razumeti, da z nakupom stanovanja s strani zasebnih tožilcev nekaj ni bilo v redu. Po oceni sodišča prve stopnje trditve, ki jih je izrekel obdolženi ne predstavljajo zakonskih znakov kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po I. odst. 108.čl. KZ RS, saj nimajo takšne narave, da bi lahko škodovale časti in dobremu imenu zasebnih tožilcev. Kaj pa je obdolženi s trditvami mislil, pa sodišču ni znano.

V pritožbi pooblaščenec zasebnih tožilcev navaja, da je stališče sodišča prve stopnje napačno in preuranjeno. Nadalje iz pritožbe izhaja, da se da iz izrečenih besed in na način, kako so bile izrečene povzeti, da je obdolženec zasebnima tožilcema očital, da so do stanovanja prišli na nezakonit način.

Pritožbeno sodišče ocenjuje, da je sodišče prve stopnje sklenilo povsem pravilno, saj v besedah, ki jih je izrekel obdolženi, ne moremo zaslediti znakov očitanega mu kaznivega dejanja. Ne smemo pa sprejeti logike, na kateri temelji pritožba in enostavno sklepati, kaj si je obdolženi mislil ter na takšni osnovi izpeljati zaključek, da je obdolženec zasebnima tožilcema očital nezakonito ravnanje, na način kot je to izpeljano v pritožbi. Sodišče lahko razsoja le na podlagi dejstev, ki so zaznavna zunanjemu svetu, ne more in ne sme pa odločati zgolj na temelju tega, kar naj bi si nekdo mislil, ob izrečenih besedah, kot je to podano v konkretnem primeru.

Na osnovi navedenega se pritožba kot neutemeljena zavrne, kar je v skladu s III. odst. 397. čl. ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2354/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-29

Pritožbe proti sklepu o delni ustavitvi izvršbe in njenem delnem nadaljevanju ni mogoče šteti kot ugovor po drugem odst. 55. člena ZIP, če se ne nanaša na dejstva, ki so nastala po sklepu o izvršbi.

Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (prvi odstavek izreka).

Sodišče prve stopnje je s sklepom odločilo, da se izvršba nadaljuje za zakonite zamudne obresti od glavnice v znesku 1.270,00 SIT, medtem ko je v ostalem delu izvršbo ustavilo, ker je upnica po izdaji sklepa delno umaknila predlog za izvršbo.

Proti temu sklepu se pritožuje dolžnica, ki trdi, da ji upnica pošilja račune za uporabo kontejnerja, ki ga ne uporablja saj odpadke uporabi sama, pri tem pa še poudarja svojo starost.

Dolžnica proti izdanemu sklepu o izvršbi, ki je med drugim vseboval tudi odločitev o plačilu zakonskih zamudnih obresti, ni ugovarjala, zaradi česar je postal sklep o izvršbi pravnomočen tudi glede omenjenih obresti. Zato dolžničina pritožba, da le-teh ni dolžna plačati in to iz razlogov, ki so obstajali že poprej, ni utemeljena, niti ni mogoče šteti te pritožbe ko ugovora v smislu drugega odst.

55. člena Zakona o izvršilnem postopku. Ta sicer dovoljuje ugovor zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine, s katerim je dovoljena izvršba, vendar le, če temelji ugovor na dejstvu, ki se nanaša na samo terjatev, dejstvo pa je nastopilo po sklepu o izvršbi.

Pritožbo je zato sodišče zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu - o nadaljevanju izvršbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1112/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Predpostavka dopustnosti ugotovitvene tožbe je pravni interes tožnika.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom tožbo zavrglo, tožniku pa naložilo, da toženima strankama povrne pravdne stroške.

Proti sklepu se pritožuje tožnik, ki smiselno predlaga njegovo razveljavitev. Navaja, da ima za vložitev tožbe, kakršno je vložil, pravni interes, ker je glede na različna pričanja tožencev, kot izhajajo iz zapisnikov, v negotovosti, katere izjave tožencev so resnične. Z vprašanjem pravnega interesa se prvostopno sodišče ni ukvarjalo in je neutemeljeno zavrglo tožbo, češ da je nedopustna po Zakonu o pravdnem postopku.

Predpostavka dopustnosti ugotovitvene tožbe je pravni interes tožnika (187. čl. ZPP). Pravnega interesa na ugotovitvenem zahtevku, kot je postavljen v tožbi, pa tožnik tudi po presoji pritožbenega sodišča ni izkazal. S svojim zahtevkom namreč tožnik očitno meri na razveljavitev sodbe Višjega sodišča v Ljubljani z dne 4.3.1993, opr.

št. II Cp 1351/92, ker naj bi bila ta sodba posledica neresničnih izpovedb tožencev, kot izhajajo iz raznih zapisnikov, s tem, da je pritožbeno sodišče oprlo svojo odločitev na te izpovedbe. Tožnik pa na takšen način ne more doseči razveljavitve pravnomočne sodbe.

Razlog za obnovo postopka, kot eno od izrednih pravnih sredstev je tudi, če se opira sodna odločba na krivo izpovedbo priče (4. tč. 421. čl. ZPP). Vendar pa mora stranka, ki s tega razloga predlaga obnovo postopka, krivo izpovedbo priče ali izvedenca dokazovati z ustrezno pravnomočno sodbo, izdano v kazenskem in ne pravdnem postopku. S takšno sodbo, kot jo predlaga tožnik, torej ta ne bi mogel doseči nobenih zanj pomembnih pravnih učinkov, zato pa tudi ni izkazan pravni interes na ugotovitveno tožbo. Iz teh razlogov je prvostopno sodišče pravilno zaključilo, da tožba, kot jo je tožnik vložil, ni dopustna in jo je zavrglo.

ZPP (1977) člen 187,  187/2,  187,  187/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2356/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-21

Če je bila dovoljena izvršba z rubežem in prodajo premičnin dolžnice, ne da bi bilo z izvršbo seženo na plačilo za delo dolžnice v kazenskem poboljševalnem domu, ki je praviloma izvzeto od izvršbe, okoliščina, da je dolžnica na prestajanju zaporne kazni in nima dohodkov, ne predstavlja upoštevnega ugovornega razloga.

Pritožba druge dolžnice J. B. se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor druge dolžnice zoper sklep o izvršbi istega sodišča zaradi izterjave 90.720,00 SIT s pripadki.

Zoper tak sklep je imenovana dolžnica vložila pritožbo. Zakonsko predvidenih pritožbenih razlogov, ki bi jih uveljavljala, izrecno ne navaja in tudi formalnega pritožbenega predloga ni ponudila. Pritožbo utemeljuje z okoliščino, da je ves sposojen denar vložila v lokale, od katerih sedaj nima ničesar ter da je trenutno na prestajanju kazni in brez dohodkov. Svoje obveznosti vračila dolgov sicer ne zanika, vendar jo želi odložiti na čas, ko se bo redno zaposlila.

Nobena od okoliščin, na katere se sklicuje druga dolžnica v pritožbi, ni upošteven ugovorni razlog po določbah 50. člena Zakona o izvršilnem postopku (ZIP). To velja tudi za okoliščino, da je druga dolžnica na prestajanju zaporne kazni in da nima dohodkov, saj je bila dovoljena izvršba z rubežem in prodajo premičnin dolžnikov, ne da bi bilo z izvršbo seženo na primer na plačilo za delo druge dolžnice v kazenskem poboljševalnem domu, ki je po določbi 8. točke 92. člena ZIP izvzeto od izvršbe in kar bi v takem primeru utegnil biti razlog za ugovor po določbi 7. točke 50. člena ZIP. Ker tudi po uradni dolžnosti upoštevni pritožbeni razlogi niso podani, je bilo treba pritožbo druge dolžnice na podlagi določbe 2. točke 380. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 14. členom ZIP kot neutemeljeno zavrniti in v izpodbijanem delu sklep sodišča prve stopnje potrditi.

Določbe ZIP in ZPP, na katere se pritožbeno sodišče sklicuje, so bile uporabljene na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I).

ZIP člen 50,  50-7,  92,  92-8,  50,  50-7,  92,  92-8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1781/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

nenadomestno dejanje - denarna kazen - narok

V primeru, da dolžnik trdi, da je opustil dejanje, ki je predmet izvršbe je smotrno, da sodišče razpiše naroke. Višina izrečenih in zagroženih denarnih kazni ne sme presegati desetkratnega zneska prve izrečene kazni.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje odločilo, da se denarna kazen v znesku 18.000,00 SIT izterja z rubežem z dolžnikovega žiro računa. Nadalje je dolžniku naložilo, da v naknadnem roku 3 dni opusti proizvodov iz programa J. 4 in J. 5 z grožnjo poostrene denarne kazni 360.000,00 SIT.

Zoper tak sklep se pritožuje dolžnik, ki v pritožbi navaja, da se prvo sodišče ni prepričalo kako je z izvršitvijo na strani dolžnika.

Prvostopno sodišče je vsekakor po tolikih letih, kar se v zadevi P X dogaja bilo dolžno, da razpiše narok na katerem bi dolžnik obrazložil in dokazal da program J. 4 in J. 5 ne eksistira več. Nadalje upnik v pritožbi opisuje nevzdržno stanje, ko v pravdi P X, v kateri je bila izdana začasna odredba od marca 1990 ni bil kljub številnim urgencam razpisan noben narok.

Ob trditvi dolžnika v pritožbi, da program J. 4 in J. 5 ne obstaja več, bo potrebno to okoliščino ugotoviti. Glede na to, da je od vložitve izvršbe poteklo že več kot 3 leta, je po oceni pritožbenega sodišča smotrno razpisati narok (čl. 26 ZIP) in razčistiti ali so dolžnikove trditve resnične. Vse ostale okoliščine, ki jih opisuje dolžnik v zvezi z trajanjem zadeve P X nimajo vpliva na pravilnost izpodbijanega sklepa in pritožbeno sodišče na njih vsled tega ne odgovarja.

V kolikor se bo ugotovilo, da dolžnik še vedno prodaja proizvode iz programa J. 4 in J. 5 bo moralo pri zagrožitvi nove denarne kazni sodišče prve stopnje upoštevati, da je močno zoper dolžnika izreči denarne kazni vse dotlej in višini dokler seštevek denarnih kazni iz posameznih sklepov ne doseže desetkratnega znaka prve izrečene kazni (peti odstavek čl. 225 ZIP). Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu določilo poostreno denarno kazen v znesku 360.000,00 SIT, kar je mimo vseh zakonsko določenih kriterijev.

Glede na navedeno je bilo utemeljeni pritožbi dolžnika ugoditi in izpodbijani sklep razveljaviti in vrniti zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje (čl. 380 tč. 3 ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP).

ZIP člen 26,  26/1,  225,  225/5,  26,  26/1,  225,  225/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2263/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-22

Samo dejstvo, da je dolžnik sladkorni bolnik še ne izkazuje, da bo z izvršbo pretrpel znatnejšo škodo. Vložitev tožbe na znižanje preživnine ni odložitveni razlog iz 3. točke 1. odst. 63. člena ZIP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo dolžnikov predlog za odlog izvršbe, ker ni izkazal za verjetno, da bi z izvršbo utrpel znatnejšo škodo.

V pritožbi proti sklepu dolžnik uveljavlja vse tri pritožbene razloge iz 353. člena ZPP. Zatrjuje, da bi z opravo izvršbe vsekakor utrpel znatnejšo škodo in bi bilo ogroženo njegovo življenje in njegov obstoj, saj ima kot težak sladkorni bolnik s posledičnimi težavami z vidom in hrbtenico (kar izkazuje z zdravniškimi potrdili), velike izdatke za zdravila. Kot je splošno znano, so ta draga, nesposoben pa je za vsako delo. Draga pa je tudi hrana za tovrstne bolnike.

Predmet obravnavane izvršbe so že zapadli obroki preživnine, ki jo dolžnik po izvršilnih naslovih, to je obvestilih CSD v zvezi s pravnomočno sodbo prvostopnega sodišča dolguje do 31.7.1993 ter na isti podlagi zavarovanje bodočih preživninskih obrokov za nadaljnje eno leto, to je do 31.7.1994. Tudi če je dolžnik res 16.6.1993 vložil tožbo na znižanje preživnine, bo z njo lahko eventuelno uspel le za obdobje od vložitve dalje in torej omenjeni izvršilni naslovi zaradi nje ne bodo spremenjeni. Taka tožba tudi zato ne predstavlja nobenega od razlogov za odlog izvršbe z 1. odst. 63. člena Zakona o izvršilnem postopku (ZIP), čeprav sicer prvo sodišče zmotno ugotavlja, da gre za razlog iz 3. točke 2. odst. navedenega predpisa. Ta se namreč nanaša na tožbo za razveljavitev razsodbe razsodišča, ne pa sodbe rednega sodišča. Nobeden od odložilnih razlogov, ki so sicer usmerjeni v razveljavitev ali spremembo izvršilnega naslova, torej ni podan, izpolnjen pa tudi ni drugi pogoj za odlog v smislu 63. člena ZIP, ki mora biti podan kumulativno, to je verjetno izkazana znatnejša škoda.

Samo dejstvo, da je dolžnik sladkorni bolnik, kar izkazuje z zdravniškimi potrdili, še ne dokazuje omenjene škode, ne glede na to, da je res splošno znano, da je kakršnakoli dietna prehrana običajno dražja od redne, glede izdatkov za zdravila pa je tudi znano, da ima sladkorna bolezen poseben status in je njeno zdravljenje brezplačno.

Pritožbenih trditev, ki niso konkretizirane (1. odst. 352. člena ZPP v zv. s čl. 14 ZIP), tako ni mogoče upoštevati, zato je bilo treba izpodbijani sklep, s katerim je, kot sledi iz povedanega, pravilno odločeno, potrditi (čl. 380, tč. 2 ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP).

Pripomniti je še potrebno, da je že natekli preživninski dolg, ki je predmet izterjave, tolikšen, da je odveč bojazen, da bi prišlo do preplačila in v zvezi s tem omenjene možnosti nasprotne izvršbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1979/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-01

odločba sodišča druge stopnje - nedovoljena pritožba

V izvršilnem postopku pritožba proti sklepu sodišča druge stopnje ni dovoljena.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je zavrglo dolžnikovo pritožbo zoper sklep višjega sodišča in dopis.

Proti sklepu se pritožuje dolžnik, ki v svoji pritožbi navaja, da je izpodbijani sklep pravno formalno povsem korekten, vendar je v svojem bistvu nasprotno z ustavo Republike Slovenije in Zakonom o kazenskem postopku SRS. O zgoraj navedeni veljavni zakonodaji je sodišče dolžno in zavezano k ugotavljanju popolne materialne in pravne resnice, temu pa izpodbijani sklep ne sledi.

Ob preizkusu izpodbijanega sklepa je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je ta sklep povsem pravilen in zakonit. Dolžnik se je namreč pritožil zoper sklep, s katerim Višje sodišče v Ljubljani kot neutemeljeno zavrnilo dolžnikovo pritožbo zoper sklep Temeljnega sodišča v Ljubljani, enote v Kamniku, s katerim je bil zavrnjen dolžnikov ugovor zoper sklep o izvršbi. Po določbi 6. odst. 8. čl. Zakona o izvršilnem postopku je odločba o pritožbi pravnomočna. To pomeni, da zoper odločbo drugostopnega sodišča izdanega v takem postopku ni mogoče vložiti pritožbe. Po določbi 7. odst. 8. čl. Zakona o izvršilnem postopku zoper odredbo ni pravnega sredstva. Z odločitvijo prvostopnega sodišča ni bila kršena nobena ustavna določba, kot zmotno meni pritožnik. Kršena pa tudi ni mogla biti nobena določba Zakona o kazenskem postopku, saj se v izvršilnem postopku ta zakon ne uporablja, ampak Zakon o izvršilnem postopku in v zvezi s 14. čl.

tega zakona tudi zakon o pravdnem postopku.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče dolžnikovo pritožbo zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje potrdilo (2. točka 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1264/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

dodatni sklep o dedovanju - pozneje najdeno premoženje

Če se po pravnomočnosti sklepa o dedovanju najde premoženje, za katero se ob izdaji sklepa ni vedelo, da spada v zapuščino, sodišče brez nove zapuščinske obravnave razdeli to premoženje z novim sklepom, ki ga izda na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z dodatnim sklepom o dedovanju odločilo, da spada v zapuščino po pok. G.P., poleg premoženja, ki je bilo ugotovljeno s pravnomočnim sklepom o dedovanju z dne 6.1.1993, še devizna sredstva na deviznam računu LB, s stanjem 33,34 DEM in da to dodatno premoženje deduje na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju zapustničina hči M.G.B..

Proti temu sklepu se pritožuje dedič M. B.. Navaja, da na svetu ni nobene pravice več oziroma, da ima pravico tisti, ki ima denar in jo lahko kupi. V izpodbijanem sklepu je navedena napačna številka deviznega računa, želel pa bi tudi izvedeti za višino pologov in dvigov denarja na najdeni devizni knjižici pok. matere. V ostalem pa navaja, da je brez zaposlitve in da mu ni jasno, zakaj nikjer ne rabijo "mlade" delovne sile.

Sodišče prve stopnje je o tedaj znani zapuščini pok. G.B. odločilo s sklepom o dedovanju z dne 6.1.1993, ki je postal pravnomočen istega dne. Po pravnomočnosti tega sklepa pa je dedič M.B., sedanji pritožnik, sodišču predlagal, da izda še dodatni sklep o dedovanju, ker je bila pokojna tudi lastnica deviznega računa pri Ljubljanski banki Kranj. V svojem predlogu je navedel številko deviznega računa in stanje deviznih sredstev v višini 33,34 DEM.

Če se po pravnomočnosti sklepa o dedovanju najde premoženje, za katero se ob izdaji sklepa ni vedelo, da spada v zapuščino, sodišče brez nove zapuščinske obravnave razdeli to premoženje z novim sklepom, ki ga izda na podlagi prejšnjega sklepa o dedovanju (prvi odst. 221.čl. Zakona o dedovanju - v nadaljevanju ZD). Sodišče prve stopnje je v obravnavanem primeru tako ravnalo, saj je odločilo, da devizna sredstva na računu LB, s stanjem 33,34 DEM, deduje zapustničina hči M. G. B., ki je bila s sklepom o dedovanju z dne 6.1.1993 na podlagi oporoke zapustnice proglašena za dedinjo vsega premičnega in nepremičnega premoženja zapustnice. Odločitev sodišča prve stopnje je tako, glede na prej izdani sklep o dedovanju in določilo prvega odst. 221.čl. ZD, pravilna.

Trditve pritožnika glede številke deviznega računa so napačne, saj je številka deviznega računa v izpodbijanem sklepu skladna z informacijo občanu, ki jo je dala banka. Kakšni so bili dvigi in pologi na tem računu za pritožnika ne more biti pomembno, ker ne pride v poštev kot dedič teh deviznih sredstev, ne glede na njihovo višino. Vprašanje zaposlitve dediča nima nobene zveze s tem zapuščinskim postopkom, zato se z njim sodišče druge stopnje ni ukvarjalo.

Sodišče druge stopnje je glede na vse navedeno neutemeljeno pritožbo dediča M. B. zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. tč. 380. čl.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2156/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

Če je plačilo opravljeno preko pošte kot vmesne osebe, je odločilno, ali je bilo plačilo po pošti dogovorjeno ali ne. Če je bil tak način plačila dogovorjen se šteje, da pošta ravna v korist upnika in je plačilo opravljeno, ko pošta znesek prejme. Če pa ni dogovorjen način plačila po pošti pa se šteje izpolnitev za opravljeno šele, ko upnik znesek prejme.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom odločilo, da se zavrne ugovor dolžnika proti sklepu o izvršbi z dne 11.5.1992 in da se nadaljnji izvršilni stroški upnika odmerijo na znesek 3.900,00 SIT.

Proti temu sklepu se pritožuje dolžnik. Navaja, da so v sodni poravnavi, ki je izvršilni naslov za to izvršbo, dopuščeni vsi možni načini nakazila denarja, ki jih vsebuje določilo 318.čl. Zakona o obligacijskih razmerjih in celo tudi osebna vročitev denarja bi bila mogoča. V takšnem primeru je zato šteti, da je bilo dogovorjeno tudi nakazilo denarja po pošti, zaradi česar se datum predaje denarja na pošti, š'teje za dan, ko je dolžnik izpolnil svojo obveznost upniku, ne glede na to, kdaj je upnik nakazilo v resnici prejel. Dolžnik predlaga spremembo izpodbijanega sklepa tako, da se njegovemu ugovoru ugodi in sklep o dovolitvi izvršbe razveljavi.

Iz sodne poravnave, sklenjene 2.4.1991, ki je izvršilni naslov za obravnavano izvršbo, je razvidno, da se tedanji pravdni stranki oziroma sedaj upnik in dolžnik nista dogovorili, na kakšen način naj bo opravljeno plačilo terjatve. Sodišče prve stopnje je zato pravilno ugotovilo, da med strankama ni bil sklenjen dogovor o načinu plačila dolžnega zneska po pošti. Dolžnik je z nakazilom zneska 15.000,00 din in 50.000,00 din dne 7.10.1991 preko pošte št. 61290 sicer pravilno nakazal ta dva zneska upniku, vendar se po določilu 2. odst. 318.čl.

Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) šteje, da je bila izpolnitev opravljena šele tistega dne, ko je upnik znesek prejel. Če je plačilo opravljeno preko pošte kot vmesne osebe je namreč odločilno, ali je bilo plačilo po pošti dogovorjeno ali ne. Če je bil tak način plačila dogovorjen, se šteje, da pošta ravna v korist upnika in je plačilo opravljeno, ko pošta znesek prejme. Če ni dogovorjen način plačila po pošti (tako je bilo v obravnavanem primeru) pa se šteje izpolnitev za opravljeno šele, ko upnik znesek prejme. Sodišče prve stopnje je po mnenju sodišča druge stopnje pravilno ugotovilo odločilno dejstvo, da ni bilo dogovora o plačilu po pošti ter nato pravilno uporabilo materialno pravo (2. odst.

318.čl. ZOR). Pritožba dolžnika je neutemeljena in jo je sodišče druge stopnje zato zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. tč.

Določbe ZPP (Ur.l. SFRJ št. 4/77-27/90), ZIP (Ur.l. SFRJ št.

20/78-27/90) in ZOR (Ur.l. SFRJ št. 29/78-57/89) so bile uporabljene v tem sklepu na podlagi določila 1. odst. 4. čl. Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91 z dne 25.6.1991).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.