TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 27/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-26

pristojnost - stvarna pristojnost - krajevna pristojnost - atrakcija pristojnosti

Atrakcija pristojnosti zaradi stečajnega postopka iz člena 63 ZPP se nanaša le na krajevno pristojnost, ne pa na stvarno pristojnost rednih sodišč. Pravice in obveznosti je potrebno presojati po predpisih, ki so veljali v času nastanka teh odnosov, razen če je kasnejši zakon določil (v prehodnih določbah) drugače.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka nosi sama stroške pritožbe.

Prvostopno sodišče se je s sklepom izreklo, da ni pristojno za reševanje zadeve, ki jo bo odstopilo Sodišču združenega dela v Mariboru.

Proti prvostopnemu sklepu je tožeča stranka vložila pravočasno pritožbo, v kateri uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotno uporabo materijalnega prava.

Iz tožbenih navedb izhaja, da tožnica, ki je v stečajnem postopku, od tožene stranke zahteva denarna sredstva, ki jih je po členu 1. Samoupravnega sporazuma o združevanju dela in sredstev za uresničevanje razvojnih programov organizacij združenega dela SOZD XX (v nadaljevanju Samoupravni sporazum) in na sporazumu temelječi pogodbi združila z drugimi podpisnicami zaradi uresničevanja skupnnega poslovnega cilja ... ob udeležbi pri skupnem dohodku in riziku.

Po določilu člena 15 ZPP mora sodišče po uradni dolžnosti paziti na svojo pristojnost. Po členu 18. Zakona o sodiščih združenega dela (UR.l.SFRJ št. 24/74) in členu 11. republ. Zakona o sodiščih združenega dela (Ur.l.SRS št. 38/74) je sodišče združenega dela stvarno pristojno za odločanje o sporih iz družbenoekonomskih in drugih samoupravnih odnosih. Predmet tega spora so prav zahtevki iz takih odnosov. Atrakcija pristojnosti zaradi stečajnega postopka iz člena 63 ZPP se nanaša le na krajevno pristojnost, ne pa na stvarno pristojnost rednih sodišč. Glede na pritožbena izvajanja je še dodati: Pravice in obveznosti je potrebno presojati po predpisih, ki so veljali v času nastanka teh odnosov, razen če je kasnejši zakon določil (v prehodnih določbah) drugače. Podlaga tožbenega zahtevka je navedeni Samoupravni sporazum in na njegovi podlagi sklenjena pogodba z dne 15.3.1987. Po tožnici predložen sklep o načinu izplačila združenih sredstev ob prenehanju Samoupravnega sporazuma - ki ga je očitno pripravila in podpisala tožeča stranka sama - ne kaže elementov pogodbe med pravdnima strankama in torej ne more enostransko odpraviti pridobljenih premoženskih pravic iz obdobja samoupravnega oblikovanja teh pravic. Prav tako ne morejo imeti uspeha pritožbena izvajanja o event. bodoči ureditvi in pristojnosti sodišč.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 341/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-09

začasna odredba - pogoji za izdajo začasne odredbe

Če je že iz tožbenih navedb razvidno, da je zahtevek neutemeljen, tudi pogojev za izdajo začasne odredbe ni.

Z izpodbijano odločbo je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor, ki ga je zoper izdano začasno odredbo vložil v gornji pravdni zadevi tretji toženec.

Tretji toženec je zoper ta sklep vložil po pooblaščencu pritožbo v kateri zatrjuje, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo postopek, ker je začasno odredbo izdalo brez predhodne obravnave. Sicer pa meni, da tudi ni bilo pogojev za izdajo začasne odredbe, saj tretji toženec opravlja adaptacijska dela izključno v svojem pritličnem stanovanju. Kot lastnik stanovanja pa ima tretji toženec pravico popravljati stanovanje. Začasna odredba tudi ne zajema funkcionalnega zemljišča, ampak se nanaša le na pritličje stanovanjske hiše, ki je predmet tega spora, zato pritožnik zatrjuje, da pogojev za izdajo začasne odredbe v konkretni zadevi ni bilo ter pritožbenemu sodišču predlaga spremembo izpodbijanega sklepa tako, da se njegovemu ugovoru ugodi ter začasna odredba razveljavi.

Ne drži sicer pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev postopka, ker je o predlogu za izdajo začasne odredbe odločilo, ne da bi opravilo narok, saj po 26.čl. ZIP, opravi sodišče narok le kadar tako določa zakon (v določbah, ki urejajo začasne odredbe pa ni izrecno predpisan narok), ali če je to po njegovem mnenju potrebno. Pač pa pritožba utemeljeno opozarja, da ni bilo pogojev za izdajo takšne začasne odredbe, kot jo je izdalo sodišče prve stopnje, ko je tretjemu tožencu prepovedalo nadaljevati z gradbenimi deli, ki jih izvaja v pritličnem stanovanju te stanovanjske hiše. Ker tožnik sam zatrjuje, da je tretji toženec lastnik tega stanovanja, pri tem pa je nesporno, da tožnik ni bil nikoli imetnik stanovanjske pravice na teh prostorih, namreč tožnik aktivno legitimiran za vložitev tožbe na ugotovitev ničnosti prodajne pogodbe glede tega stanovanja ne bo imel. Prvi pogoj za izdajo začasne odredbe pa je verjeten obstoj terjatve, ki torej v konkretni zadevi ni izkazan, zato bi sodišče prve stopnje ob pravilni uporabi 267.čl.ZIP moralo ugovoru tretje tožene stranke ugoditi, začasno odredbo razveljaviti in predlog za izdajo začasne odredbe kot neutemeljen zavrniti. Pritožbeno sodišče je iz teh razlogov moralo utemeljeni pritožbi tretjega toženca ugoditi ter izpodbijani sklep v tem smislu spremeniti (2.odst. 380.čl. ZPP v zv. s čl. 14. ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 200/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-17

Stroški pravdnega postopka, v katerem upnik po napotitvi stečajnega sodišča toži na ugotovitev obstoja terjatve zoper stečajnega dolžnika, ki jo je stečajni upravitelj neutemeljeno prerekal, so del stroškov stečajnega postopka.

Pritožbi upnika se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se s p r e m e n i , tako da se ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi z dne 12.10.1992 zavrne.

Nadaljnji izvršilni stroški upnika znašajo 8.500,00 SIT.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugovoru dolžnika zoper sklep o izvršbi ugodilo, ta sklep razveljavilo in izvršilni postopek ustavilo z obrazložitvijo, da stroški, ki jih izterjuje upnik, ne pomenijo stroškov stečajnega postopka, zaradi katerih bi bilo mogoče v stečajnem postopku voditi posebno izvršbo.

Zoper ta sklep se pritožuje upnik po svojem pooblaščencu zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, naj ga pritožbeno sodišče ustrezno spremeni, tako da predlogu upnika za izvršbo z dne 30.9.1992 ugodi. V pritožbi navaja, da gre pri stroških, glede katerih je upnik predlagal zoper dolžnika izvršbo, za pravdne stroške postopka, v katerem je bila ugotovljena prerekana terjatev upnika zoper dolžnika. Taki stroški pa so del stroškov stečajnega postopka, saj so nastali šele po uvedbi stečajnega postopka.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje pri izdaji izpobijanega sklepa dejansko zmotno uporabilo materialno pravo.

Neutemeljeno je sklicevanje sodišča prve stopnje na določilo 5. odstavka 99. člena ZPPSL, češ da stroški pravdnega postopka, v katerem je upnik iztoževal ugotovitev v stečajnem postopku prijavljene terjatve zoper dolžnika in v pravdi tudi uspel, ne bi bili stroški stečajnega postopka. Iz določila 1. odstavka 128. člena ZPPSL je namreč jasno razvidno, da stroški postopka, ki teče po napotitvi upnika, čigar terjatev je prerekana, pred sodiščem ali drugim organom za ugotovitev prerekane terjatve, veljajo za stroške stečajne mase, če je stečajni upravitelj neutemeljeno prerekal terjatev. Ker je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče na pritožbo upnika izpodbijani sklep spremenilo, tako da je ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi zavrnilo ter se izvršilni postopek nadaljuje.

Stroški pritožbe upnika so nadaljnjih izvršilni stroški in jih je pritožbeno sodišče odmerilo v skladu s tarifo sodnih taks in tarifo za storitve pravne pomoči v znesku 8.500,00 SIT.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 198/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-16

V postopku za izdajo začasne odredbe pred začetkom pravdnega postopka mora sodišče odločiti tudi o stroških tega postopka po 32. členu ZIP.

Pritožbi dolžnika se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se r a z v e l j a v i in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje postopanje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje predlog dolžnika za izdajo dopolnilnega sklepa o stroških izvršilnega postopka kot neutemeljen zavrnilo z obrazložitvijo, da stroški izdaje začasne odredbe predstavljajo del pravdnih stroškov v smislu 1. odstavka 151. člena ZPP in se torej ne obravnavajo posebej kot izvršilni stroški.

Zoper ta sklep se pritožuje dolžnik po likvidacijskem upravitelju zaradi kršitve določb postopka in predlaga njegovo razveljavitev. V pritožbi navaja, da je postopek za izdajo začasne odredbe samostojen postopek, ki je v predmetnem primeru tudi pravnomočno zaključen. Zato mora v okviru tega postopka sodišče v skladu z določili Zakona o izvršilnem postopku in Zakona o pravdnem postopku odločiti o priglašenih stroških dolžnika.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izpodbijani sklep izdalo v nasprotju z določilom 6. odstavka 32. člena v zvezi s 244. členom ZIP. V predmetnem primeru je bil končan postopek za izdajo začasne odredbe, tako da je bil predlog upnika za izdajo začasne odredbe pravnomočno zavrnjen. Postopek za izdajo začasne odredbe je vrsta izvršilnega postopka in se v njem po izrecnem določilu 244. člena ZIP uporabljajo smiselno tudi druge določbe Zakona o izvršbi, če v delu, ki ureja zavarovanje, ni drugače določeno. Za konkretnem primer pride v poštev tudi določba 6. odstavka 32. člena ZIP, po kateri mora upnik dolžniku na njegovo zahtevo povrniti izvršilne stroške, ki mu jih je neutemeljeno povzročil. Nobene opore ni za zaključek sodišča prve stopnje, da naj bi šlo pri stroških postopka za izdajo začasne odredbe za del pravdnih stroškov po 1. odstavku 151. člena ZPP, saj nikakor ni mogoče govoriti o tem, da so stroški, ki nastanejo v postopku za izdajo začasne odredbe pred uvedbo pravdnega postopka del pravdnih stroškov. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbi dolžnika ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje , naj dolžnikov predlog ponovno obravnava in odloči o povrnitvi njegovih stroškov.

ZIP člen 32,  32/6,  244,  32,  32/6,  244.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 246/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-30

preklic pravnomočne odločbe o izbrisu pogojne obsodbe

Sodišče je pričo dvakrat vabilo na naslov njenega prebivališča v tujini, vendar sta se vabili vrnili z oznako, da priča tam ne živi. Glede na to, da gre za tujega državljana, je sodišče storilo pravilen sklep, da je priča nedosegljiva in nato v skladu z določbo 1. točke 1. odstavka 333. člena ZKP njeno izpoved kljub nasprotovanju obrambe prebralo. S tem, da je nato na pričino izpovedbo oprlo sodbo, zato tudi ni zagrešilo bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 8. točki 1. odstavka 364. člena ZKP.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in sklep sodišča prve stopnje razveljavi.

Sodišče prve stopnje je s spodbijanim sklepom preklicalo svoj sklep opr.št. K ... z dne 14.4.1993, s katerim je ugotovilo izbris pogojne obsodbe na podlagi zakona ter odločilo, da se pogojna obsodba izrečena obsojencu s pravnomočno sodbo pod navedeno opravilno številko z dne 25.1.1990 ne izbriše, ker je obsojenec v preizkusni dobi storil novo kaznivo dejanje.

Zoper sklep se pritožuje javni tožilec. Pritožbenega razloga sicer ne navaja, se pa da razumeti, da sodbo izpodbija zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona. Prizivnemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijani sklep o preklicu izbrisa pogojne obsodbe razveljavi.

Prav ima javni tožilec, ko opozarja da je sodišče prve stopnje ravnalo napak, ko se je odločilo preklicati veljavnost sklepa s katerim je ugotovilo izbris pogojne obsodbe izrečene obsojencu z omenjeno sodbo. Na podlagi 512. člena ZKP je prvostopenjsko sodišče dne 14.4.1993, dasiravno so bile kršene določbe o funkcionalni pristojnosti sodišča, saj je sklep izdal sodnik posameznik, ne pa zunajobravnavni senat po 6. odstavku 23. člena ZKP, po uradni dolžnosti ugotovilo, da je pogojna obsodba izrečena obsojencu s sodbo, ki je postala pravnomočna dne 15.2.1990, izbrisana. Sklep zoper katerega se nihče od upravičencev ni pritožil, je nato postal pravnomočen. Potrebno je pritrditi pritožniku, da v procesnih pa tudi ne materialnopravnih določbah ni nobene podlage, ki bi utemeljevala poseg prvostopenjskega sodišča v že pravnomočen sklep in preklic odločitve o izbrisu pogojne obsodbe. Do trenutka izdaje sklepa lahko prvostopenjsko sodišče, kolikor pogoji iz 2. odstavka 93. člena KZJ niso izpolnjeni, seveda odloči tudi negativno, po pravnomočnosti sklepa pa kaj takega ne more več storiti. Zato je bilo pritožbi javnega tožilca ugoditi in na podlagi 3. odstavka 397. člena ZKP izpodbijani sklep razveljaviti, zadevo pa ni potrebno vračati v novo odločanje, saj je to glede na zgoraj navedene razloge nepotrebno.

Sklicevanje na določila ZKP, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l.RS št.

ZKP člen 23,  23/6,  512,  23,  23/6,  512.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sodba Cpg 174/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-30

Pravna oseba ne more zahtevati povrnitve negmotne škode za duševne bolečine zaradi krnitve ugleda.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da je tožena stranka dolžna nadomestiti nematerialno škodo v znesku 100.000,00 SIT, ki jo je tožeča stranka utrpela kot posledico protipravnega dejanja tožene stranke dne 4.8.1990 in sicer z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 4.8.1990 dalje in ji povrniti pravdne stroške.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožila tožeča stranka po svojem pooblaščencu in sicer iz razloga zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni, tako da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi. V pritožbi navaja, da so izpolnjene vse predpostavke odškodninske odgovornosti tožene stranke in sicer: protipravno ravnanje tožene stranke, nedopustna škoda, ki jo je utrpela tožeča stranka in sicer škoda na ugledu ter vzročna zveza med ravnanjem tožene stranke in moralno škodo, ki jo je utrpela tožeča stranka. Interpretacija sodišča, da je upravičena do odškodnine za tako vrsto škode le fizična, ne pa tudi pravna oseba je napačna, saj pomeni razžalitev dobrega imena in časti krnitev ugleda, ta pa je v poslovnem svetu in med občani zelo pomemben.

Navedbam tožeče stranke je sicer mogoče slediti v tem smislu, da je zaradi ravnanja tožene stranke trpel njen ugled organizatorja kulturnih prireditev, vendar je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo, da v Zakonu o obligacijskih razmerjih ni podlage za ugoditev zahtevkom po povrnitvi negmotne škode pravne osebe. Če bi bilo še možno tolmačiti 200. člen ZOR, ki govori o denarni odškodnini za negmotno škodo med drugim tudi v primeru razžalitve dobrega imena in časti v korist zahtevku, pa je 155. člen ZOR, ki opredeljuje negmotno škodo, zelo jasen. Kot tako opredeljuje povzročitev telesnih ali duševnih bolečin ali strahu drugemu. Vse to, namreč telesne in duševne bolečine ter strah pa so občutja, ki jih nikakor ni mogoče pripisati pravni osebi, temveč se lahko nanašajo le na fizično osebo.

Smisel določila je varovanje nepremoženjskih dobrin kot so življenje, telesna in spolna integriteta, zdravje, osebna svoboda, pridobitna sposobnost, pravica do življenjske sreče, čast, kredit, ime, hišni mir, tajnost pisem ter druge moralne in osebne pravice, ki sodijo v osebno sfero. To pa pomeni, da uporabe instituta negmotne škode po obstoječi zakonodaji v konkretnem primeru ni mogoče uporabiti v primeru, ko naj bi bila negmotna škoda povzročena pravni in ne fizični osebi. Ker je tako sodišče prve stopnje na ugotovljeno dejansko stanje materialno pravo pravilno uporabilo, pri tem pa ni zagrešilo nobene take kršitve v postopku, ki bi jo pritožbeno sodišče moralo upoštevati po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 652/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-02

Tožena stranka do konca glavne obravnave ni ponudila nobenega dokaza za svoje trditve, zato dejansko stanje ni ostalo nepopolno ugotovljeno, ko je sodišče upoštevalo le dokaze tožeče stranke.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka nosi sama stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijano sodbo je sodišče ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in naložilo toženi stranki, da mora plačati tožeči stranki 15.413,40 SIT z zamudnimi obrestmi in ji povrniti 10.789,00 SIT pravdnih stroškov.

Toženec je proti sodbi pravočasno vložil pritožbo, v kateri zatrjuje, da je opravil dela, za katera je od tožeče stranke prejel avans in da to lahko dokaže z ljudmi, ki so bili zaposleni v njegovi obratovalnici in so izvajali dela.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki je vložila odgovor na pritožbo.

Toženec s pritožbo ponavlja svoje že dotedanje trditve, da je delo opravil. S tem smiselno zatrjuje, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje ugotovilo zmotno in nepopolno. Ta pritožbeni razlog ni podan.

Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da toženec ni ponudil nobenega dokaza, s katerim bi potrdil svoje trditve, da je delo opravil, oz. ovrgel s tem trditve tožeče stranke, da dela ni opravil (219. čl. ZPP). Sodišče je tožencu dalo dovolj možnosti, da bi to storil, saj je določilo dve glavni obravnavi, na katerih bi toženec lahko sodišču ponudil dokaze. Tudi v pritožbi toženec samo pavšalno zatrjuje, da te svoje trditve lahko dokaže z ljudmi, pri čemer ne navede imen oseb, ki bi to izpovedale. Dejansko stanje tako ni ostalo nepopolno ugotovljeno. Na podlagi dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje pa je pravilen tudi materialnopravni zaključek, da mora toženec vrniti avans, ki ga je od tožeče stranke sprejel zato, da bi delo opravil (glej 132. čl. ZOR).

Ker sodišče druge stopnje tudi ni našlo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je izpodbijano sodbo potrdilo (368. čl. ZPP).

Tožeča stranka je odgovorila na pritožbo, vendar v odgovoru ni navedla ničesar takega, kar ne bi bila navedla že do konca glavne obravnave, zato je sodišče druge stopnje odločilo, da nosi sama stroške pritožbenega postopka (1. odst. 166. čl. ZPP v zvezi s 1. odst. 155. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 678/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-02

izvršba na podlagi verodostojne listine - sklep - ugovor - postopek kot pri ugovoru zoper plačilni nalog

Upnikove pritožbene trditve, da je dolžnikov ugovor zoper sklep o izvršbi, izdan na podlagi verodostojne listine, neutemeljen, ne vplivajo na pravilnost sklepa, izdanega po 2. odst. 55.a člena ZIP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje razveljavilo sklep o izvršbi opr. št. II IG 1936/92 z dne 10.7.1992, dopolnjen dne 10.12.1992, v delu, s katerim je bila dovoljena izvršba glede obresti, ker bo v tem delu o zahtevku odločeno v pravdnem postopku.

Upnik je proti temu sklepu pravočasno vložil pritožbo, v kateri pojasnjuje vsebino sklenjene pogodbe in vprašanje dogovorjenih obresti.

Pritožbene navedbe upnika ne vplivajo na pravilnost izpodbijane odločitve. Dejstvo je, da je bil v tej zadevi izdan izvršilni sklep na podlagi verodostojne listine (2. odst. 21. člena ZIP). Če dolžnik tak sklep izpodbija v celoti ali v delu s katerim je dolžniku naloženo, da poravna svojo terjatev, sodišče razveljavi sklep o izvršbi v delu, s katerim je dovoljena izvršba in opravljena dejanja, postopek pa nadaljuje kot pri ugovoru zoper plačilni nalog (2. odst.

55.a člena ZIP). V konkretnem primeru je dolžnik zoper sklep o izvršbi ugovarjal v delu, s katerim je bilo dolžniku naloženo, da plača obresti. O dolžnikovem ugovoru se torej mora odločiti v pravdnem postopku, v katerem pa bo sodišče moralo upoštevati tudi s to pritožbo navedene trditve upnika. Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep (2. tč. 380. člena ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP).

ZIP člen 38,  38/2,  55a,  55a/2,  38,  38/2,  55a,  55a/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 302/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-30

vrnitev v prejšnje stanje - zamuda naroka za glavno obravnavo - nesprejem vabila za glavno obravnavo

Tožena stranka je s podpisom povratnice potrdila prejem vabila za glavno obravnavo in ni izkazala, da v pošiljki ni bilo vabila za glavno obravnavo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

S sklepom z dne 9.11.1992 je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog tožene stranke za vrnitev v prejšnje stanje.

Proti sklepu je tožena stranka vložila pritožbo. Zatrjuje, da je tožena stranka s podpisom pošiljke le potrdila prejem pošiljke, ne pa tudi njeno vsebino. Ni običajno, da bi se pred prejemom pošiljke pregledala vsebina pošiljke. Ker je bilo pošiljki priloženo vse ostalo, kar je bilo navedeno kot vsebina pošiljke, je tožena stranka smatrala, da je prišlo do pomote pri navajanju vsebine pošiljke in je pričakovala naknadno vabilo za glavno obravnavo.

Pritožbeno navajanje o tem, da je tožena stranka s podpisom povratnice potrdila le prejem pošiljke, ne pa tudi tega, da je sprejela vse kar je bilo navedeno kot vsebina pošiljke, ne more vplivati na pravilnost zaključkov sodišča prve stopnje. Če tožena stranka pred podpisom povratnice ni preverila skladnosti na ovojnici navedene vsebine pošiljke z dejansko vsebino, bi to morala storiti po prevzemu pošiljke. Če v pošiljki res ne bi bilo vabila za glavno obravnavo, bi morala tožena stranka na sodišču preveriti, ali gre za pomoto v oznaki vsebine pošiljke. Ker tožena stranka ni izkazala, da je ravnala tako, ni mogoč drugačen zaključek kot tak, da ni dokazala, da se naroka dne 7.9.1992 ni udeležila iz opravičenega razloga.

Pritožba tako ni utemeljena, zato je sodišče druge stopnje izpodbijani sklep potrdilo (2. tč. 380. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 117,  117/1,  117,  117/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.