TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Cpg 992/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-30

prisilna poravnava - družbeni kapital - podjetje v družbeni lastnini - podjetje z družbenim kapitalom

Merilo za to, ali je podjetje uvrščeno kot podjetje z družbenim kapitalom, je definirano v 3. odst. 3. čl. ZLPP. Kot družbeni kapital se šteje le anonimni družbeni kapital, ki ne pripada nobeni pravni ali fizični osebi. V primeru, da ustanovi družbeno podjetje, torej podjetje, ki nima znanega lastnika, podjetje v družbeni lastnini, se šteje to novo podjetje, ki ima za celotni trajni družbeni kapital znanega lastnika kot že preoblikovano podjetje. Za to novo podjetje ne pride v upoštev določba 3. čl. ZLPP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče zavrglo predlog SDK Republike Slovenije, Podružnica T. za začetek postopka prisilne poravnave nad I.

Zoper sklep se pritožuje predlagatelj iz vseh pritožbenih razlogov.

Meni, da je odločitev prvostopnega sodišča nepravilna kot tudi njegova opredelitev, da dolžnik ni podjetje v družbeni lastnini z družbenim kapitalom. Ustanovitelj dolžnika je v celoti družbeno podjetje z družbenim kapitalom Is. Iz 1. čl. akta o ustanovitvi dolžnika je tudi razvidno, da gre v primeru I. za delniško družbo v družbeni lastnini. Osnovni kapital dolžnika, ki se od ustanovitve naprej ni povečal ampak celo zmanjšal je le družbeni kapital ustanovitelja.

Stališče, ki ga je v prvostopnem sklepu zavzelo prvostopno sodišče je v celoti materialnopravno pravilno. Predlagatelj določilo 3. čl.

Zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij (Ur.l. RS št. 55/92, 7/93 in 31/93, - v nadaljevanju ZLPP) tolmači nepravilno, prav tako tudi ne razume pravilno pojma podjetja v družbeni lastnini za razliko od podjetja z družbenim kapitalom. Edino merilo za to, ali je podjetje uvrščeno kot podjetje z družbenim kapitalom je namreč 3. odst. 3. čl. ZLPP. Kot družbeni kapital se tako šteje le anonimni družbeni kapital, ki ne pripada nobeni pravni ali fizični osebi, pri čemer enako velja tudi za trajne vloge in navadne in prednostne delnice. V konkretnem primeru, kar ni sporno, je I. ustanovila Is., torej znana pravna oseba. Tako pripada ves ustanoviteljev vložek kot tudi sedanji vložek I. znani pravni osebi in ne gre za anonimni družbeni kapital. Zato tudi podjetje I. ni podjetje z družbenim kapitalom v smislu 3. čl. ZLPP, ampak le podjetje v družbeni lastnini, ki ima za celoten trajni kapital znanega lastnika.

Prvostopno sodišče je zato pravilno odločilo, da glede na to v konkretnem primeru ne pridejo v upoštev določbe poglavja 9.1 Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur.l. RS 67/93, ZPPSL).

Te določbe se namreč uporabljajo le za postopek prisilne poravnave nad podjetji z družbenim kapitalom iz 3. čl. ZLPP.

Ker pritožbeni razlogi niso podani je pritožbeno sodišče po 2. točki 380. čl. ZPP v zvezi s 15. čl. ZPPSL pritožbo predlagatelja zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZLPP člen 2,  3,  3/1,  2,  3,  3/1.  ZPPSL člen 189,  192,  189,  192.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 238/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-22

pravica do začasne uporabe stanovanja - službeno stanovanje

Za oceno, da gre za službeno stanovanje je dovolj, da je kot tako opredeljeno v aktu o dodelitvi ter da je bilo oddano le v začasno uporabo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek za ugotovitev, da je tožnik imetnik stanovanjske pravice na dvosobnem stanovanju v III. nadstropju stanovanjskega bloka v L. ter zahtevek, da mu mora tožena stranka to stanovanje prodati v skladu z določbami stanovanjskega zakona o privatizaciji stanovanj.

Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožuje tožnik in predlaga razveljavitev, podrejeno pa spremembo. Iz dolgih in nepreglednih zloženih stavkov, ki meglijo bistvo in delajo pritožbene razloge komaj razumljive, ponekod pa celo nerazumljive, je vendarle mogoče razbrati, da tožnik sodišču prve stopnje očita, da so razlogi sodbe protislovni ter oporeka ugotovitvi, da je sporno stanovanje službeno.

Meni, da se sodišče ne bi smelo opreti na pogodbo z dne 30.3.1989. Pritožba ni utemeljena.

Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je izpodbijana sodba nerazumljiva. Njeni razlogi so namreč razumljivi, konsistentni in logični, tako da jo je v vseh pogledih mogoče preizkusiti. Očitana kršitev postopka iz 13. točke drugega odst. 354. čl. ZPP zato ni podana. Zmotno pa je tudi naziranje, da sporno stanovanje ni službeno. Predvsem je določitev stanovanja kot službenega v izključni pristojnosti stanodajalca. Da pa je bilo sporno stanovanje opredeljeno kot službeno, dovolj jasno izhaja iz pogodbe z dne 30.3.1989. Ta listina tudi dokazuje, da je bilo tožniku dodeljeno le v začasno uporabo. Ker torej tožnik ni dokazal, da bi imel na tem stanovanju stanovanjsko pravico (spričo pogodbe z dne 30.3.1989 nosi vsekakor on dokazno breme, da sporno stanovanje ni službeno ter da je imel na njem stanovanjsko pravico), je sodišče prve stopnje tožbena zahtevka povsem pravilno zavrnilo. In ker tožnik tudi v pritožbi ne zatrjuje nič takega, kar bi lahko ovrglo zaključke sodišča prve stopnje, ki temeljijo na omenjeni pogodbi, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje (40. čl. ZSR in 368. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 201/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-08

Če je med strankama sporno, ali je bila tožba veljavno umaknjena ali ne, je o tem kot o predhodnem vprašanju mogoče odločiti s posebnim sklepom. Ugotovitev, da tožba ni umaknjena, ni v nasprotju z določbami ZPP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožba tožeče stranke ni umaknjena.

Proti sklepu se pritožuje tožena stranka, ki uveljavlja pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Meni, da odločbe, kakršno je izdalo prvostopno sodišče v obravnavanem primeru, zakon o pravdnem postopku ne pozna. Glede vsebine izpodbijanega sklepa pa navaja, da je iz dokaznega postopka mogoče ugotoviti, da je bila neizpodbitna volja pokojnega tožnika, da se tožba umakne. Nadalje tožena stranka pojasnjuje, da njen pooblaščenec ni mogel nesti umika tožbe na sodišče, ker toženčev pooblaščenec ne more umakniti tožbe tožnikovega pooblaščenca, saj gre za dva nasprotujoča si položaja.

Sam tožnik pa je bil fizično popolnoma oslabel in ni zaupal nikomur razen toženkinemu pooblaščencu.

Zakon o pravdnem postopku ne našteva izčrpno, v katerih primerih izda sodišče sklep, pač pa določa, da sodišče odloči s sklepom vselej, kadar ne odloči s sodbo (čl. 129/3 ZPP). Sodišče odloča s sklepom tudi o obstoju ali neobstoju procesnih predpostavk. V obravnavanem primeru se je tekom postopka postavilo vprašanje, ali je tožeča stranka umaknila tožbo ali ne. Vložena tožba je osnovna predpostavka za začetek in nadaljevanje pravdnega postopka in je zato prvostopno sodišče povsem pravilno v smislu člena 132 ZPP odločilo o tem vprašanju pred odločanjem o glavni stvari. Izpodbijani sklep je tako po oceni pritožbenega sodišča formalno pravilen, saj v zakonu o pravdnem postopku ni nobenih ovir za izdajo takšnega sklepa. Glede na to, da je bila med strankama sporna veljavnost izjave o umiku tožbe, pa je bila izdaja takšnega sklepa tudi smiselna.

Pritožbeno sodišče pa tudi nima nobenih pomislekov glede pravilnosti same vsebine izpodbijanega sklepa. Umik tožbe učinkuje, tako kot ostala pravdna dejanja strank, če je opravljen v predpisani obliki (čl. 14 ZPP). Izjava o umiku tožbe mora biti jasna, nedvoumna in podana na sodišču (pisno ali ustno na naroku). Izjavo z dne 12.10.1992 pa je tudi po oceni pritožbenega sodišča mogoče šteti le kot naročilo pooblaščencu tožene stranke, naj tožbo umakne, ne pa kot veljavno izjavo o umiku tožbe. Zato je pritožbeno sodišče v skladu z 2. odst. 380. člena pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 129,  129/3,  132,  132/1,  129,  129/3,  132,  132/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 152/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-15

sklep o dedovanju - učinek pravnomočnosti sklepa

Če se po pravnomočnosti sklepa o dedovanju pojavi oseba, ki ni sodelovala v zapuščinskem postopku, nima pravice do pritožbe zoper sklep o dedovanju.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo pritožbo V.P., M.O., Z.G. in J.K. zoper sklep o dedovanju in pritožnice napotilo na pravdo.

Zoper ta sklep se iz vseh razlogov pritožujejo V.P., M.O., Z.G. in J.K. in predlagajo razveljavitev. Zatrjujejo, da je zapustnikova vdova dobro vedela, da so zapustnikove sestre zakonite dedinje, vendar jih je zamolčala. Tudi sodišče bi moralo zapustnikovo vdovo vprašati, ali ima zapustnik, ki je umrl brez otrok, še kakšne sorodnike. Pritožnice bi bilo treba pred zaključkom zapuščinske obravnave pozvati, naj sodelujejo v zapuščinskem postopku. Ker je bil sklep o dedovanju pooblaščenki zapustnikovih sestra vročen šele 25.10.1993, je njihova pritožba pravočasna.

Pravnomočen sklep o dedovanju veže (samo) stranke, ki so sodelovale v zapuščinskem postopku (220. čl. Zakona o dedovanju). To (po sklepanju z nasprotnim argumentom) pomeni, da pritožnic, ki v tem postopku niso sodelovale (pojavile so se šele po pravnomočnosti sklepa o dedovanju) sklep o dedovanju ne veže. Zato seveda nimajo pravice do pritožbe zoper sklep o dedovanju (drugačno stališče bi pomenilo, da sklep o dedovanju nikoli ne bi mogel postati pravnomočen, saj bi se vseskozi, vsaj teoretično, lahko pojavil še kak nov dedič), temveč (spričo tega, da jih sklep o dedovanju ne veže) možnost, da svojo pravico uveljavljajo v pravdi (223. čl. ZD). Pri tem je irelevantno, zakaj so bile pritožnice prezrte. Bistveno je, da so se pojavile šele po pravnomočnosti sklepa o dedovanju. Sodišče prve stopnje je zato njihovo pritožbo zoper sklep o dedovanju (ki jih ne veže in zato nimajo pravnega interesa za pritožbo) povsem pravilno zavrglo kot nedovoljeno ter jih napotilo, da lahko uveljavljajo svojo pravico v pravdi. Ker je potemtakem njihova pritožba zoper ta sklep neutemeljena, jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo sklep prve stopnje (2. točka 380. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 199/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-15

vrnitev v prejšnje stanje - rok - sodni rok

Vrnitev v prejšnje stanje je dopustna le pri zamudi prekluzivnih zakonskih rokov, ne pa tudi pri zamudi sodnih rokov, ki jih je mogoče podaljšati.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za vrnitev v prejšnje stanje.

Zoper ta sklep se smiselno zaradi zmotne uporabe materialnega prava pritožuje predlagatelj in predlaga spremembo. Zatrjuje, da je znesek 40.000,00 SIT težko plačati v enkratnem znesku, razen tega pa je predlagatelj zmotno menil, da si bosta z nasprotnim udeležencem stroške za izvedenca delila. To je bil razlog, da je prišlo do zamude s plačilom. Konec koncev je neekonomično, da znesek 40.000,00 SIT leži na žiro računu sodišča.

Pritožbeno sodišče sprejema zaključek prvostopnega sodišča, da se predlagatelj ne more sklicevati na nepoznavanje računa, na katerega bi moral nakazati predujem za stroške izvedenca. Ne le, da je bil o tem obveščen že z dopisom z dne 8.4.1993, bi tudi njegova pooblaščenka, ki je odvetnica, morala ta račun bodisi poznati, bodisi se o njem pozanimati. Nepoznavanje računa tako nikakor ne more biti opravičljiv razlog za zamudo s plačilom predujma.

Sicer pa je vrnitev v prejšnje stanje dopustna le pri zamudi prekluzivnih zakonskih rokov, ne pa tudi pri zamudi sodnih rokov, ki jih je mogoče podaljšati (2. odst. 111. čl. ZPP). Ker predlog za vrnitev v prejšnje stanje tako niti ni dovoljen, bi ga moralo sodišče prve stopnje zavreči (1. odst. 121. čl. ZPP). Vendar s tem, ko ga je zavrnilo ni zagrešilo take kršitve postopka, ki bi jo bilo treba upoštevati po uradni dolžnosti. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep prve stopnje (2. točka 380. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 111,  111/2,  117,  121,  121/1,  111,  111/2,  117,  121,  121/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1071/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-09

Mirovanje postopka ne more nastati v primeru, kadar pride na pripravljalni narok ali na narok za glavno obravnavo le ena stranka, druga stranka, ki je odsotna, pa na narok ni bila v redu povabljena.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom med drugim ugotovilo, da v tej pravdni zadevi postopek miruje od dne 11.4.1994 dalje.

Proti navedenemu sklepu se je pritožila tožeča stranka zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, naj sodišče druge stopnje izpodbijani sklep razveljavi in ugotovi, da ni nastalo mirovanje postopka. V obrazložitvi pritožbe navaja, da je bil dne 11.4.1994 razpisan narok za obravnavanje predloga za izdajo začasne odredbe in ni šlo za glavno obravnavo o glavni stvari. Sodišče bi lahko izdalo začasno odredbo celo brez naroka, zato v obravnavanem primeru niso obstajali pogoji za mirovanje postopka, saj po določilu 3. odst. 216. čl. ZPP ne nastane mirovanje postopka, če nobena od strank ne pride na narok za izvedbo dokazov.

Sodišče druge stopnje je ob preizkusu izpodbijanega sklepa v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi ugotovilo, da so podani zatrjevani pritožbeni razlogi. Pritožba sicer nima prav, kolikor zatrjuje, da naj bi sodišče prve stopnje za dne 11.4.1994 razpisalo le narok za izvedbo dokazov v zvezi s predlagano začasno odredbo. Iz odredbe z dne 1.4.1994 (list. št. 6) ter ostalih podatkov v spisu namreč izhaja, da je sodišče prve stopnje za dne 11.4.1994 vabilo obe pravdni stranki na narok za obravnavo predloga za izdajo začasne odredbe ter na prvi narok za glavno obravnavo. Iz vrnjenih podpisanih povratnic pa izhaja, da sta tožnik in njegov pooblaščenec odvetnik M.J. prejela vabili na navedeni narok šele 6.4.1994, torej v nasprotju z določili 4. odst. 293. čl. ZPP v zvezi s 1. odst. 286. čl. ZPP, po katerih je treba razpisati narok za glavno obravnavo tako, da ostane strankam zadosti časa za pripravo, vendar najmanj 8 dni od prejema vabila. Ob takem stanju pa v obravnavanem primeru niso bile podane zakonite predpostavke za nastanek mirovanja postopka, ki po določilu 1. odst. 216. čl. ZPP nastane v primeru, če ena stranka, ki je bila v redu povabljena ne pride, druga pa predlaga mirovanje.

Podana je torej bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 1. odst. 354. čl. ZPP, zaradi česar je sodišče druge stopnje pritožbi v skladu z določilom čl. 380. tč. 3 ZPP ugodilo ter sklep sodišča prve stopnje razveljavilo in mu zadevo vrnilo v nov postopek.

Izrek o stroških pritožbenega postopka je odpadel, ker v pritožbi niso bili zaznamovani.

Določbe Zakona o pravdnem postopku, na katerih temelji odločitev pritožbenega sodišča, so uporabljene na podlagi 1. odst. 4. čl.

Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I).

ZPP (1977) člen 216,  216/1,  216,  216/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 424/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-29

Za odločanje o tem, ali je zamenjava vojaških stanovanj po 6.1.1991 veljavna, je odločilno, ali ne nasprotuje določbam 23., 24. in 25. člena ZSR. Tudi, če je bilo soglasje k zamenjavi dano na podlagi Zakona o zagotavljanju stanovanj v JLA, h kateremu Skupščina Republike Slovenije ni dala soglasja, to samo po sebi še ne pomeni, da je zamenjava nezakonita.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek, da mora toženec izprazniti štirisobno stanovanje v L. in ga praznega izročiti tožeči stranki. Ugodilo pa je zahtevku iz nasprotne tožbe in ugotovilo, da je toženec imetnik stanovanjske pravice na tem stanovanju in sicer na podlagi pogodbe o zamenjavi stanovanj z dne 26.4.1991. Zoper to sodbo se zaradi zmotne uporabe materialnega prava pritožuje tožeča stranka in predlaga spremembo, podrejeno pa razveljavitev.

Zatrjuje, da soglasje stanodajalca nima pravne veljave, saj temelji na Zakonu o zagotvljanju stanovanj v JLA (Ur.l.SFRJ št. 84/90), h kateremu pa Skupščina Republike Slovenije v skladu z XCVI. Ustavnim amandmajem k Ustavi Republike Slovenije ni dala soglasja.

Imetnik stanovanjske pravice lahko stanovanjsko pravico pridobi in izgubi le na način in pod pogoji, ki jih je določal zakon. Po 6.1.1991 (ko je začel veljati Zakon o zagotavljanju stanovanj v JLA - Uradni list SFRJ št. 84/90, h kateremu RS ni dala soglasja) pa do 25.6.1991 sta bila to ZSR in Zakon o sredstvih in financiranju JLA kot specialni predpis (Uradni list SFRJ št. 53/84 in 57/89), po tem datumu pa le ZSR. Odločilno je torej, ali je bila zamenjava stanovanj v skladu z določbami 23., 24. in 25. člena ZSR. In ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da sporna zamenjava stanovanj ni nasprotovala omenjenim določbam, niti to ne zatrjuje tožeča stranka (v pritožbi se sklicuje le na to, da soglasje k zamenjavi temelji na Zakonu o zagotavljanju stanovanj JLA, kar pa ne izključuje ugotovitve, da zamenjava stanovanj ne nasprotuje določbam ZSR), je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje (368. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 259/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-02

izvršba za uveljavitev nedenarne terjatve - izročitev

Če stvari niso najdene pri dolžniku, ni mogoče določiti na predlog upnika v nasprotju z monetarnimi predpisi, da mora dolžnik v določenem roku izplačati v tuji valuti navedeno vrednost stvari, temveč je potrebno oceniti njihovo vrednost v domači valuti, kakršna je bila v trenutku dospelosti za njihovo izročitev.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje razveljavi ter se zadeva vrne istemu sodišču v nov postopek.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

S sklepom o izvršbi z dne 6.1.1994, ki je pravnomočen, je prvo sodišče dovolilo predlagano izvršbo z odvzemom v izvršilnem naslovu določno naštetih stvari (računalnika in drugih predmetov) in izročitvijo upniku. Ker stvari niso bile najdene pri dolžniku, je prvo sodišče na predlog upnika z izpodbijanim sklepom z dne 20.4.1994 naložilo dolžniku, da mora plačati upniku tolarsko protivrednost 3.000 DEM po prodajnem tečaju LB d.d. Ljubljana na dan plačila ter povrniti nadaljnje izvršilne stroške 9.127,00 SIT.

Proti sklepu z dne 20.4.1994 se pritožuje dolžnik iz vseh pritožbenih razlogov, predvsem pa zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve vrednosti računalniške opreme, ki ni večja kot 1.000 DEM. Vrednost računalniške opreme bo potrebno ugotoviti v posebnem postopku, zaradi česar dolžnik predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa in zavrnitev upnikovega zahtevka.

Če stvari, ki morajo biti na podlagi izvršilnega naslova izročene upniku, niso najdene ne pri dolžniku ne pri komu drugemu, oceni sodišče na upnikov predlog njihovo vrednost in s sklepom določi, da mu mora dolžnik v določenem roku izplačati to vrednost (prvi odstavek 214. člena Zakona o izvršilnem postopku, v nadaljnjem besedilu ZIP, Ur.l. SFRJ št. 20/78 do 27/90). Prenagljena je bila zato odločitev prvega sodišča, ki je na predlog upnika odločilo, da znaša vrednost računalniške opreme 3.000 DEM oziroma tolarsko protivrednost tega zneska. Za določitev vrednosti računalnika in druge opreme v tuji valuti v obravnavanem primeru niti ni podlage, ker v skladu z monetarnimi predpisi sodišča v načelu lahko prisojajo denarne zneske le v domači valuti. Potrebno bo opraviti cenitev stvari po vrednosti v trenutku dospelosti za njihovo izročitev, tako da bo prvo sodišče predvsem odločilo, ali naj to oceni izvedenec, tako kot to predlaga dolžnik in kdo je v tem primeru dolžan trpeti stroške cenitve, podobno kot pri ocenitvah na podlagi določila 80. člena ZIP. Podani so torej s pritožbo uveljavljani pritožbeni razlogi, zaradi česar je moralo drugostopno sodišče napadeni sklep razveljaviti in vrniti zadevo prvemu sodišču v nov postopek (3. točka, 380. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 194/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-22

Pritožnik zmotno interpretira določilo 148. člena Zakona o pravdnem postopku, ki sodišču nalaga dolžnost, da poizve za naslov tistega, kateremu naj se vroči pisanje. To namreč velja samo v primeru, ko stranka sama tega ne zmore.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje razveljavilo sklep o dovolitvi izvršbe in zavrglo upnikov predlog.

Proti temu se je pritožil upnik, ki sklep izpodbija zaradi bistvene kršitve določb izvršilnega oziroma pravdnega postopka in zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Predlaga njegovo spremembo ali razveljavitev. Navaja, da sodišču ni mogel posredovati drugega doložnikovega naslova, ker ga nima, saj je dolžnik odpotoval neznano kam. Ob tem opozarja na določilu 148. člena ZPP, po katerem sodišče poskusi dobiti potrebne podatke od pristojnega upravnega organa ali kako drugače. Po njegovem je torej sodišče dolžno iskati podatke o naslovu stranke, kateri naj se sodno pisanje vroči. To velja še toliko bolj ob znanem dejstvu izmikanja izvršilnemu postopku, ko dolžniki pošiljke enostavno nočejo sprejeti pod pretvezo, da so odpotovali.

Po določilu 35. člena Zakona o izvršilnem postopku mora biti v predlogu naveden dolžnik in po določilu 106. člena Zakona o pravdnem postopku mora biti navedeno njegovo ime in poklic ter stalno oziroma začasno prebivališče stranke, morebitnih njegovih zastopnikov in pooblaščencev. Vloga upnika tega ni vsebovala in sodišče ga je opozorilo na pomanjkljivost. Kljub temu upnik ni sporočil novega naslova dolžnika in ni sporočil, zakaj ne more sam izvedeti za njegov naslov. Zato je navedba dolžnika in s tem vloga upnika pomanjkljiva in jo je sodišče po določilu 109. člena Zakona o pravdnem postopku pravilno zavrglo. Pritožnik namreč ni navedel razlogov in ni dal ustreznih podatkov, brez katerih sodišče ne bi moglo ugotoviti dolžnikove identitete.

Ker torej pritožnik zmotno interpretira določilo 148. člena zakona o pravdnem postopku, ki sodišču nalaga dolžnost, da poizve za naslov samo v primeru, ko stranka sama tega ne more, je sodišče druge stopnje po določilu 2. točke 380. člena zakona o pravdnem postopku zavrnilo pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep.

Določila Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77 do 27/90 in RS št. 55/92) je uporabilo po pooblastilu 14. člena Zakona o izvršilnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 20/78 do 27/90 in RS št. 55/92), obojna pa na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I).

ZPP (1977) člen 106,  106/2,  148,  106,  106/2,  148.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.