VSL sodba in sklep II Cp 539/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-09-14

Čeprav se ara (praviloma) všteva v izpolnitev, je v kontekstu 81. člena ZOR, ki govori o usodi are pri delni izpolnitvi, ni mogoče pojmovati kot izpolnitev samo.

Pritožba zoper ugoditveni del sodbe (prvi odstavek izreka) se zavrže kot nedovoljena.

Pritožbi se delno ugodi in se del sodbe, s katerim je zavrnjen zahtevek za vrnitev hidravlične dvigalke in vlečne vrvi razveljavi ter zadeva v tem delu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Ob reševanju pritožbe se del sodbe, s katerim je zavrnjen zahtevek za plačilo 5.700,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 19.9.1991 ter odločba o stroških postopka po uradni dolžnosti razveljavita in se zadeva tudi v tem delu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sicer se pritožba zavrne kot neutemeljena in se v nerazveljavljenem delu potrdi zavrnilni del sodbe prve stopnje.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje toženko zavezalo, da mora tožniku vrniti leseno držalo za sekiro, nastavke naslonjal za prednje sedeže, penasti blazini, odejo za zadnji sedež, pleteno kapo, TIP-TOP krpo, lopato, moški dežnik, torbo z orodjem, verige za avto, gedore ključe, kable za start, parkirni znak, gasilni aparat, dva para delovnih rokavic, vlečno kljuko in krpe za čiščenje avtomobila.

Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožuje tožnikov pooblaščenec in predlaga razveljavitev, podrejeno pa spremembo. Zatrjuje, da iz toženkine izpovedbe izhaja, da sta se stranki dogovorili za plačilo ob prepisu. Ker torej rok ni bil preciziran, bi toženka morala tožnika opomniti. Prvi konkreten opomin pa je tožnik prejel 29.1.1992, torej dan po tem, ko mu je toženka vozilo odpeljala in s tem razdrla pogodbo. S tem opominom mu je dala samo en dan za plačilo. To pomeni, da je bila toženka tista, ki je enostransko razdrla pogodbo. Sodišče je kršilo pravila postopka, saj bi moralo na podlagi 331. člena ZPP izdati sodbo na podlagi pripoznave brez nadaljnjega obravnavanja. Zato ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih je ni mogoče preizkusiti. Sodišče ni odločilo o vrnitvi trikotnika, kompleta žarnic, zavorne tekočine, priklopa za vtičnico za prikolico, sončnih očal in prve pomoči. Poleg tega se je postavilo na stališče, da določenih stvari v avtomobilu sploh ni bilo, čeprav sama toženka v dopisu z dne 5.1.1994 in v primopredajnem zapisniku z istega dne navaja, da sta bili v avtomobilu tudi hidravlična dvigalka in vlečna vrv. Sodišče je tudi zmotno uporabilo materialno pravo, zlasti pa ni navedlo, katera stranka je bila pravzaprav odgovorna za razdrtje pogodbe. Pri odločanju bi bilo treba upoštevati 81. člen ZOR, saj je toženec obveznost delno izpolnil. Sodišče je tudi napačno po prosti presoji ugodilo toženkinemu pobotnemu ugovoru. Končno je nepravilna še odločba o stroških postopka. Sodišče ni namreč nikjer pojasnilo, s kakšnim delom zahtevka je tožnik uspel.

Zoper omenjeno sodbo se pritožuje tudi tožnik sam, pri čemer opozarja, da je bilo v avtomobilu več stvari, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje ter oporeka ugotovitvam glede roka za plačilo kupnine.

Tožnik nima pravnega interesa za pritožbo zoper tisti del sodbe, s katerim je uspel in ki toženki nalaga, da mu mora vrniti določene stvari. Ker je torej ta del pritožbe nedovoljen (3. odstavek 358. člena ZPP), jo je pritožbeno sodišče v tem delu zavrglo (367. člen ZPP).

Za odločanje o zahtevku za vrnitev dvojne are je bistvenega pomena, katera stranka je odgovorna za neizpolnitev pogodbe oz. z drugimi besedami, ali je prišlo do razdrtja pogodbe v skladu s 126. členom ZOR. V tem kontekstu je pomembno zlasti, ali sta se stranki dogovorili za rok plačila kupnine ter ali je toženka pustila tožniku primeren naknadni rok. Pritožbeno sodišče tu sprejema vsaj implicitno ugotovitev prvostopnega sodišča, da sta se stranki dogovorili za plačilo kupnine ob registraciji avtomobila. To namreč potrjuje zlasti izpovedba priče L.Z., ki je bila navzoča ob sklepanju prodajne pogodbe. Bilo bi tudi nelogično, da se stranki ne bi dogovorili za rok plačila in da bi tožnik, ki mu je bil avto takoj izročen, lahko v nedogled odlašal s plačilom kupnine. Ker tožnik tudi takrat (18.9.1991) ni izpolnil svoje obveznosti, mu je dala toženka naknaden rok in sicer do konca leta 1991. Sodišče prve stopnje se je tu utemeljeno oprlo na toženkino izpovedbo, ki je prepričljiva in bolj logična od tožnikove. Zdi se preprosto neverjetno, da toženka takrat (ob registraciji avtomobila) ne bi omenjala obveznosti plačati kupnino, čeprav sta se dogovorila, da jo bo plačal ob registraciji in čeprav je od sklenitve pogodbe in izročitve avtomobila takrat minilo že več mesecev. Ko je toženka odpeljala avtomobil, je bila torej pogodba že razdrta in odgovornost za to nosi tožnik (3. odstavek 126. člena in 1. odstavek 125. člena ZOR). V skladu s 1. odstavkom 80. člena ZOR je zato toženka upravičena obdržati aro.

Tožnik meni, da bi moralo sodišče uporabiti določbe 81. člena ZOR, saj da predstavlja izročitev are že delno izpolnitev obveznosti.

Vendar je to pritožbeno stališče zmotno. Čeprav je ara (praviloma) všteta v izpolnitev (2. odstavek 79. člena ZOR), je v kontekstu 81. člena, ki govori o usodi are pri delni izpolnitvi, ni mogoče pojmovati kot izpolnitev samo. V nasprotnem primeru bi namreč (praviloma) ara predstavljala že delno izpolnitev obveznosti, to pa bi pripeljalo do denegacije temeljne oblike njene sankcije, kot jo določata prva dva odstavka 80. člena ZOR.

Pritožba je neutemeljena tudi v delu, s katerim izpodbija zavrnitveni del sodbe o zahtevku za vrnitev posameznih stvari (razen glede hidravlične dvigalke in vlečne vrvi), kajti tožniku ni uspelo dokazati, da bi bili v avtomobilu še drugi predmeti, razen tistih, glede katerih je sodišče tožbenemu zahtevku ugodilo. Izjema velja za hidravlično dvigalko in vlečno vrv. Tu se namreč pritožnik utemeljeno sklicuje na toženkin dopis z dne 5.1.1994, v katerem omenja ta predmeta. Ker sodišče prve stopnje te listine ni ocenilo, je dejansko stanje v tem pogledu nepopolno ugotovljeno.

Razen tega je sodišče prve stopnje zagrešilo tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP. Nanaša se na zavrnitev zahtevka za plačilo 5.700,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 19.9.1991. Podano je namreč nasprotje med izrekom in obrazložitvijo, zaradi česar sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti. Iz obrazložitve izhaja, da je terjatev za 5.700,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 19.9.1991 prenehala zaradi pobota s toženkino terjatvijo iz naslova neupravičene pridobitve, iz izreka pa to ni razvidno. Če namreč toženec ugovarja v pobot svojo nasprotno terjatev in sodišče ugotovi, da nasprotna terjatev obstoji, ima sodba tri člene. V prvem sodišče ugotovi, da obstoji tožnikova terjatev in pa njeno višino. V drugem členu ugotovi, do katere višine obstoji nasprotna terjatev toženca. V tretjem členu pa sodišče odredi pobotanje in tožbeni zahtevek zavrne, ali pa mu deloma ugodi, pač glede na to, v kakšni višini obe terjatvi konkurirata (3. odstavek 333. člena in 3. odstavek 338. člena ZPP). Ker mora pritožbeno sodišče paziti na take postopkovne kršitve po uradni dolžnosti, je tisti del sodbe, s katerim je odločeno o zahtevku za plačilo 5.700,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 19.9.1991 razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (1. odstavek 369. člena ZPP). Enaka usoda je zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja doletela zavrnitveni del sodbe o zahtevku za vrnitev hidravlične dvigalke in vlečne vrvi (1. odstavek 370. člena ZPP), medtem ko je pritožbo zoper preostali zavrnitveni del sodbe pritožbeno sodišče zavrnilo in v tem delu potrdilo sodbo prve stopnje (368. člen ZPP). Ker je odločba o stroških postopka odvisna od končnega uspeha strank, je bilo treba razveljaviti tudi to odločbo.

Pritožbe zoper njo zato pritožbeno sodišče ni posebej obravnavalo.

Ob ponovnem obravnavanju naj sodišče prve stopnje oceni toženkin dopis z dne 5.1.1994, v katerem omenja tudi hidravlično dvigalko in vlečno vrv, pri odločanju o zahtevku za plačilo 5.700,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 19.9.1991 pa upošteva ugovor zaradi pobota ter v primeru, če bo spoznalo, da je ugovor utemeljen, ugotovi višino obeh terjatev (v tem primeru bo moralo izračunati tudi zamudne obresti in jih prišteti glavnici), izreče pobotanje (do višine pobotne terjatve) in zahtevek (delno) zavrne.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na 3. in 4. odstavku 166. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.