TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba I Cp 589/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-05

Nična je določba pogodbe o prodaji na obroke, da bo prodajalec kupcu izročil stvar šele, ko mu bo kupnina v celoti plačana.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek, da mora toženka plačati tožeči stranki 4.450,00 SIT z zakonitim zamudnim obrestim od 4.8.1993. Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožuje tožeča stranka in predlaga spremembo. Zatrjuje, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, saj v konkretnem primeru ne gre za prodajo na obroke. Bistvo prodaje na obroke je namreč v tem, da prodajalec izroči premično stvar še preden mu je kupnina v celoti plačana. V konkretnem primeru pa sta se stranki dogovorili, da toženka v celoti plača naročeno knjigo, založba (tožeča stranka) pa ji bo knjigo izročila, ko bo knjiga v celoti plačana. Pogodba torej ni v nasprotju z zakonom. Zato je napačno stališče prvostopnega sodišča, da je nična določba 9. točke prodajnih in plačilnih pogojev. Sicer pa pogodba dovolj varuje kupca, saj ve, da bo knjigo prejel, ko jo bo v celoti plačal. Tak način poslovanja je običajen tudi pri drugih založbah in je potreben predvsem zato, ker založba glede na naročila strank naroči tudi tiskanje knjige.

Zmotno je pritožbeno stališče, da v konkretnem primeru ne gre za prodajo na obroke. Kot pove že samo ime, je namreč bistveno, da se je toženka kupnino zavezala plačati v obrokih (primerjaj 544. člen ZOR).

Prav to (obročno plačevanje kupnine) je tudi razlog za posebno ureditev prodaje. Zakonodajec želi tu kupca varovati pred morebitno nepremišljenostjo, ki je posledica dejstva, da mu kupnine ni treba plačati naenkrat (zaradi česar se lažje odloči za nakup). Glede na to je povsem irelevantno, ali je šlo za prednaročniško (in zato morda celo nekoliko nižjo) ceno, ter ali je tak način poslovanja ugoden za tožečo stranko (ker kupci kreditirajo tiskanje in ker so prednaročila orientacija za odločitev, za koliko izvodov naj naroči tiskanje).

Določba 9. točke pogodbe (oz. naročilnice), da je tožeča stranka dolžna izročiti knjigo šele, ko je ta v celoti plačana, je torej nična, saj je za kupca manj ugodna od določbe 1. odstavka 542. člena ZOR, po kateri se prodajalec zavezuje, da bo kupcu izročil stvar še preden mu bo kupnina popolnoma plačana (551. člen ZOR). Ker je torej sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo in ker ni zagrešilo nobene take kršitve v postopku, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje (368. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 715/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-19

Napačno je uporabljeno materialno pravo, ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je zapustnik določil, da se nujni delež izplača v denarju.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, kaj spada v zapuščino; za oporočna dediča je razglasilo R. K. do 3/4 in N. P. kot nujno dedinjo do 1/4 zapuščine.

Proti sklepu se pritožuje R. K. in navaja, da se s sklepom ne strinja. Ne strinja se z vknjižbo tako kot je odločilo sodišče prve stopnje. Sestri gre lahko le nujni delež. Dal bi ji parcelo in nekaj denarja. Ne more imeti deleža na vsem posestvu.

Sodišče prve stopnje je napačno uporabilo materialno pravo, v zvezi s tem pa dejansko stanje ni raziskano v zadostnem obsegu. Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje (čl. 370/1 Zakona o pravdnem postopku - ZPP - v zvezi s čl. 163 Zakona o dedovanju - ZD).

Zapustnikovo oporoko sta oba dediča priznala. Izhajati je torej treba iz oporoke, kjer je govora o tem, da zapustnik vse premoženje zapušča sinu R. K. z obveznostjo, da izplača hčerki N. P. par volov, težkih 1500 kg, v oporoki pa je govora tudi o jabolkih. Sodišče prve stopnje je sicer štelo, da je zapustnik s takom zapisom določil volilo svoji hčerki, vendar je v obravnvanem primeru zapis mogoče razumeti le tako, da je nujni dedinji določil izplačilo v denarju oziroma v določenih pravicah (čl. 27 ZD), saj oporočitelj poudarja, da vse premičnine in nepremičnine zapušča sinu, posebej pa govori tudi, da se zemlja ne sme prodati. Tudi če bi se štelo, da gre le za volilo, pa sodišče prve stopnje ni upoštevalo določbe čl. 47 ZD, po katerem je volilo zakonitemu dediču treba vračunati v dedni delež. Sodišče prve stopnje sicer ugotavlja, da se nujna dedinja z volilom ne strinja, vendar take izjave v spisu ni, saj sodišče prve stopnje gornjega zapisa v oporoki sploh ni obravnavalo. Tudi če se res ne strinja, pa na stvari nič ne spremeni, saj je oporoka priznana in se je torej po njej treba ravnati, če se dediča kaj drugega ne dogovorita. Za odločitev, kakršno je sprejelo sodišče prve stopnje, pa v spisu ni podlage.

Ker torej nujna dedinja zahteva nujni delež, bo treba po določbah čl.

28 ZD ugotoviti vrednost zapuščine, da se bo lahko izračunal nujni delež, nato pa ugotoviti vrednost tistega, kar je zapustnik določil v oporoki za nujno dedinjo. Po obračunu bo ugotovljeno, ali gre nujni dedinji dopolnitev nujnega deleža, torej ali in koliko ji še gre poleg tistega, kar je določeno v oporoki. Vse to pa velja, če se dediča kaj drugega ne bosta dogovorila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 1221/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-12

Ker toženca nimata sklenjene najemne pogodbe, se morata izseliti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da sta se D.F.

in S. F. dolžna izseliti iz stanovanja št. 1 v hiši P. in ga praznega izročiti tožeči stranki ter ji povrniti 7.200,00 SIT pravdnih stroškov, vse v 15. dneh, da ne bo izvršbe. Ugotovilo je, da sta toženca v stanovanju brez pravnega naslova. S sklepom, vsebovanem v isti sodni odločbi, je vzelo na znanje umik tožbe zoper prvega toženca.

Proti sodbi se toženca pritožujeta. Navajata, da bi moral lastnik zahtevati izpraznitev stanovanja od najemnika oziroma imetnika stanovanjske pravice, kateremu je to stanovanje dodelil, ne pa da tožbo zoper njega umakne in toži samo njiju, saj med njima in lastnikom ni nobenega pravno definiranega razmerja. Obstajajo še drugi razlogi v zvezi z lastništvom premičnin v stanovanju in obveznosti najemnika oziroma imetnika stanovanjske pravice do stroškov upravljanja in obratovanja stanovanjske hiše. Predlagata, da sodišče ponovno uvede postopek zoper I. F., ki je po Zakonu o stanovanjskih razmerjih in stanovanjskem zakonu zavezanec proti lastniku.

Po ugotovitvah sodišča prve stopnje, ki jih pritožnika ne izpodbijata, toženca stanujeta v stanovanju, vendar z lastnikom stanovanja najemne pogodbe nimata sklenjene. V členu 58/1 Stanovanjskega zakona je določeno, da oseba, ki uporablja stanovanje, pa z lastnikom ni sklenila najemne pogodbe oziroma ni podaljšala najemne pogodbe, sklenjene za določen čas, uporablja stanovanje nezakonito. V 2. odstavku istega člena je določeno, da lahko lastnik kadarkoli vloži tožbo na izpraznitev stanovanja pri rednem sodišču.

Glede na take ugotovitve je torej odločitev prvega sodišča o tem, da se morata toženca izseliti, pravilna. Pritožnika sama poudarjata, da med njima in lastnikom ni nobenega pravno definiranega razmerja.

Torej tudi sama zatrjujeta situacijo, ki jo predvideva člen 58 Stanovanjskega zakona. Pritožnika ne moreta uspešno zahtevati, naj sodišče zopet uvede postopek zoper I. F., kajti v pravdnem postopku sodišče lahko odloča le, če je vložena tožba. V tem primeru pa je zoper I. F. tožeča stranka tožbo umaknila, zaradi česar je sodišče prve stopnje tudi vzelo na znanje umik tožbe zoper njega. Stvar lastnika stanovanja pa je, da bo presodil, ali je ponovna tožba potrebna. take zahteve pa toženca v pritožbi ne moreta postavljati.

Tako je bilo torej treba zavrniti pritožbo in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje (člen 368 Zakona o pravdnem postopku).

SZ člen 58,  58/1,  58/2,  58,  58/1,  58/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 340/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-12

Upravna odločba, ki ni izvršljiva, nima pravnega učinka in ni podlaga za vpis v zemljiško knjigo.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje spremeni tako, da se na podlagi odločbe Mestne uprave za inšpekcijske službe, Urbanistične inšpekcije L. z dne 19.11.1993 štev.356.2-1727/93-6-VM z dne 19.11.1993 pri nepremičnini vl. št. 604 k.o. T. pri parc. št.

23/2 zaznamba prepovedi po tej odločbi n e o p r a v i.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se na podlagi izvršljive odločbe, ki je citirana v izreku tega sklepa, po uradni dolžnosti opravi zaznamba prepovedi v smislu čl. 76/c in č Zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor.

Proti temu sklepu se pritožuje M.B. in predlaga razveljavitev sklepa.

Navaja, da naj bi sklep temeljil na izvršljivi odločbi Mestne uprave za inšpekcijske službe, vendar odločba ni bila nikoli vročena niti lastniku F. B. niti investitorju M. B.

Sodišče prve stopnje navaja v izreku izpodbijanega sklepa, da je zaznamba opravljena na podlagi izvršljive odločbe, ki jo citira. Ta odločba je v spisu, vendar nima zaznamka o izvršljivosti. Za vpis zaznambe pa bi odločba morala biti izvršljiva. Upravna odločba, ki ni izvršljiva, nima pravnega učinka in zato ne more biti podlaga za zemljiškoknjižni vpis (prim. čl. 270 Zakona o upravnem postopku).

Pritožbi je bilo tako treba ugoditi in odločiti, da se poočitev ne izvede.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1744/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-05

Ker je z začasno odredbo treba odločiti hitro, zadostuje, da so dejstva verjetno izkazana.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom izdalo začasno odredbo, s katero je naložilo tožencu, da mora plačevati od 1.9.1994 dalje preživnino za svoja mladoletna otroka K. in P., za vsakega po 15.000,00 SIT mesečno in sicer zapadle obroke v 15 dneh, v naprej dospevajoče obroke pa do vsakega 5. dne v mesecu v naprej. Odločilo je, da začasna odredba velja do pravnomočne odločitve v tej pravdni zadevi.

Proti sklepu se pritožuje toženec iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga razveljavitev sklepa. Navaja, da je obrazložitev v nasprotju z izrekom. Ni res, da toženec še ni nič plačal. Preživnina v znesku 15.000,00 SIT mesečno bi bila sicer primerna, vendar je trenutno ne more plačevati. Tudi to ni res, da je prejel določene zneske ob delitvi skupnega premoženja. Sodišče se ne ukvarja z vprašanjem, kakšni so realni dohodki toženca. Toženec otrokom ne more zagotavljat nadpovprečnega standarda.

Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z odločitvijo in razlogi sodišča prve stopnje. K tem razlogom glede na pritožbene trditve še dodaja: Predvsem je treba izhajati iz narave izpodbijanega sklepa, ki je začasna odredba. Vprašanje preživnine je z njo urejeno le začasno, do pravnomočne odločitve o zadevi. Ker gre torej za začasno odredbo, tudi ni potrebno, da bi bilo dejansko stanje v zvezi z vprašanjem višine preživnine raziskano v takem obsegu kot pri končni odločitvi.

Če bi bilo tako, bi začasna odredba izgubila pomen. Namen začasne odredbe v postopku za razvezo zakonske zveze je, da zaradi teka postopka preživninski upravičenec ni prikrajšan pri preživljanju.

Odločiti je treba hitro, na podlagi dejstev, ki so verjetno izkazana.

Sodišče prve stopnje je pravilno ravnalo, ko se je pri višini preživnine, določene s tem sklepom, oprlo na izjavo, ki jo je v zvezi s tem dal sam toženec (list. št 30). Zato njegove drugačne trditve v pritožbi in poskus, da bi svojo tedanjo izjavo drugače prikazal, niso upoštevni. Ker je bilo že zgoraj poudarjeno, da gre za začasno rešitev in da so za tako odločitev dejstva v zadostni meri ugotovljena, ni treba posebej odgovarjati na vse tiste pritožbene trditve, ki očitajo sodišču prve stopnje pomanjkljiv postopek v zvezi z ugotavljanjem višine toženčevih osebnih dohodkov. Pritožbeno sodišče pa tudi ni ugotovilo nobenih bistvenih kršitev določb postopka, zlasti tudi ne zatrjevanega nasprotja med izrekom in obrazložitvijo. Tudi če bi toženec v letu 1994 že kaj prispeval za preživljanje, je začasna odredba, ki velja šele od 1.9.1994, in ki je izdana v skladu z določbo čl. 72 Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih, še vedno potrebna.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilih čl. 380 tč.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 758/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-12

postopek pred razsodišči - razveljavitev razsodbe

S tem, ko je razsodišče opravilo obravnavo kljub temu, da je bilo tožnikovemu odvetniku pred tem po telefonu zagotovljeno, da bo obravnava preložena, je tožniku, čigar odvetnik se je zanesel na zagotovilo o preložitvi in na obravnavo ni prišel, onemogočilo obravnavanje pred razsodiščem.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje razveljavilo odločbo AR 152/92 z dne 16. 12.1992 Arbitraže Zavarovalnice Triglav, d.d. Ljubljana.

Zoper to sodbo se zaradi bistvene kršitve določb postopka pritožuje tožena stranka in predlaga spremembo. Zatrjuje, da arbitraža ni postopala nezakonito. Obe stranki je pravilno in pravočasno povabila na obravnavo. Tožnikov pooblaščenec je opravičil izostanek ter predlagal zaslišanje predstavnika C. izven obravnave. Treba je upoštevati 295. člen ZPP, po katerem sodišče opravi obravnavo tudi v nenavzočnosti katere od strank. Sicer pa tožnik ni bil udeleženec prometne nesreče, iz katere je uveljavljal odškodnino. Njegova navzočnost zato ne bi prispevala k boljši razjasnitvi zadeve. Sicer pa privolitev strank, da se obravnava opravi v morebitni nenavzočnosti katere od njiju sploh ni potrebna. ZPP ne pozna take določbe. Stranke torej same odločajo, ali se bodo udeleževale sodnega in tudi arbitražnega postopka.

Pritožbeno sodišče sprejema pravni zaključek sodišča prve stopnje (dejanskih ugotovitev, od katerih je odločilno zlasti, da je bilo tožnikovemu odvetniku po telefonu zagotovljeno, da bo obravnava preložena, tožena stranka ne izpodbija). Res je, da v arbitražnem postopku niso bile kršene določbe o vročanju in res je tudi, da če katera stranka ne pride na narok za obravnavo, se obravnava vseeno opravi. Prav tako je treba pritrditi pritožbi, da ZPP ne določa, da bi se obravnava lahko opravila kljub odsotnosti katere od strank le, če bi ta v to vnaprej privolila. Vendar je v konkretnem primeru bistveno, da je bilo tožnikovemu takratnemu odvetniku po telefonu zagotovljeno, da bo obravnava preložena. S tem, ko je arbitraža obravnavo kljub temu opravila, je tožnikovemu takratnemu odvetniku (in s tem tožniku), ki se je zanesel na zagotovilo o preložitvi, onemogočila obravnavanje pred razsodiščem. Ker je torej podan razlog za razveljavitev razsodbe arbitraže iz 7.točke 485. člena ZPP v zvezi z 2. točko 421. člena ZPP, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo prve stopnje (368. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 421,  421-2,  485,  485-7,  421,  421-2,  485,  485-7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 466/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-05

ustavitev izvršbe - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Sodišče je v isti stvari dvakrat izdalo sklep o ustavitvi izvršbe, zato je bistveno kršilo določbe postopka (člen 354/2 tč. 11 ZPP).

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se ustavi izvršba z rubežem dolžnikovih denarnih prejemkov, dovoljena s sklepom o izvršbi opr. št. I ..... z dne 4.3.1992, ker upnica ni sporočila novega naslova dolžnikove zaposlitve.

Proti sklepu se pritožuje upnica in predlaga, da sodišče sklep razveljavi in izvršbo nadaljuje, kajti 8.5.1992 so sporočili sodišču, naj v skladu s sklepom o izvršbi izvede rubež premičnih stvari.

Sodišče jih je 11.10.1993 tudi obvestilo o neuspeli dražbi. Podali so predlog za drugo dražbo in prodajo pod roko. Dolžnik še vedno ni poravnal vsega dolga.

S sklepom o izvršbi z dne 4.3.1992 je sodišče prve stopnje odločilo, da se izvršba opravi tako z rubežem osebnega dohodka dolžnika kot tudi z rubežem, cenitvijo in prodajo premičnih stvari. Ko je poskušalo sklep o izvršbi vročiti dolžnikovemu dolžniku, je ugotovilo, da dolžnik ni več zaposlen v podjetju, navedenem v predlogu za izvršbo. Na poziv sodišča z dne 16.4.1992, naj sporočijo, pri kateri družbeni pravni osebi ali zasebniku je dolžnik zaposlen, je upnica predlagala, da se izvršba nadaljuje z rubežem, cenitvijo in prodajo premičnin. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem obvestilom odprlo nov spis opr. št. II I ..... in nato zadevo nadaljevalo v tem spisu. Zaključilo jo je s sklepom II I ..... z dne 20.1.1994, ki je postal pravnomočen 14.4.1994 in s katerim je izvršbo, dovoljeno s sklepom z dne 4.3.1992, ustavilo. Ko je torej sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom (ki je bil izdan 18.5.1994), ustavilo izvršbo z rubežem dolžnikovih denarnih prejemkov, je torej odločalo o že pravnomočno odločeni stvari. Zaradi bistvene kršitve določb postopka je bilo zato treba sklep razveljaviti. Nadaljevanje postopka ni potrebno, ker je že pravnomočno končan. S tem v zvezi je treba povedati, da pritožbenega predloga o nadaljevanju izvršbe ni mogoče upoštevati, kajti izvršba je že v celoti pravnomočno ustavljena.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilu čl. 365/2 in 369/2 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 354/2 tč. 11 in čl.

380 tč. 3 in čl. 381 istega zakona in čl. 14 Zakona o izvršilnem postopku.

ZPP (1977) člen 354,  354/2-11,  354,  354/2-11.  ZIP člen 14,  68,  14,  68.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 532/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-19

nedovoljena pritožba - pravni interes - utesnitev izvršbe

Dolžnik nima pravnega interesa za pritožbo zoper sklep o utesnitvi že dovoljene izvršbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se izvršba nadaljuje za preostali dolg v znesku 3.300,00 SIT, v ostalem pa se izvršba ustavi, ker je upnik delno umaknil predlog.

Proti sklepu se pritožuje dolžnica in navaja, da je glavnico z zamudnimi obrestmi plačala 31.1.1994. Meni, da ni dolžna plačati sodnih stroškov v višini 3.300 SIT. Predlaga, da sodišče postopek ustavi.

Pritožba ni dovoljena, ker dolžnica nima pravice, pritožiti se (čl.367 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 14 Zakona o izvršilnem postopku).

Sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine je pravnomočen. Z njim je bilo odločeno, da mora dolžnica poravnati tako terjatev po upnikovem predlogu kot tudi izvršilne stroške v znesku 3.300,00 SIT.

Ko je sodišče prve stopnje z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo, razen za znesek 3.300,00 SIT, ni na novo odločalo o nobeni dolžničini pravici, saj je bilo o tem, da mora plačati tudi 3.300,00 SIT, že odločeno z učinkom pravnomočnosti, kajti dolžnica ni ugovarjala sklepu o izvršbi na podlagi verodostojne listine. Ko je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep, je z njim odločilo manj kot je bilo odločeno s prvotnim sklepom. Kolikor je odločilo o nadaljevanju izvršbe, se to nanaša samo na tisto, o čemer je že bilo odločeno.

Dolžnica se zato nima pravice več pritožiti, kajti zoper prvotno odločitev se ni pritožila.

ZPP (1977) člen 358,  358/3,  367,  358,  358/3,  367.  ZIP člen 14,  37,  37/1,  37/2,  14,  37,  37/1,  37/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 577/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-10

razlogi za pritožbo - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja - obračun obresti - dokazno breme tožnika (upnika)

Tožeča stranka mora predložiti dokaze o nastanku pogodbenega razmerja in plačilni obveznosti tožene stranke, kadar vtožuje plačilo obrestnega obračuna. Sodišče mora imeti možnost preveriti tudi čas plačine zamude. Šele takrat lahko sodišče zanesljivo govori o obveznosti plačila zamudnih obresti iz 279. člena ZOR.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje razveljavi in vrne sodišču I. stopnje v ponovno odločanje.

Tožeča stranka je z izvršilnim predlogom na podlagi verodostojne listine, ki ga je vložila dne 9.7.1993, zahtevala od tožene stranke obračunane obresti v znesku 94.928,00 sit s pripadki. Tožena stranka je zoper izvršilni sklep v celoti ugovarjala. Po opravljeni glavni obravnavi, katere se tožena stranka ni udeležila, je sodišče v celoti vzdržalo izvršilni sklep glede plačila 94.928,00 sit spp v veljavi.  Tožena stranka se je zoper sodbo pritožila .V pravočasni pritožbi ponavlja navedbe iz ugovora, da sama nima evidentirane vtoževane terjatve - smiselno uveljavlja pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.  Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena iz naslednjih razlogov: Tožeča stranka je predložila sodišču štiri obračune zamudnih obresti. Samo v zvezi z obračunom št. 881050 je priložen še dopis tožene stranke, da obračuna ne prizna, ker pri treh računih ni bil upoštevan "dogovorjeni neto 30 dni", tako da je posredno možno zaključiti da obstoji obligacijskego razmerje. Pri ostalih obračunih tudi takega posrednega dokaza tožnica ni predložila. V ponovnem postopku bo tožeča stranka morala predložiti dokaze o nastanku pogodbenega razmerja in plačilni obveznosti tožene stranke. Sodišče mora imeti možnost preveriti tudi čas plačine zamude. Šele takrat lahko sodišče zanesljivo govori o obveznosti plačila zamudnih obresti iz 279. člena ZOR.  Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker jih stranka ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.