VSL sodba II Cp 2051/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-01

dalj časa trajajoča življenjska skupnost moškega in ženske - izvenzakonska skupnost

Zaradi istočasnih dveh večletnih razmerij enega moškega z dvema ženskama ni izključen obstoj izvenzakonske skupnosti z eno izmed njih.

Pritožbi se zavrneta kot neutemeljeni in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

V obravnavani zadevi M.Z. in M.V. nasproti dedičem - trem otrokom pok. A.Š., umrlega 4.4.1989, zahtevata ugotovitev obstoja izvenzakonske skupnosti s pokojnim in s tem dedne pravice po njem, M.Z. pa tudi ugotovitev, da je s pok. A.Š. pridobila skupno premoženje (stanovanje in avto R 4), katerega 1/2 izločuje iz zapuščine. Prvostopno sodišče je z izpodbijano sodbo v celoti ugodilo zahtevku M.Z., zahtevek M.V. pa je zavrnilo. Prepričalo se je namreč, da je bila kvaliteta in vsebina razmerja M.Z. s pokojnim taka, da je to zvezo mogoče oceniti kot skupnost v smislu 12. člena ZZZDR, medtem ko razmerje M.V. in pok. A.Š. kljub dolgemu trajanju in skupnemu otroku takih značilnosti in lastnosti ni imelo.

Toženka S.J. v pritožbi, ki jo proti sodbi glede obsodilnega dela vlaga iz vseh pritožbenih razlogov, poudarja, da je za presojo obstoja izvenzakonske skupnosti pomemben element zavest pripadnosti.

Te zavesti pri A.Š., da namreč kot partner pripada M.Z., ni.

Prvostopno sodišče se je preveč ukvarjalo z zunanjimi obeležji njune povezave. Razmerje A.Š. z M.V. sodišče smiselno šteje kot ljubezensko razmerje s tretjo osebo, vendar to ni res. V zadevi VI P je prezentna dolgotrajnost in resnost njunega razmerja, ki ga ni mogoče enačiti z ljubezenskim razmerjem s tretjo osebo, ki je vsekakor krajše, bežnejše in vsebinsko drugačno kot je bilo z M.V. Ob primerjavi obeh skupnosti ne gre toliko za "kvantitativnost" odnosov, pač pa za to, da je kvaliteta, vsebinskost obeh taka, da druga drugo izničujeta. To pa pomeni, da pokojnik z nobeno od tožnic ni živel v dalj časa trajajoči izvenzakonski skupnosti. Glede premoženja pritožba meni, da ga ni ustvaril skupaj z M.V. To premoženje je imel nekako distancirano. Avto je kupil sam in je imel celjsko registracijo, v kupni pogodbi pa M.Z. tudi ni omenjena, prav tako pa ne v posojilnih.

M.Z., zaslišana kot stranka, stanovanja ni znala prav opisati, niti stvari v njem, pogodbe o nakupu in položnice pa je šele naknadno prevzela ona, pokojni je te listine imel spravljene v spornem stanovanju, ne pa v njeni hiši. Tudi ta pomemben detajl kaže, da je stanovanje imel za posebno premoženje.

Tožnica M.V., ki se prav tako pritožuje iz vseh razlogov po 1. odst.

353. člena ZPP meni, da je njen zahtevek neutemeljeno zavrnjen.

Sodišče je odločitev oprlo predvsem na izpovedbe sorodnikov A.Š., ki jih je M.Z. očitno znala pridobiti na svojo stran in so zato pristranske. Čeprav so vsi govorili njej v prid, so pri tem prihajali v nasprotja. A.Š. je celih 13 let imel razmerje s pritožnico M.V., z njo je imel skupno življenje in otroka, sporno stanovanje sta skupaj opremljala in to s pohištvom po meri, kar kaže na namen bivanja v njem. Imela je ključ stanovanja, tega brez dvoma ne bi dobila, če bi M.Z. za to stanovanje vedela. Ta nakup pa je A.Š. M.Z. prikril tudi z navajanjem podnajemniškega naslova na P., kar si sicer sodišče napačno razlaga kot ugodnost v zvezi s pridobivanjem kreditov.

Spregledalo je sodišče dejstvo, da so pokojnikovi bratje 5.4.1989 zamenjali ključavnico z namenom, da si M.Z. in njene priče ogledajo stanovanje, to pa je bilo zapečateno šele 7.1.1993. Iz stanovanja je izginila dokumentacija, ki jo je M.Z. predložila sodišču. Položnice so bile napisane z različnimi pisavami, nobene pa ni napisala M.Z., kar je pomembno dejstvo, ki med drugim dokazuje verodostojnost njenih izpovedb. Dejansko za to stanovanje do A.Š. smrti ni vedela. Glede na izpovedbe M.Z. in njenih prič o njegovi odsotnosti je vprašljivo, koliko časa je še imel na razpolago za skupno življenje z njo. M.V.

je A.Š. zaupala glede na njegov odnos do nje in otroka, saj je bila sklenitev zakonske zveze le še formalnost, zato se ji tudi očetovstva ni zdelo potrebno urejati. Ob upoštevanju zaporedja A.Š. prijateljic, s katerimi je imel otroke, je bila M.V. zadnja in najmlajša z najmlajšim otrokom, tako da je bila njuna čustvena povezanost kvalitetnejša od drugih, predvsem pa je J. že popolnoma pozabil, na vrsti za pozabljenje je bila M.Z.

Shematična in zgolj površinska primerjava razmerij obeh tožnic s pok.

A.Š. bi morda res privedla do zaključka, ki ga napravi v pritožbi toženka, da namreč zvezi ena drugo izključujeta, kar pomeni, da nobena ni imela kvalitete življenjske skupnosti v smislu 12. člena ZZZDR. Po podrobnejši in poglobljeni analizi pravno pomembnih dejstev, kakršno je pretehtano opravilo prvo sodišče, pa je po prepričanju pritožbenega sodišča izpodbijana odločitev povsem pravilna. Ni namreč mogoče pritrditi pritožbenim očitkom toženke, da se je prvostopno sodišče preveč ukvarjalo z zunanjimi obeležji povezave M.Z. in pok. A.Š. Ob ugotavljanju takih znamenj je namreč zasledovalo prav možnost ocenitve kvalitete oz. vsebine razmerja A.Š.

s tožnicama, kar pravilno ocenjuje kot odločilni moment pri odločanju o obstoju izvenzakonske skupnosti. Prav preko intenzivnejših zunanjih znakov zveze z M.Z. v primerjavi z zvezo z M.V. je nato ustrezno zaključilo, da je v prvem primeru skupnost v smislu 12. člena ZZZDR obstajala, medtem ko je z M.V. šlo za istočasno ljubezensko razmerje s tretjo osebo. Nobenih pomislekov drugostopno sodišče nima o pravilnosti dokazne ocene, na kateri tako prvostopno sklepanje temelji, saj gre za zelo tehtno in logično analizo ter povezavo ugotovljenih dejstev, tudi z izpovedbama obeh tožnic. Obe pritožbi praktično le grajata sprejeto oceno, ne ponujata pa ničesar novega ali takega, kar bi jo lahko omajalo. Razlogi izpodbijane sodbe pa so, kot je že omenjeno, zelo tehtni in povsem prepričljivi. Pritožbeno sodišče jih torej sprejema in glede na povedano povzema, da jih ne bi ponavljalo. Enako velja glede spornega premoženja. Ob tem je treba poudariti, da ima že sam obstoj izvenzakonske skupnosti po sili zakona za posledico nastanek skupnega premoženja (2. odst. 51. člena ZZZDR), deleža na njem pa v obravnavanem primeru očitno nista sporna (1. odst. 59. člena ZZZDR). Izvajanja obeh pritožb v zvezi z vprašanjem skupnega premoženja so torej ob ugotovitvi, da je pok.

A.Š. živel v izvenzakonski skupnosti z M.Z., brezpredmetna, na trditve obeh pa je dejansko tudi obširno odgovorjeno v razlogih izpodbijane sodbe (list. št. 138,139), ki jih pritožbeno sodišče tudi v tej smeri v celoti sprejema.

Glede na povedano in ker tudi ni našlo kršitev, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je drugostono sodišče potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (čl. 368 ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.