TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Cpg 1252/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-02

ugotovitvena tožba - tožena stranka v stečaju - pravni interes - pravnomočnost sklepa o glavni razdelitvi

Čim je sklep o glavni razdelitvi (v stečajnem postopku) pravnomočen in v njem terjatev upnika, katere ugotovitev zahteva z ugotovitveno tožbo, ni upoštevana, upnik nima več pravne koristi od tega, da se ugotovi njegova v stečajnem postopku prerekana terjatev.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Pritožnica nosi sama stroške pritožbenega postopka.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo, ker je zaključilo, da tožeča stranka nima več pravnega interesa za ugotovitev obstoja vtoževane terjatve v znesku 28.951,00 SIT s pripadki.

Zoper sklep je tožeča stranka pravočasno vložila pritožbo, v kateri pojasnjuje kako in v kakšnem postopku je uveljavljala sporno terjatev in zatrjuje, da je sklep sodišča prve stopnje nevzdržen.

Pritožnica ne izpodbija ugotovitve sodišča prve stopnje, da je bil ob zaključku glavne obravnave (11.5.1993) sklep o glavni razdelitvi v stečajnem postopku zoper toženo stranko že pravnomočen. Ne izpodbija tudi nadaljnje ugotovitve sodišča prve stopnje, da v pravnomočnem sklepu o glavni razdelitvi v stečajnem postopku upnikova terjatev, katere ugotovitev zahteva s to tožbo, ni bila upoštevana in niso rezervirana zanjo sredstva, ker upnik terjatve v stečajnem postopku ni prijavil pravočasno. Na podlagi teh ugotovitev pa je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da upnik nima več pravnega interesa na ugotovitveni tožbi in je zato sklep, s katerim je tožbo zavrglo, pravilen. Upnikov pravni interes na tožbi za ugotovitev obstoja v stečajnem postopku prerekane terjatve je v tem, da bo upnik v stečajnem postopku prišel do sorazmernega poplačila terjatve. O pravici do poplačila se odloča s sklepom o glavni razdelitvi v stečajnem postopku. Čim pa je sklep o glavni razdelitvi v stečajnem postopku pravnomočen in v njem upnikova terjatev ni upoštevana, upnik ne more priti več do poplačila te terjatve. Zaradi tega pa tudi nima več pravne koristi od tega, da sodišče ugotovi obstoj njegove terjatve. Sodišče prve stopnje je zato ravnalo pravilno, ko je tožbo zavrglo (2. odst. 288. čl. ZPP v zvezi z 2. odst. 187. čl. ZPP). Zato je sodišče druge stopnje pritožbo tožeče stranke zavrnilo in po 2. točki 380. čl. ZPP potrdilo izpodbijani sklep.

Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato mora sama nositi svoje stroške pritožbenega postopka.

ZPP (1977) člen 187,  187/2,  288,  288/2,  187,  187/2,  288,  288/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 287/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-23

Ker obdolženec pred storitvijo kaznivega dejanja ni bil kaznovan zaradi kršitve prometnih predpisov in ker se je nesreča zgodila pred tremi leti in sedmimi meseci, pa tudi v tem času ni bil kaznovan, zgolj dejstvo, da je nesrečo povzročil, ker je vozil vinjen, ne more biti podlaga za izrek varnostnega ukrepa prepovedi vožnje motornih vozil.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženca spoznalo za krivega kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po III. v zvezi s I. odst. 251. čl. KZ RS in mu izreklo denarno kazen v znesku 50.000,00 tolarjev.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenskih sankcijah. Predlaga, da se obdolžencu izreče tudi varnostni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil kategorije B.

Zagovornik obdolženca je vložil odgovor na pritožbo. Predlaga, da se pritožba zavrne kot neutemeljena.

Pritožbeno sodišče se strinja z mnenjem višjega javnega tožilstva, da vinjeni vozniki so nevarni, saj pogosto povzročajo hude prometne nesreče, da pa v obravnavanem primeru kljub temu niso podani pogoji za izrek varnostnega ukrepa. Iz podatkov spisa namreč izhaja, da obdolženec pred storitvijo obravnavanega kaznivega dejanja še ni bil kaznovan tudi ne pri sodniku za prekrške in da tudi po nesreči, ki se je zgodila pred tremi leti in sedmimi meseci, ni bil kaznovan zaradi kršitve prometnih predpisov. Prav ti podatki pa ne dovoljujejo ocene o tem, da je obdolženec tako nevaren voznik, da bi ga bilo treba po tolikem času izločiti iz prometa. Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo potrdilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 1631/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-09

upravljanje skupnih prostorov, delov, objektov in naprav

Če posamezen stanovalec odkloni protipožarno varovanje (ker npr. zanj ni potrebno), je kljub temu dolžan nositi stroške po ključu, kot ga je določila skupnost stanovalcev.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da ostane v veljavi plačilni nalog, s katerim je tožencu naloženo, da mora tožeči stranki plačati 0,30 SIT z zamudnimi obrestmi. Zavezalo ga je tudi, da mora tožeči stranki povrniti njene stroške postopka v znesku 5.800,00 SIT.

Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožuje toženec in zatrjuje, da so predmet spora stroški varovanja, ne pa stroški za obratovanje protipožarnega sistema, kot je to zmotno ugotovilo sodišče prve stopnje. Stroški varovanja so porazdeljeni med lastnike lokalov in garažnih boksov, vendar jih toženec ni dolžan plačati, saj garažnega boksa ne uporablja.

Glede na to, da gre za spor majhne vrednosti (I. odst. 458. člena ZPP), sodbe ni mogoče izpodbijati zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (I. odst. 467. člena ZKP). Toženčeve trditve, da v konkretnem primeru ne gre za povrnitev stroškov obratovanja protipožarnega sistema, marveč za povrnitev stroškov protipožarnega varovanja, so zato irelevantne. Prav tako ne more uspeti z ugovorom, da nima avtomobila ter da zato ne uporablja garažnega boksa. Protipožarno varovanje spada namreč v širši sklop gospodarjenja s stanovanjsko hišo. Stanovanjska hiša je gospodarsko funkcionalna celota. Z njo gospodarijo in jo opravljajo stanovalci.

Ti so (bili) imetniki stanovanjske pravice in etažni lastniki. Status obeh je (bil) samoupravni status. Tako eni kot drugi so (bili) v hiši samoupravno organizirani v skupnost stanovalcev. In če je hiša preko samoupravnih organov sklenila, da bo organizirala določeno vrsto protipožarnega varovanja, je s tem zavezala tudi posamezne stanovalce. Če stanovalec enostransko odkloni tako varovanje (pa četudi z izgovorom, da nima avtomobila ter da ga zato ne potrebuje), je kljub temu dolžan nositi stroške zanj po ključu, kot ga je sprejela skupnost stanovalcev (38. člen Zakona o stanovanjskem gospodarstvu - Ur. l. SRS št. 83/81, 34/8, 24/85 in 1/86). Končno je neutemeljen tudi ugovor zastaranja. Zahtevek se namreč nanaša na terjatev za mesece junij, julij in avgust 1987, tožba pa je bila vložena 30.3.1988 (371. člen ZOR).

Ker je torej sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo in ker ni zagrešilo nobene take kršitve v postopku, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodiče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje (368. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1695/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-09

Zavezanec za plačilo odškodnine je tisti, ki je tujo nepremičnino dejansko uporabljal v svojo korist, ne pa tisti, ki je bil v času take uporabe zemljiškoknjižni lastnik te nepremičnine.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo odločilo, da mora tožena stranka (kot pravna naslednica A.) tožnikoma plačati 127.460,00 SIT odškodnine z zakonitimi zamudnimi obrestmi, zaradi uporabe nepremičnine parc. št. 759 k.o. M. ter jima povrniti pravdne stroške v znesku 73.333,10 SIT z obrestmi. Tožena stranka oz. njena pravna prednica si je namreč to zemljišče neupravičeno lastila, tako da ga tožnika v obdobju 10 let nista mogla uporabljati.

Proti sodbi se iz vseh razlogov po 1. odst. 353. člena ZPP pritožuje tožena stranka, ki zatrjuje, da je odločitev tako v dajenskem kot v pravnem pogledu napačna. Škoda se nanaša na neuporabo zemljišč in posek lesa ter očiščenje parcele, zato je za škodo odgovorna oseba, ki je imela sporne nepremičnine v posesti in uporabi oz. uživanju.

Zaradi načina pridobitve teh nepremičnin je kot nosilec lastninske pravice nastopal TOK, čeprav jih je v dejanskem pogledu pridobila TOZD P., ki jih je vseskozi uporabljala, imela v posesti in jih uživala. Odgovornost med TOZD-i oz. T. v okviru A. je bila subsidiarna, pravni naslednik TOZD-a P. pa je A., P., zato toženka meni, da ni pasivno legitimirana v tem sporu. Sklicevanje na pravnomočno sodbo o izstavitvi zemljiškoknjižne listine je neutemeljeno, saj ta obveznost tožene stranke še ne legitimira za spor o vračilu posesti, ki bi nastal, če A. P. posesti ne bi prostovoljno opustila. Zahtevek pa je po mnenju tožene stranke tudi delno zastaran, saj se zahteva škoda od 7.10.1981 dalje ter škoda, ki je nastala s posekom že v prvi polovici 80 let. Prvostopna sodba naj se torej razveljavi in zadeva vrne v ponovno razsojo.

Tožnika v odgovoru na pritožbo predlagata njeno zavrnitev.

Iz podatkov v spisu in že iz samih tožbenih navedb nedvomno sledi, da tožnika zahtevata odškodnino zaradi neuporabe svojega zemljišča, ker ga je nekdo drug uporabil v svojo korist (219. člen ZOR). Gre torej za povračilni zahtevek, katerega podlaga je neupravičena obogatitev ene stranke ob istočasnem nedopustnem prikrajšanju druge stranke.

Povračilni zavezanec je zato le tista (pravna) oseba, ki je dejansko imela korist od tuje stvari - nepremičnine. Prvo sodišče se glede na zavzeto stališče o pravnem nasledstvu v zvezi s pravnomočno sodbo P X s tem vprašanjem dejanskega uživanja spornih nepremičnin ni ukvarjalo. Ker pa iz povedanega sledi, da je prav to odločilnega pomena za določitev pasivno legitimirane stranke v tej pravdi je bilo treba izpodbijano sodbo zaradi dopolnitve v tej smeri razveljaviti in zadevo vrniti v ponovno sojenje (3. odst. 370. člena ZPP).

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilu 3. odst.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2445/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-02

Ker so etažni lastniki lahko le fizične ali pravne osebe, jim ni mogoče odreči sposobnosti biti stranka. Čeprav so kot tožeča stranka označeni le zbor lastnikov, tožbe ni mogoče zavreči po 5. odst. 83. čl. ZPP, marveč je treba opraviti postopek, kot ga določa 109. čl. ZPP.

Pritožbama se ugodi, izpodbijana sklepa se razveljavita in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z izpodbijanima sklepoma je sodišče prve stopnje tožbo zavrglo in tožeči stranki naložilo, da mora tožencema povrniti 18.370,00 SIT stroškov postopka.

Zoper ta sklepa se zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka pritožuje tožeča stranka in predlaga razveljavitev. Zatrjuje, da so tožeča stranka lastniki stanovanjske stavbe na G. in ne Zbor lastnikov, kot je napačno navedlo sodišče prve stopnje. Etažni lastniki so poimensko navedeni v prilogi pogodbe o upravljanju.

Sodišče bi moralo zato tožečo stranko pozvati k popravi vloge, ne pa jo kar zavreči. Sicer pa je sodišče tožeči stranki naložilo le, naj kot dokaz o aktivni legitimaciji predloži pogodbo o upravljanju, ki so jo sklenili etažni lastniki in s katero so za upravnika pooblastili SZ R. Tožeča stranka je to pogodbo tudi predložila.

Prvostopno sodišče se ni ukvarjalo z vprašanjem, ali morajo etažni lastniki soglasno določiti upravnika, ali pa zadostuje le večina.

Prav glede tega pa sta stališči pravdnih strank različni. Tožeča stranka je predložila dokazilo, da je SZ R. registrirana kot upravnik stanovanjske hiše na G. Iz tega dokazila izhaja, da za določitev upravnika posamezne stanovanjske hiše zadostuje večina glasov etažnih lastnikov.

V tožbi je kot tožeča stranka res naveden Zbor lastnikov stanovanjske hiše G., vendar se je v vseh nadaljnjih vlogah tožeča stranka označila kot etažni lastniki te stanovanjske hiše. In ker so etažni lastniki lahko le fizične ali pravne osebe, jim ni mogoče odreči sposobnosti biti stranka (1. odst. 77. čl. ZPP). Zato pritožba utemeljeno opozarja, da ni bilo pogojev za zavrženje tožbe po 5. odst. 83. čl. ZPP. S tem, ko jo je sodišče prve stopnje zavrglo, je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 1. odst. 354. čl. ZPP in pritožbeno sodišče je zato pritožbama ugodilo, izpodbijana sklepa razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. tč. 380. čl. ZPP).

V ponovnem postopku naj sodišče v skladu s 109. čl. ZPP pooblaščenko tožnikov pozove, da v določenem roku popravi tožbo tako, da navede imena tožnikov in njihovo stalno oziroma začasno prebivališče (2. odst. 106. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 77,  77/1,  83,  83/5,  109,  77,  77/1,  83,  83/5,  109.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1632/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-09

Ker se izjava o odpovedi dediščini ne more preklicati, se v pritožbi zoper sklep o dedovanju ni mogoče sklicevati na to, da je bila izjava dana v zmoti.

Pritožbe se zavrnejo kot neutemeljene in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugotovilo obseg dediščine, kot dediče razglasilo zapustnikovo ženo L.P., zapustnikovi sestri F.M. in M.O. ter potomce zapustnikovih bratov A. in T.P. Glede na izjave o odstopu dednega deleža ter o odpovedi dediščini je ugotovilo, da dediščino dedujejo L.P. do 6/8 ter M.P. in J.P., vsak do 1/8. Zoper ta sklep se laično pritožujejo C.Š., C.J., M.O. in I.P.

Zatrjujejo, da so podali izjavo o odstopu svojega dednega deleža v zmoti, saj niso bili poučeni o razliki med odpovedjo in odstopom.

Svoje dedne deleže so namreč hoteli odstopiti zapustnikovi ženi.

Izjava o odpovedi dediščine ali o sprejemu dediščine se ne more preklicati (1. odst. 138. čl. Zakona o dedovanju). Trditve pritožnikov, da so bili v zmoti, so torej v tej fazi postopka neupoštevne. Stanje, nastalo z izjavo, je dokončno, gre torej za definitivno pridobitev ali izgubo dediščine. Izjava se lahko spremeni samo v primeru, če se bistveno spremenijo okoliščine in če se vsi prizadeti s tem strinjajo. Tega pa pritožniki ne zatrjujejo. Lahko zahtevajo kvečjemu razveljavitev izjav o odpovedi dediščine, če so bile dane v zmoti, vendar ne s pritožbo zoper sklep o dedovanju, marveč s tožbo (2. odst. 138. čl. Zakona o dedovanju). Pritožbeno sodišče je zato zavrnilo neutemeljene pritožbe in potrdilo sklep prve stopnje (2. tč. 380. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 95/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-16

ugotovitev vrednosti spornega predmeta - potek glavne obravnave

Potem, ko sodišče začne obravnavati glavno stvar na glavni obravnavi, sprememba vrednosti spornega predmeta ni več mogoča.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep v tč. 1 in 3 tako spremeni, da se glasi: 1. Vrednost spora znaša 100.000,00 SIT.

3. Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki na 12.600,00 SIT odmerjene pravdne stroške v 15 dneh, da ne bo izvršbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ugotovilo, da znaša vrednost spora 1,700.000,00 SIT, vzelo na znanje umik tožbe in končalo pravdni postopek. Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna plačati toženi stranki 129.000,00 SIT pravdnih stroškov v 15 dneh.

Proti sklepu /tč.1 in 3/ se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov in predlaga spremembo oz. razveljavitev sklepa.

Navaja: zaradi umika tožbe v času od razpisa obravnave pa do datuma glavne obravnave in zato, ker se je tožena stranka z umikom v celoti strinjala, bi sodišče ne smelo več ugotavljati vrednosti spornega predmeta. Ker je vrednost kljub temu ugotavljalo, je storilo relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Od napačne vrednosti so obračunani tudi stroški postopka. Pri določitvi vrednosti spora je prišlo do napake. Pravilna vrednost spornega predmeta je 100.000,00 SIT. Če bi bila vrednost res toliko kot je zapisalo sodišče, pa bi ne smel odločati sodnik posameznik, ampak senat.

Kadar se tožbeni zahtevek ne tiče denarnega zneska, je za določitev vrednosti spornega predmeta odločilna vrednost, ki jo je tožnik navedel v tožbi. Če je tožnik navedel očitno previsoko ali prenizko vrednost, se mora sodišče najpozneje na pripravljalnem naroku, če pa tega naroka ni, pa na glavni obravnavi pred začetkom obravnavanja glavne stvari na hiter in primeren način prepričati o pravilnosti navedene vrednosti (prim. čl. 40 Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Iz podatkov v spisu izhaja, da je tožeča stranka v pripravljalni vlogi navedla, da znaša vrednost spornega predmeta 1000,00 SIT. Če je tedaj sodišče prve stopnje štelo, da je ta vrednost prenizka, bi se o tem moralo prepričati pred začetkom obravnavanja glavne stvari. Tako pa je bilo najprej ugotovljeno, da je tožeča stranka umaknila tožbo, nato se je tožena stranka s tem strinjala, šele potem je sodišče ugotavljalo vrednost spornega predmeta. Sodišče prve stopnje je tako nepravilno uporabilo določbe ZPP.

Pritožbeno sodišče je tako utemeljeni pritožbi ugodilo in sklep spremenilo (čl. 380/3 ZPP). Ugotovilo je, da znaša vrednost spornega predmeta 100.000,00 SIT, upoštevaje, da je v zvezi s pojasnilom v pritožbi, da je pri zapisu prišlo do napake, to vrednost, ki jo je tožnik navedel v tožbi. Od te vrednosti so obračunani pravdni stroški (odg. na tožbo 160 točk, narok 40 točk in poročilo stranki 10 točk, kar znese skupaj 12.600,00 SIT, upoštevaje vrdednost točke 60 SIT).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 89/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-10

stečaj - stečajni postopek - napotitev na pravdo

V primeru, ko stečajni upraviltelj prereka upnikovo terjatev, mora stečajni senat po določilu člena 127/I zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji - v nadaljevanju ZPPSL napotiti stečajnega upnika, da začne v osmih dneh od vročitve sklepa postopek pred sodiščem za ugotovitev prerekanega dela terjatve.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Stečajni upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, ki je upnika zaradi ugotovitve obstoja prijavljene terjatve tolarske protivrednosti 2.297,35 DEM napotilo na pravdo.

Iz zapisnika o drugem naroku za preizkus upniških terjatev, ki je bil opravljen dne 9.12.1993 je razvidno, da je stečajni upravitelj v prerekal terjatev upnikovo terjatev v znesku 3.736,35 DEM za delni znesek 2.297,35 DEM, za presežnih 1.439,00 DEM - v tolarski protivrednosti, pa je terjatev priznal. V takem primeru mora stečajni senat po določilu člena 127/I zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji - v nadaljevanju ZPPSL (Ur.l. SFRJ št. 84/89, ki se po členu 4 ustavnega zakona za izvedbo ustavne listine ... še uporablja v RS za stečaje, ki so bili začeti pred 1.1.1994), napotiti stečajnega upnika, da začne v osmih dneh od vročitve sklepa postopek pred sodiščem za ugotovitev prerekanega dela terjatve. Utemeljenost upnikove terjatve se bo torej ugotavljala v pravdnem postopku, če bo upnik vložil tožbo. Upnik si napačno tolmači izpodbijani sklep, da je že odločeno o njegovi terjatvi. Prvostopno sodišče je tudi pravilno opozorilo upnika na rok za vložitev ugotovitvene tožbe in obvezo, da obvesti o tem stečajni senat - le-ta bo samo v takem primeru rezerviral ustrezna sredstva za plačilo prijavljene terjatve do pravnomočne odločitve pravdnega sodišča o tej terjatvi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 88/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-10

Oglas v časopisu je le poziv potencialnim kupcem za pošiljanje ponudb. Skladno s določilom 35. člena ZOR s tem ne nastane nobena obveza skleniti pogodbo.

Pritožnik, ki v tem stečajnem postopku ni stranka, tudi nima pravice do pritožbe. Zoper sklep sodišča o načinu prodaje imajo pritožbo samo stečajni upniki.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Pritožitelj se je po svojem pooblaščencu pravočasno pritožil zoper sklep stečajnega senata o zavrnitvi pritožiteljevega predloga za spremembo odločitve stečajnega upravitelja o tem, da ne sklene pogodbe o prodaji stečajnega dolžnika kot pravne osebe z nobenim ponudnikom.

Prvostopno sodišče je pravilno ugotovilo v svojem sklepu na red. št.

148 z dne 23.9.1993, da je bil oglas v časopisu le poziv potencialnim kupcem za pošiljanje ponudb. Skladno s določilom 35. člena ZOR s tem ne nastane nobena obveza skleniti pogodbo. Pritožnik, ki v tem stečajnem postopku ni stranka, tudi nima pravice do pritožbe. Zoper sklep sodišča o načinu prodaje imajo pritožbo samo stečajni upniki, med tem, ko o odločitvi stečajnega upravitelja - da ne bo sklenil pogodbe po poslanih ponudbah ne obstoja sklep- odločba, zoper katero je možna pritožba. Event. pravica do sklenitve kupne pogodbe na primer po javni dražbi, lahko uveljavlja tisti, ki meni, da je na dražbi uspel - s tožbo. V tem primeru pa ne gre za javno dražbo in zato pritožnik nima možnosti take tožbe. Prvostopno sodišče bi moralo pritožbo kot nedovoljeno zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 546/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-23

Iz predloženega sodnega spisa je razvidno, da je naveden napačen bančni račun za prisilno izterjavo taksne obveze. Prvostopno sodišče pa bo v ponovnem sklepu odredilo izterjavo na pravilnem bančnem računu.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. IV Ig 229/93-7 z dne 5.11.1993 razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep o izterjavi redne, opominske in kazenske takse. V pritožbi je navedel, da je sodišče odredilo rubež na njegovem - pooblaščenčevem računu, namesto na bančnem računu taksnega zavezanca.

Iz predloženega sodnega spisa je razvidno, da je naveden napačen bančni račun za prisilno izterjavo taksne obveze. Prvostopno sodišče pa bo v ponovnem sklepu odredilo izterjavo na pravilnem bančnem računu.

Zato je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavilo in izterjavo ustavilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 511/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-21

Ker je OPS v Kraljevu, sodišče v tuji državi, ne bi moglo odstopiti zadevo (negativni kompetenčni spor) prvostopnemu sodišču. Zato le-to o odstopljenem izvršilnem predlogu ne bi smelo odločati.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. II Ig 2004/91-2 z dne 1.10.1993 razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljno poslovanje.

Dolžnik se je pravočasno pritožil zoper sklep sodišča prve stopnje, s katerim je zavrglo izvršilni predlog. V pravočasni pritožbi je upnik navedel, da je izvršilni predlog vložil pri okrožnem sodišču v Kraljevu in zato prvostopno sodišče ne bi smelo odločati o predlogu.

Iz predmetnega spisa je razvidno, da je upnik naslovil izvršilni predlog OPS Kraljevo, ki je z dopisom in navedbo, da gre za očitno napako, poslalo izvršilni predlog Tem. sodišču v Mariboru. Pritožba ima prav, da je prvostopno sodišče prejelo izvršilni predlog, ki nanj ni bil naslovljen. Ker je OPS v Kraljevu, sodišče v tuji državi, ne bi moglo odstopiti zadevo (negativni kompetenčni spor) prvostopnemu sodišču. Zato le-to o odstopljenem izvršilnem predlogu ne bi smelo odločati. Prvostopno sodišče bo po razveljavitvi izpodbijanega sklepa poslalo izvršilni predlog z prilogami in spremnim dopisom OPS Kraljevo - upniku v Kranj.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.