TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 2189/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-18

Stranka ne more predlagati vrnitev v prejšnje stanje, če je na narok zamudil njen pooblaščenec, sama pa je bila na naroku prisotna.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za vrnitev v prejšnje stanje.

Zoper ta sklep se pritožuje nasprotni udeleženec in opozarja, da je njegov pooblaščenec narok zamudil iz opravičenega razloga. Napotil se je v razpravno dvorano št. 4, kjer vselej potekajo naroki v nepravdnih zadevah, in ugotovil, da je prazna. Ker je bil čas letnih dopustov, je menil, da je narok odpadel, kot se je to zgodilo tudi v drugih zadevah tistega dne. Da je bila obravnava določena na kraju samem, je izvedel ob 12.30 uri, ko se je sodišče že vrnilo s terena.

Očitno je prezrl, da je bil narok opravljen na kraju samem. Če bi bil pooblaščenec navzoč na naroku, ne bi prišlo do sklenitve sodne poravnave, ki je vsekakor v škodo nasprotnega udeleženca.

Ne le, da pooblaščenec nasprotnega udeleženca naroka ni zamudil iz opravičenega vzroka. Nanj je bil pravilno in pravočasno vabljen, razen tega pa bi kot odvetnik moral vedeti, da se naroki v postopkih zaradi ureditve meje vselej opravljajo na kraju samem (134. čl. ZNP).

Predlog za vrnitev v prejšnje stanje je tudi nedovoljen (in bi ga moralo sodišče celo zavreči). Kajti nasprotni udeleženec se je udeležil naroka in na njem celo sklenil sodno poravnavo. Zato nikakor ni mogoče reči, da je zamudil narok ter zato izgubil pravico opraviti kako procesno dejanje. Sicer pa sklenitev sodne poravnave sploh ni vezana na določeno fazo postopka. Stranke jo lahko sklenejo kadarkoli, celo po tem, ko se postopek pravnomočno konča. In končno.

Sodne poravnave (predlagatelj želi s predlogom za vrnitev v prejšnje stanje doseči razveljavitev sodne poravnave) ni mogoče izpodbijati s pravnimi sredstvi v istem postopku, marveč kvečjemu s tožbo.

Pritožbeno sodišče je zato zavrnilo neutemeljeno pritožbo (to, da sodišče predloga ni zavrglo, marveč ga je zavrnilo, ne predstavlja uradoma upoštevne kršitve postopka) in potrdilo sklep prve stopnje (2. točka 380. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 1981/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-25

varstvo lastninske pravice - lastninska tožba

Prvostopenjsko sodišče je pravilno določilo sokrivdo udeležencev v prometni nesreči. Pri tožnikovi krivdi 20 % je upoštevalo dejstvo, da je tožnik zapeljal preko namišljene sredinske črte in da bi lahko z intenzivnim zavojem v desno svoje vozilo ustavil za parkiranim "fičkom", toda v primerjavi s toženčevo povsem neprimerno vožnjo, ko je vozil hitro in sploh ni bil pozoren na dogajanje na cesti, zaradi česar ni obšel tožnikovega vozila ali vsaj poskusil zavreti pred trkom, je pravilno določilo njegovo krivdo na 80 %.

Sodišče pri določanju pravične odškodnine za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem poškodb na glavi in na rokah ni navedlo koliko denarja je odbilo (če ga je) zaradi dejstva, da bi toženec z nošenjem zaščitne čelada v trenutku nesreče morda trpel manjše poškodbe.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnik sam trpi stroške odgovora na pritožbo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke, da je toženec dolžan izprazniti sobo v prvem nadstropju stanovanjske hiše št. 15 na Ž., katero si je prisvojil s tem, da je spomladi leta 1992 prebil steno in je dolžan steno pozidati in prostor, katerega si je prisvojil, praznega izročiti tožniku V.O. Zaradi take odločitve je prvo sodišče tožencu naložilo tudi plačilo pravdnih stroškov.

Proti sodbi se je pritožil toženec in sicer zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da pritožbeno sodišče sodbo prvega sodišča razveljavi in mu zadevo pošlje v novo odločanje. Sodišču predlaga, da za ugotovitev dejanskega stanja opravi ogled in navaja, da bi bilo potrebno zadevo presojati s stališča rabe sobe oziroma stanovanja, ne pa vindikacije in škode.

Pritožbeno sodišče se strinja z odločitvijo prvega sodišča, saj je le-to pravilno ugotovilo dejansko stanje in tudi materialno pravo je pravilno uporabljeno. Prvo sodišče je za podlago svoje odločbe pravilno uporabilo 37. čl. Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, po katerem lahko lastnik stvari zahteva vrnitev individualno določene stvari, ki je v posesti toženca. V tem primeru toženec ni imel pravne podlage, prav tako tudi ne dovoljenja s strani tožnika in si je sobo prilastil samovoljno. Prav tako ni spora o tem, da je lastnik hiše tožnik. Ogled, ki ga tožena stranka predlaga v pritožbi, v konkretnem primeru ne bi v ničemer pripeljal do drugačne odločitve sodišča, saj so razmere, v katerih je živel toženec, za ta primer nepomembne. Toženec namreč nima pravnega naslova za uporabo sobe.

Ker tako ni podan noben pritožbeni razlog, je bilo pritožbo potrebno na podlagi 368. čl. Zakona o pravdnem postopku kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 688/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-04

stroški izvedenca - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Sklep ima pomanjkljivo obrazložitev, zato ga ni mogoče preizkusiti. Sodišče mora o nagradi izvedencu odločiti potem, ko obravnava tudi pripombe strank na izvedensko mnenje.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se sodnemu izvedencu V.K. prizna izvedenina v bruto znesku 28.000,00 SIT in materialni stroški v znesku 4.000,00 SIT in da je te stroške dolžan plačati tožnik na račun sodišča v treh dneh.

Proti sklepu se pritožuje tožeča stranka in navaja, da izvedensko delo ni bilo opravljeno tako kot je naročilo sodišče, zato izvedencu ne gre nagrada. Izvedenec ni naredil izračuna tako kot mu je naložilo sodišče, ampak na drugih, napačnih osnovah.

Sklep, ki ga pritožba izpodbija, je pomanjkljivo obrazložen, zato se ga ne da preizkusiti. To pa je bistvena kršitev določb postopka po čl. 354/2, tč. 13 Zakona o pravdnem postopku - ZPP. Sklep je bilo zato treba razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje (čl. 369/1 ZPP v zvezi s čl. 380 tč. 3 in 381 ZPP).

Iz obrazložitve sicer izhaja, da je izvedenec opravil delo kot izhaja iz sklepa z dne 1.2.1994, vendar iz izvedenskega mnenja v zvezi s pritožbenimi trditvami ni jasno, ali je res opravljeno delo tako kot zatrjuje obrazložitev. Ta natančnejših razlogov nima, prav tako pa nima razlogov v zvezi z višino nagrade in tudi ne v zvezi z vprašanjem, kdo in zakaj naj založi predujem.

Sicer pa iz spisa izhaja, da imata obe stranki pripombe na izvedensko delo. Glede na to bo smotrno, da sodišče najprej izvedenca zasliši, obravnava pripombe in po potrebi zahteva dopolnitev mnenja, po tako opravljenem delu pa odloči o njegovi nagradi. Če so v zvezi z izvedenskim mnenjem pripombe, je namreč treba, da se najprej razjasnijo pripombe in ugovori, kajti šele potem je mogoče reči, da je izvedensko delo končano in tudi o nagradi je mogoče odločati šele potem.

ZPP (1977) člen 256,  256/1,  260,  354,  354/2-13,  256,  256/1,  260,  354,  354/2-13.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 59/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-11

Ne gre za bistveno kršitev določb postopka, kajti toženec je zahtevek priznal brezpogojno.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki tolarsko protivrednost 700 DEM po tečaju, ki bo veljal na dan plačila, v roku 15 dni.

Proti sodbi se pritožuje tožena stranka in navaja, da je bil znesek 700 DEM pripravljen plačati pod pogojem, da se razprava s tem konča.

Po določbi 3. odst. čl. 353 Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP, se sodba na podlagi pripoznave lahko izpodbija zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ali zaradi tega, ker je bila izjava o pripoznavi dana v zmoti ali pod vplivom prisile ali zvijače. Ko zatrjuje, da je bil pripravljen plačati pod pogojem, da se zadeva s tem konča, bi to sicer lahko pomenilo, da zatrjuje bistveno kršitev določb postopka, ko naj bi torej v resnici ne šlo za brezpogojno pripoznavo. Vendar pa je treba ugotoviti, da je toženec na glavni obravnavi dne 27.3.1992 izjavil, da tožniku res dolguje 700 DEM in da v tem delu tožbeni zahtevek izrecno pripoznava, ker želi, da se spor čim hitreje zaključi (kar pa je nekaj drugega kot trditev v pritožbi, da je bila izjava dana pogojno). Kakih drugih razlogov za nepravilnost sodbe pa ne navaja.

Pritožbo je bilo tako treba zavrniti in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje (čl.368. ZPP).

ZPP (1977) člen 353,  353/3,  353,  353/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 326/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-11

zapuščinski postopek - napotitev na pravdo - manj verjetna pravica - solastnina

Ker je zapustnica še vedno vknjižena kot solastnica nepremičnine, je glede na domnevo o popolnosti zemljiške knjige pravica dediča, ki zatrjuje, da ta nepremičnina ne spada v zapuščino, manj verjetna.

Pritožbi se zavrneta kot neutemeljeni in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje dediča A. O. in Ag. O.

napotilo na pravdo zaradi ugotovitve, da solastni delež do 1/2 na parc. št.355 in 374/2 vpisani pod vl. št. k.o. N. ne spada v zapuščino in da se vrednost 1/4 teh nepremičnin ne všteje v dedni delež A. O. Na pravdo je napotilo tudi dediča I. O. in sicer zaradi ugotovitve, da solastni delež do 2/5 stanovanjske hiše na naslovu B.

9, ki stoji na parc. št. 288 k.o. N. ne spada v zapuščino.

Zoper ta sklep se pritožuje I. O. in zatrjuje, da nasprotuje temu, da bi bil A. O. dedič. Ta je namreč še pred smrtjo očeta Al. O. dobil celotni delež. Sedaj je dobil še parcelo za hišo in še velik vrt. Za nameček je bil deležen tudi pomoči pri gradnjah hiš, zapustnica pa mu je tudi podarila zemljo. Material za gradnjo sporne hiše je v celoti nabavila žena I. O., zapustnica pa je privolila v gradnjo in podarila 60 m2 zemlje, na kateri je bila zgrajena hiša.

A. in Ag. O. v pritožbi zatrjujeta, da sta predložila darilno pogodbo, na kateri je zapustničin podpis. Res da še ni overjen, vendar bi bilo to mogoče sanirati z napotitvijo na pravdo zaradi izstavitve vknjižbenega dovoljenja. Nekateri dediči oporekajo veljavnost darilne pogodbe. To pomeni, da bi morali biti ti dediči napoteni na pravdo zaradi razveljavitve pogodbe v delu, ki se nanaša na zapustnico. Tak zahtevek pa ni vezan na zapuščinski postopek.

K pritožbi I. O.: Ker je zapustnica vpisana kot solastnica parc. št. 288 k.o. N. z deležem 2/5, je sodišče prve stopnje povsem pravilno napotilo na pravdo dediča I. O., ki zatrjuje, da je izključni lastnik hiše, ki stoji na tej parceli. Glede na domnevo popolnosti zemljiške knjige je namreč njegova pravica manj verjetna (I. odst. 213. člena ZD).

Ostale pritožbene trditve, s katerimi pritožnik A. O. oporeka položaj dediča, pojasnjuje, koliko mu je pomagal in zatrjuje, koliko je vložil v gradnjo svoje hiše, pa za odločanje o napotitvi na pravdo niso pomembne. Zato jih pritožbeno sodišče ni obravnavalo.

Dejstvo, da sta A. in Ag. O. predložila darilno pogodbo, še ne pomeni, da je njuna pravica verjetnejša, kajti odločilni so podatki zemljiške knjige, po katerih je zapustnica še vedno vknjižena kot solastnica parc. št. 355 in 374/2 k.o. N. z deležem 1/2. V skladu z domnevo o popolnosti zemljiške knjige je zato njuna pravica manj verjetna (I. odst. 213. člena ZD).

Ker sta torej pritožbi neutemeljeni, ju je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo sklep prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 2284/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-18

odpoved najemne pogodbe - neplačevanje najemnine - rok

Če se najemnik sklicuje na socialno stisko mora predložiti potrdilo centra za socialno delo v roku, ki ga določa zakon.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da se tožencu odpove najemna pogodba za stanovanje, ki je last tožeče stranke v Z., da je toženec dolžan to stanovanje izprazniti in ga izročiti lastniku in da je dolžan poravnati stroške in sicer glavnico in zakonite zamudne obresti. Ugotovilo je, da toženec ni poravnaval svojih obveznosti in sicer najemnine in stroškov in so zato podani razlogi za odpoved najemne pogodbe iz čl. 53 Stanovanjskega zakona.

Proti sodbi se toženec pritožuje v delu, ki zadeva odpoved najemne pogodbe in izpraznitev stanovanja. Bistvo njegove pritožbe je, da sodišče ni upoštevalo njegovih socialnih razmer. Odpuščen je bil kot višek delovne sile. Čakal je na zaposlitev od junija 1991 do maja 1993. Ima prijavljeno popoldansko obrt. V zadnjih dveh mesecih so se mu razmere izboljšale. Ugovarja navedbam Centra za socialno delo, da so kot družina dobro situirani.

V pritožbi ni sporno, da toženec ni plačeval najemnine in stroškov, prav tako pa ni sporna višina, saj se toženec proti temu delu sodbe ni pritožil. Sporno ostaja tudi v pritožbi vprašanje, ali obstoje razlogi iz 3. odst. 53 čl. Stanovanjskega zakona, to je, ali toženec ni plačeval zaradi socialne stiske. Pritožbeno sodišče sprejema razloge sodišča prve stopnje o tem, da pogoji iz omenjenega odstavka niso izpolnjeni. K tem razlogom pritožbeno sodišče še dodaja: Toženec ni izpolnil pogojev, ki jih v zvezi z uveljavljanjem gornjih razlogov določa 4. odst. citiranega člena. Najemnik mora namreč v 15 dneh po nastanku okoliščin iz omenjenega odstavka predložiti občinskemu upravnemu organu, pristojnemu za stanovanjske zadeve, potrdilo centra za socialno delo. Takega potrdila toženec ni predložil, pa tudi iz spisa ne izhaja, da bi o socialni stiski v zvezi s plačevanjem najemnine koga obveščal, pa tudi v pritožbi nič takega ne zatrjuje. V tej fazi postopka, ko je tožba že vložena in ko toženec pred tem ni nič ukrepal, je torej sklicevanje na socialno stisko prepozno. Ostale pritožbene navedbe pa niso odločilnega pomena.

Tako je bilo torej treba zavrniti pritožbo in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje (čl.368. ZPP).

SZ člen 53,  53/1,  53/3,  53/4,  53,  53/1,  53/3,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 161/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-25

ugovor zoper sklep o izvršbi - razlogi za ugovor - rok

Potem, ko je sklep o izvršbi pravnomočen, ni več mogoče uveljavljati, da je upnik odložil izpolnitev obveznosti (ugovorni razlog po členu 50-9 ZIP).

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da se izvršba z rubežem osebnega dohodka ustavi in nadaljuje z rubežem in prodajo dolžnikovih premičnin.

Proti sklepu se pritožuje dolžnik. Prosi za odlog izvršbe, ker sta se z upnikom dogovorila, da bo dolg odplačeval mesečno. Ko bo mogoče, mu bo dolg vrnil v celoti.

Upnik je odgovoril na pritožbo, čeprav odgovor v izvršilnem postopku ni predviden, hkrati pa je predlagal utesnitev.

Razlogi, ki jih v pritožbi navaja dolžnik, niso upoštevni. Ti razlogi bi bili lahko razlogi za ugovor po 9.tč. 50 čl. Zakona o izvršilnem postopku, če bi se izkazali za resnične. Ko pa je sklep o izvršbi pravnomočen in ko gre le za nadaljevanje izvršbe, pa tak ugovor kot razlog za nepravilnost izpodbijanega sklepa ne pride v poštev. V tem stadiju postopka je torej to lahko le stvar samega upnika. Pritožbeno sodišče je izpodbijani sklep preizkusilo torej v mejah razlogov, ki jih navaja pritožba, po uradni dolžnosti pa glede bistvenih kršitev določb postopka in glede pravilne uporabe materialnega prava in ugotovilo, da kršitev ni bilo.

Tako je bilo torej treba pritožbo zavrniti in potrditi izpodbijani sklep (čl.380 tč. 2 in čl.381 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 14 Zakona o izvršilnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 130/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-26

potrdilo o izvršljivosti - razveljavitev potrdila o izvršljivosti

Dolžnik ne more v izvršilnem postopku uspešno ugovarjati izvršljivosti odločbe zaradi nepravnomočnosti, če pred tem v pravdnem postopku ni predlagal razveljavitev klavzule o pravnomočnosti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

S sklepom o izvršbi z dne 20.1.1994 je prvo sodišče dovolilo prisilno izselitev dolžnice iz garsonjere v L. 4 ter je dne 16.2.1994 izvršilo to deložecijo. Ugovor dolžnice zoper omenjeni sklep je prvo sodišče zavrnilo z izpodbijanim sklepom z dne 16.2.1994. Dolžnica se pritožuje zoper sklep o zavrnitvi ugovora, s katerim je uveljavljala dejstvo, da je bila izvršba dovoljena in opravljena preden je bil dolžnici oziroma njenemu zastopniku vročena sodba sodišča druge stopnje z dne 15.12.1992, opr.št. I Cp ..... Izvršilni naslov zato ni bil izvršljiv. Parafa na povratnici v sodnem spisu I P ..... z dne 18.1.1994 ne pripada odvetniku dolžnice, niti nikomur iz njegove pisarne, kar bi moralo izvršilno sodišče preveriti s strankama na naroku in se ne bi smelo zadovoljiti z uradnim zaznamkom, ki je v spisu. Dolžnica zato predlaga višjemu sodišču, da naj izpodbijani sklep razveljavi in ugodi ugovoru, ter naj izvršbo kot nedopustno zavrne.

Sklep o izvršbi lahko izpodbija dolžnik z ugovorom tudi v primeru, ko sodba, na podlagi katere je bil izdan sklep o izvršbi še ni izvršljiva (3. točka 50. člena Zakona o izvršilnem postopku, ZIP Ur.

l. SFRJ št. 20/78 do 27/90), kar je očitno razlog, ki preprečuje izvršbo, na katerega se sklicuje dolžnica. Sodba je namreč izvršljiva, če je postala pravnomočna in če je potekel rok za prostovoljno izpolnitev dolžnikove obveznosti (1. odstavek 18. člena ZIP).

Na podlagi podatkov v spisu opr.št. I P ..... iz katerega izvira izvršilni naslov, je mogoče sklepati, da je prejel odvetnik dolžnice sklep sodišča druge stopnje, na podlagi katerega je postala sodba pravnomočna, dne 18.1.1993, ter da je potekel rok za prostovoljno izpolnitev dolžničine obveznosti, preden je bila s sklepom z dne 20.1.1994 dovoljena izvršba. Dolžnik tudi ne trdi, da bi predlagala razveljavitev klavzule pravnomočnosti v pravdnem postopku (čl. 36 ZIP). Sodišče druge stopnje zato soglaša z izpodbijanim sklepom o zavrnitvi ugovora dolžnice, da niso podani razlogi, ki preprečujejo izvršbo. Za uveljavljanje pravice dolžnice v predmetnem izvršilnem postopku pa tudi ni podan pravni interes dolžnice, odkar je bila izvršba z deložacijo končana, saj dolžnica niti ne navaja razlogov za nasprotno izvršbo, oziroma takih, s katerim bi mogla v morebitni pravdi zahtevati vrnitev stanovanja, temveč se le sklicuje na prenagljeno dovolitev izvršbe iz formalnih razlogov.

Sodišče druge stopnje je spoznalo, da niso podani razlogi, iz katerih se sklep lahko izpodbije, zato je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in je potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 380. člena ZPP in 14. člen ZIP).

ZIP člen 36,  36/2,  36/3,  50,  50-3,  36,  36/2,  36/3,  50,  50-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 121/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-14

začasna odredba - upnikove pravice - pravni interes

Ni sicer možno absolutno izključiti možnosti izdaje začasne odredbe tudi po tem, ko ima upnik v rokah izvršilni naslov - pravnomočno sodno odločbo, vendar mora za takšen ukrep zavarovanja upnik izkazati pravni interes.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je zavrnilo upnikov predlog za izdajo začasne odredbe za zavarovanje denarne terjatve in sicer odredbe, da se dolžnikovemu dolžniku prepove izplačati dolžniku kupnino v znesku 3,416.789,60 sit.

Zoper sklep sodišča prve stopnje se je upnik pravočasno pritožil. V pritožbi navaja, da je prvostopno sodišče neutemeljeno zavrnilo predlog za začasno odredbo, ker preozko razlaga pojem nevarnosti za bodočo izvršbo.

Z ukrepi zavarovanja nudi zakon o izvršilnem postopku možnost, da upnik zavaruje bodočo izvršbo in sicer do takrat, ko bo lahko predlagal izvršbo. Ni sicer možno absolutno izključiti možnost izdaje začasne odredbe tudi po tem, ko ima upnik v rokah izvršilni naslov - pravnomočno sodno odločbo, vendar mora za takšen ukrep zavarovanja upnik izkazati pravni interes.

V konkretni zadevi ima upnik pravnomočno sodbo, ki je izvršilni naslov. Iz predloga izhaja, da želi upnik z začasno odredbo zavarovati bodočo izvršbo na terjatev, ki jo ima dolžnik zoper svojega dolžnika MA. Upnik ne pove, kakšen pravni interes ima na začasni odredbi, katera ne ustvari zastavne pravice in nudi relativno slabo pravno varstvo, ko ima že pogoje za samo izvršbo. Sicer pa ima upnik tudi v primeru, da ne želi izterjave, temveč samo zavarovanje bodoče izterjave, možnost po določilu 2.odstavka 94. člena ZIP predlagati samo rubež terjatve, prenos pa šele v roku treh mesecev.

Glede na to, da upnik ni izkazal pravnega interesa za začasno odredbo, bi sodišče prve stopnje moralo predlog zavreči. Pritožba pa ni utemeljena iz navedenih razlogov.Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker niso bili priglaqšeni.

ZIP člen 94,  94/2,  263,  94,  94/2,  263.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.