TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1498/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-07

zasebna tožba - umik zasebne tožbe - pravilno vabljeni zasebni tožilec ne pride na glavno obravnavo

Glede na določbo 1. odstavka 58. člena ZKP je sodišče prve stopnje pravilno sklepalo, da zasebni tožilec, ki je bil pravilno vabljen na glavno obravnavo in se je ni udeležil, ni zainteresiran za nadaljevanje kazenskega postopka in je na podlagi zakonske domneve o umiku zasebne tožbe kazenski postopek upravičeno ustavilo.

Pritožba zasebnih tožilcev M. G. in N. se zavrne kot neutemeljena.

Zasebna tožilca morata plačati stroške pritožbenega postopka in sicer vsak 10.000,00 SIT povprečnine.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi "286. čl. ZKP v zvezi s 1. odst. 58. čl. ZKP" ustavilo kazenski postopek zoper obdolženega zaradi kaznivih dejanj razžalitve po 1. odst. 106. čl. KZ RS. Na podlagi 3. odst. 99. čl. ZKP je zasebnima tožilcema naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. tč. 2. odst. 95. čl. ZKP.

Proti navedenemu sklepu sta se pritožila zasebna tožilca. V pritožbi navajata, da sklep ni pravilen, ker naj bi obdolženec, ki noče priti na glavno obravnavo, "namerno nadaljeval z žalitvami", zaradi česar "zahtevata razpis obravnave".

Če zasebni tožilec ne pride na glavno obravnavo, čeprav je bil v redu povabljen, se šteje, da je tožbo umaknil (1. odst. 58. čl. ZKP). V takem primeru je sodišče dolžno kazenski postopek ustaviti.

V postopku na prvi stopnji je bilo ugotovljeno, da sta bila zasebna tožilca na glavno obravnavo, določeno za dne 22.9.1993, pravilno vabljena, kar izhaja iz priloženih povratnic. Ker na glavno obravnavo nista prišla, je sodišče prve stopnje pravilno sklepalo, da nimata interesa za nadaljevanje kazenskega postopka in je na podlagi navedene zakonske domneve o umiku zasebne tožbe kazenski postopek zoper obdolženca ustavilo.

V zvezi s pritožbenimi navedbami je treba še opozoriti, da je morebitno "nadaljevanje obdolženca s kaznivimi dejanji" lahko kvečjemu razlog za nov kazenski postopek, medtem ko je za odločanje v tej kazenski zadevi pravno nepomembno. Ker je torej po navedenem izpodbijani sklep pravilen in zakonit, je sodišče druge stopnje pritožbo zasebnih tožilcev zavrnilo kot neutemeljeno.

V primeru, če sodišče kazenski postopek ustavi, je zasebni tožilec, ki s pritožbo ne uspe, dolžan plačati tudi stroške pritožbenega postopka (3. odst. 99. čl. v zvezi s 101. čl. ZKP). Povprečnina je bila odmerjena glede na trajanje in zamotanost postopka ter gmotne razmere zasebnih tožilcev.

Pravna podlaga za uporabo predpisov bivše SFRJ (ZKP, KZ SFRJ) je podana v 4. čl. Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91/I z dne 25.6.1991).

ZKP člen 58,  58/1,  286,  58,  58/1,  286.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1585/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Če sodišče ne more zagotoviti navzočnosti obdolženca v kazenskem postopku iz razlogov, ki so objektivne narave, oziroma ne izvirajo iz obdolženčeve subjektivne sfere, ni podlage za odreditev pripora iz razloga begosumnosti.

Pritožbi obd. F.K. se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor zoper obdolženca odpravi.

Z izpodbijanim sklepom je bil zoper obdolženca odrejen pripor iz razloga 1. točke 1. odstavka 433. člena ZKP v zvezi s kazenskim postopkom, ki teče zoper obdolženca zaradi kaznivega dejanja po členu 251/III in I KZ RS.

Zoper sklep se je pritožil obdolženec in predlagal, naj ga sodišče druge stopnje odpravi.

Iz podatkov kazenskega spisa je razvidno, da je bil obdolženec na obravnavi dne 13.12.1990 in 14.2.1991 vabljen na naslov X (tak naslov je tudi v kazenski ovadbi), pa se je kasneje izkazalo (dopis UNZ), da je njegov pravi naslov Y. To pomeni, da obdolženec dosedaj v teku postopka ni bil na obravnavo pravilno vabljen. Odrejeni prisilni privod ni bil realiziran, ker je obdolženec konec maja ali v začetku junija 1991 odšel v Z, to zatrjuje tudi sedaj obdolženec v svoji pritožbi. Iz navedenega sledi, da dejanska podlaga iz katere je prvostopno sodišče odredilo pripor iz razloga 1. točke 1. odstavka 433. člena ZKP ni bila podana, prav tako pa pritožbene navedbe obdolženca zaenkrat ne dajejo osnove za odreditev pripora iz istega razloga na drugačni podlagi. Ob upoštevanju teh okoliščin, teže in narave dejanja, ki ga obdolžencu očita obtožba, je sodišče druge stopnje ocenilo, da pripor zoper obdolženca ni utemeljen in ga je zato odpravilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1551/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-23

pritožbeni rok - vrnitev v prejšnje stanje - oškodovanec

V primeru zamude pritožbenega roka oškodovanka nima pravice zahtevati vrnitve v prejšnje stanje, ker gre ta pravica zgolj obdolžencu glede na določbo čl. 92 ZKP.

Pritožba oškodovanke se kot neutemeljena zavrne.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom pritožbo oškodovanke zoper sodbo sodišča prve stopnje z dne 14.10.1993 kot prepozno zavrglo. Pri tem je ugotovilo, da je oškodovanka prvostopno sodbo prejela 20.10.1993 z ustreznim pravnim poukom, da se sme pritožiti v 8 dneh. Glede na to, da je oškodovanka vložila pritožbo priporočeno po pošti dne 30.10.1993, to je po poteku 8 dnevnega roka, ki je potekel 28.10.1993 je razpravljajoči sodnik ugotovil, da je oškodovankina pritožba prepozna in jo je glede na določbo 2. odstavka 368. člena zavrgel.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila oškodovanka sama s predlogom, da ima prvostopno sodišče v evidenci oškodovankino stanje in v roku upošteva njen odškodninski zahtevek v znesku 500,00 SIT.

Razpravljajoči sodnik sodišča prve stopnje je povsem pravilno ravnal, ko je zavrgel oškodovankino pritožbo zoper prvostopno sodbo kot prepozno, ko je ugotovil, da je bila pritožba vložena 2 dni po preteku pritožbenega roka. Svojo odločitev je oprl na 2. odstavek 368. člena ZKP, ki določa, da prepozno vloženo pritožbo zavrže s sklepom predsenik senata sodišča prve stopnje. Glede na povedano oškodovanka s svojo pritožbo ni mogla uspeti. Zgolj v pojasnilo pritožbeno sodišče obvešča oškodovanko, da lahko svoj zahtevek uveljavlja s tožbo v civilni pravdi, kolikor meni, da ji je obsojenec kaj dolžan.

ZKP člen 92,  343,  343/4,  92,  343,  343/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1656/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

pripor - ponovitvena nevarnost - odprava pripora

Okoliščine, da je obdolženec, zoper katerega je že vložena obtožnica, prebil določen čas v priporu, da dejanje priznava in da je razkritje dejanja znano tudi javnosti, so lahko podlaga za zaključek, da nevarnost, da bo kaznivo dejanje ponavljal, praktično ni večja od tiste, da bo kdorkoli storil kaznivo dejanje oziroma, da ni podlage za podaljšanje pripora.

Pritožbama zagovornikov obd. S. se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor zoper obdolženca odpravi.

Po vložitvi obtožnice zoper obd. S. zaradi kaznivega dejanja po čl. 249/II KZ SFRJ je prvostopno sodišče v skladu s preizkusom po členu 265 ZKP obdolžencu podaljšalo pripor iz razloga 3. tč. II. odst. 191. člena ZKP.

Zoper sklep o podaljšanju pripora sta se pritožila obdolženčeva zagovornika zaradi kršitve Zakona o kazenskem postopku s predlogom, da ga sodišče druge stopnje spremeni tako, da pripor odpravi.

Razlogi izpodbijanega sklepa (da se je obdolženec ukvarjal z kriminalno dejavnostjo, ki mu jo očita obtožba od leta 1991 do razkritja, da je vanjo vpletel druge osebe, da je imel za njeno izvrševanje idealno možnost, ker je njegovo gostišče v neposredni bližini letališča B., da je nadaljeval z to dejavnostjo tudi potem, ko je bil zaradi nje prijet eden od udeležencev) so narekovali odreditev pripora in njegovo podaljšanje, ob vložitvi obtožnice pa so nastopile še nove okoliščine, ki jih je treba upoštevati pri presoji, ali so še podani razlogi za podaljšanje pripora. Zoper obdolženca in ostale udeležence je vložena obtožnica, inkriminirana dejavnost bo torej obravnavana pred sodiščem tako da že zaradi tega verjetnost, da bi obdolženec nadaljeval s takšno dejavnostjo ob tem, da ima zagotovljeno eksistenco, ni več takšna, da bi narekovala odvzem prostosti. Popolnoma jasno je, da obdolženec praktično glede na večjo pozornost organov odkrivanja takšnega dejanja ne more ponoviti, niti ni misliti, da bi v teh okoliščinah to sam tudi poskušal ob tem, da je bil zaradi tega v priporu od 25.9.1993 dalje. Obdolženec ima družino, v kateri sta mladoletna otroka, ki poleg materine potrebujeta tudi njegovo pomoč, tudi ta okoliščina govori, da obdolženec ne bo nadaljeval s kriminalno dejavnostjo, če bo izpuščen na prostost. Glede na navedene okolišičine sodišče druge stopnje ocenjuje, da odvzem prostosti obdolžencu ni več potreben zaradi zagotovitve, da ne bo več ponavljal kaznivih dejanj in mu je zato moč zagotoviti temeljno pravico, da se bo pred sodiščem zagovarjal na prostosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1657/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-21

obrekovanje - zastaranje kazenskega pregona

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da ima dejanje, opisano v zasebni tožbi, le znake kaznivega dejanja obrekovanja po 1. odstavku 107. člena KZS in da je pregon storilca že zastaral.

Pritožba zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo zasebno tožbo s katero je zasebni tožilec obtožil obdolženca kaznivega dejanja obrekovanja po 3. odstavku 107. člena KZ RS.

Proti sklepu se je pritožil zasebni tožilce. Predlaga razveljavitev sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Iz izpodbijanega sklepa izhaja, da sodišče prve stopnje zasebne tožbe ni zavrglo zato, ker je bila vložena prepozno, kot to zmotno meni pritožnik, temveč zato, ker je ugotovilo, da pregon storilca zaradi zastaranja ni več dovoljen. Pri tem sodišče prve stopnje pravilno ugotavlja, da dejanje, opisano v zasebi tožbi, nima znakov kvalificirane oblike obrekovanja po 3. odstavku 107. člena, temveč le temeljne oblike kaznivega dejanja po 1. odstavku tega člena. Glede na kazen, predpisano za to kaznivo dejanje in ob upoštevanju določil 6. točke 1. odstavka 95. člena ZKP je pravilno ugotovilo, da po preteku dveh let od storitve pregon storilca ni več dovoljen. Pravilna je zato odločitev prve stopnje, ko je obtožni predlog zavrglo. Pritožba zasebnega tožilca pa ne more izpodbiti zakonite in pravilne odločitve sodišča prve stopnje. Zato jo je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno.

KZS člen 107,  107/1,  107,  107/1.  KZJ člen 95,  95/1-6,  95,  95/1-6.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1572/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-01

Priporni razlog ponovitvene nevarnosti pri k.d. proizvodnje mamil - sajenja in predelave indijske konoplje, zgolj glede na obseg posajene konoplje, ki je bila v celoti zasežena, ni podan, če druge okoliščine ne nakazujejo bojazen, da bi obdolženec utegnil ponavljati istovrstna kazniva dejanja.

Pritožbi zagovornice obd. Š.P. se ugodi in se izpodbijani sklep tako spremeni, da se pripor zoper obd. Š. P. odpravi.

Izvenobravnavni senat sodišča prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zoper obdolženega Š. P. na predlog preiskovalnega sodnika podaljšal pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki II.

odstavka 191. člena ZKP še za en mesec, to je do vključno 17.12.1993. Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila obdolženčeva zagovornica iz vseh pritožbenih razlogov s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijani sklep razveljavi in pripor odpravi, podrejeno pa, da izpodbijani sklep razveljavi in zadevo pošlje prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.

Pritožba obdolženčeve zagovornice je utemeljena.

Pritrditi je pritožbenim izvajanjem zagovornice, da v obravnavanem primeru priporni razlog ponovitvene nevarnosti glede na okoliščine ugotovljene v izpodbijanem sklepu ni podan. Ni dvoma, da preiskovalna sodnica preiskave zoper obdolženega P. v enem mesecu ni mogla zaključiti. Tudi ni dvoma, da je obdolženi P. posadil in požel večjo količino indijske konoplje, torej je podan utemeljen sum za vodenje postopka v smeri očitanega kaznivega dejanja. Glede na obdolženčevo predkaznovanost za druga kazniva dejanja, pa tudi dejstvo, da obdolženec sicer uživa marihuano pa še ni mogoče sklepati, da bi obdolženec na prostosti ponavljal zlasti istovrstna kazniva dejanja.

Po dosedaj zbranih podatkih je bila obdolžencu zasežena celotna znana količina indijske konoplje, iz rezultatov preiskave pa zaenkrat ni mogoče sklepati zgolj iz količine same konoplje na to, da bi utegnil že v teku kazenskega postopka obdolženec na prostosti s tako dejavnostjo kot je predmet preiskave tudi v tem letnem času nadaljevati, ker zaenkrat ni izkazana možnost v tej smeri. Prav tako ne obstaja po dosedaj znanih rezultatih preiskave noben dokaz o tem, da se je obdolženec P. že doslej ukvarjal s prodajo mamil, nakazuje se le, da je bil kupec za lastne potrebe. Zaradi povedanega pritožbeno sodišče ugotavlja, kot rečeno zgoraj, da priporni razlog ponovitvene nevarnosti pri obd. P. ni podan, zato je pripor zoper navedenega odpravilo in ga bo brez odlašanja spustiti na prostost.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1587/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Obdolženec, ki je bil nazadnje obsojen pred petimi leti, sicer zaradi istovrstnega kaznivega dejanja, še ni nujno nevaren, da bi ponavljal kazniva dejanja, če bi bil na prostosti. Zato samo iz tega razloga še ni mogoče uporabiti 3. točke II. odst. 191. čl. ZKP.

Pritožbama obdolženega T. M. in njegovega zagovornika se ugodi, izpodbijani sklep se tako spremeni, da se pripor zoper obdolženega M.

Z izpodbijanim sklepom je senat sodišča prve stopnje na podlagi 265. čl. ZKP po vložitvi obtožnice preizkusil ali je še podan priporni razlog iz 3. točke II. odst. 191. čl. ZKP in potem, ko je ocenil, da je podan, je pripor med drugim tudi obdolženemu T. M. podaljšal.

Zoper ta sklep sta se pravočasno pritožila sam obdolženi T. M. in njegov zagovornik s predlogom, naj se pripor zoper tega obdolženca odpravi.

Res je sicer, da je bil obdolženi T. M. že večkrat kaznovan zaradi premoženjskih deliktov, vendar nazadnje leta 1988, torej je od tedaj preteklo že 5 let. Iz obtožnice je razvidno, da javni tožilec očita temu obdolžencu, da je storil eno kaznivo dejanje velike tatvine in sicer samo tisto, ki naj bi bilo storjeno 15.10.1993 na škodo F. D. iz V. Zato ne drži navedba v izpodbijanem sklepu, kot pravilno opozarja pritožba obdolženčevega zagovornika, da so obdolženci, torej tudi obdolženi T. M. osumljeni večjega števila posameznih vlomnih tatvin, ki jih je tožilstvo opredelilo kot eno nadaljevano kaznivo dejanje tatvine. Kot je iz obtožnice razvidno naj bi se to nanašalo le na L. L. in M. H., ne pa tudi na M. T. Obdolženec se je po prestani kazni poročil, ima dva otroka, za katera skrbi, kot navaja je invalid III. kategorije in trenutno brez svoje krivde brez zaposlitve, vendar pa dela po 4 ure kot hišnik. Pomeni, da si je po svojih močeh vendar le našel neko zaposlitev in da izvrševanje kaznivih dejanj le ni njegov način življenja in vir sredstev za preživljanje.

Zato pritožbeno sodišče ocenjuje, da pri tem obdolžencu niso podane tiste posebne okoliščine, ki bi kazale na to, da bi obdolženec, če bi bil na prostosti ponavljal kazniva dejanja. Iz teh razlogov je pritožbeno sodišče ocenilo, da za tega obdolženca priporni razlog iz 3. točke II. odst. 191. čl. ZKP ni podan, pa je zato pritožbama ugodilo in izpodbijani sklep spremenilo s tem, da je pripor zoper tega obdolženca odpravilo, kar je v skladu z III. odst. 397. čl. ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1677/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-23

pripor - ponovitvena nevarnost - begosumnost

Po oceni pritožbenega sodišča niso podane okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi obtoženec kazniva dejanja ponavljal in tudi ne na nevarnost, da bi na prostosti pobegnil in se izognil kazenskemu postopku.

Pritožbi obtoženega J.P. se ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor zoper obtoženca o d p r a v i .

Z uvodoma navedenim sklepom je senat sodišča prve stopnje zoper obdolženca podaljšal pripor iz razlogov po 1. in 3. točki II. odst. 191. čl. ZKP po vložitvi obtožnice zaradi treh kaznivih dejanj goljufije po I. in II. odst. 171. čl. KZ RS.

Zoper sklep se je pritožil obtoženec. Predlaga, da se pripor odpravi.

Sodišče druge stopnje se ne strinja z oceno sodišča prve stopnje, da je podana bojazen, da bi obtoženec na prostosti pobegnil. Iz podatkov spisa izhaja, da je preiskovalna sodnica obtoženca le enkrat vabila na zaslišanje in da se je to vabilo vrnilo z oznako "neznan". Potem pa se je zadovoljila s sporočilom organov za notranje zadeve iz nekega drugega spisa, da je obtoženec verjetno v Avstriji v zaporu.

Čeprav je nekaj mesecev pred tem dobila sporočila Mestnega sekretariata za notranje zadeve, da je postala pravnomočna odločba, s katero so obtožencu dovolili spremembo osebnega imena. V tem sporočilu je bil tudi naveden naslov obtoženca, na katerega pa ga preiskovalna sodnica ni vabila. Sodišče druge stopnje zato ocenjuje, da priporni razlog po 1. točki II. odst. 191. čl. ZKP ni izkazan.

Enako velja tudi za priporni razlog po 3. točki. Obtoženec dosedaj pravnomočno še ni bil obsojen zaradi kaznivih dejanj zoper premoženje. Okoliščine dejanj, katerih je sedaj obtožen in dejstvo, da je bil nepravnomočno spoznan za krivega enega kaznivega dejanja goljufije po oceni pritožbenega sodišča niso okoliščine, ki bi kazale na tolikšno stopnjo verjetnosti ponavljanja kaznivih dejanj, da bi bilo treba obtoženca pripreti. Zato je ugodilo pritožbi in pripor zoper obtoženca odpravilo.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191/2-3,  191,  191/2-1,  191/2-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1537/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-09

kaznivo dejanje, storjeno s tiskom - krajevna pristojnost

Krajevno pristojno za sojenje storilcem kaznivih dejanj, storjenih s tiskom je sodišče, na katerega območju je bil spis natisnjen.

Pritožba zasebnega tožilca se zavrne kot neutemeljena.

Temeljno sodišče v Ljubljani, enota v Ljubljani se je z izpodbijanim sklepom izreklo za krajevno nepristojno v predmetni kazenski zadevi in odločilo, da bo po pravnomočnosti sklepa spis odstopljen Temeljnemu sodišču v Mariboru kot krajevno pristojnemu v nadaljnje obravnavanje.

Zoper sklep se je pritožil zasebni tožilec, pri čemer v pritožbi ni izrečno formuliral niti razloga za izpodbijanje sklepa, niti predloga, da se izpodbijani sklep popolnoma ali deloma razveljavi, vendar pa iz obrazložitve smiselno izhaja, da se pritožuje zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 1. točki 363. člena v zvezi z II. odstavkom 264. člena ZKP ter da predlaga, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da kot krajevno pristojno določi Temeljno sodišče v Ljubljani.

Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo določilo 28. člena ZKP, ki določa posebno krajevno pristojnost v primerih, ko je bilo kaznivo dejanje storjeno s tiskom. V predmetni zadevi naj bi obdolženi očitana mu kazniva dejanja storil s člankom objavljenim v tedniku 7D, ki je bil natisnjen v Mariboru. Upoštevajoč navedeno in pa dejstvo, da je obdolženi po zakonu odgovoren kot avtor spornega članka, konkurirajo pristojnost po kraju, kjer je bil tednik 7D, v okviru katerega je bil članek objavljen, natisnjen, pristojnost po kraju, v katerem ima odolženi stalno prebivališče in pristojnost po kraju, v katerem se je pripetil dogodek, na katerega se prispevek nanaša.

Predmetni članek ne opisuje nekega dogodka, zato je v predmetni zadevi tako glede na kraj tiskanja tednika 7D, kot glede na obdolženčevo bivanje v Pesnici, krajevno pristojno Temeljno sodišče v Mariboru. Pristojnost sodiša kraja, na območju katerega se tiskani spis razširja in na katero se sklicuje pritožnik, je določena le subsidiarno in prihaja v poštev v primeru, ko kraj, kjer je bil spis natisnjen ni znan oziroma se nahaja v tujini. Glede na to, da je bil tednik 7D natisnjen v Mariboru subsidiarna pristojnost v konkretni zadevi ne prihaja v poštev, zaradi česar je bilo potrebno pritožbo zasebnega tožilca zavrniti kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1458/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Obsojenčeva ponudba v pritožbi, da se preživnina za otroke iz razvezanega zakona poplača iz kupnine za njegovo nepremičnino oziroma deleža na njej in iz skupnega premoženja bivših zakoncev, pri čemer obsojenec ni ukrenil ničesar, da bi do prodaje, ki jo je že večkrat obljubil, prišlo, na narekuje ponovnega odlaganja preklica pogojne obsodbe.

Pritožba obs. se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Obsojenca se oprosti plačila stroškov pritožbenega postopka iz 1.-5. točke 2. odstavka 95. člena ZKP.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo obsojenemu preklicalo pogojno obsodbo iz sodbe Temeljnega sodišča X, enote v X, z dne 18.9.1990, z določeno enotno kaznijo 7 mesecev zapora in preizkusno dobo 4 let in odredilo izvršitev navedene enotne kazni 7 mesecev zapora ter hkrati izreklo, da se obsojenca iz razlogov 4. odstavka 98. člena oprosti plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. - 6. točke 2. odstavka 95. člena ZKP.

Zoper to sodbo se je pravočasno pritožil obsojenec sam in sicer zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja s predlogom, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo prvostopnemu sodišču.

Pritožbeno sodišče nima pomislekov v zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe. Pritožbena izvajanja obsojenca, da ni sposoben plačevati naložene preživnine za svoja nedoletna otroka, ker je brezposelen, preživnina pa naj se poplača iz njegovega deleža na neki njivi, so neupoštevna. Dejstva, pomembna za preklic pogojne obsodbe, je prvostopno sodišče ugotovilo pravilno in sicer, da obsojenec doslej preživnine za otroke iz razvezanega zakona ni plačeval, da ima obsojenec poklic, ki mu omogoča priti do ustreznih dohodkov in da, kolikor bi se zavedal svojih očetovskih dolžnosti, bi preživnino lahko plačal. Pritožbena izvajanja, da naj se preživnina poplača iz kupnine ob prodaji njegovega solastninskega deleža na nepremičnini, ne vplivajo na pravilnost prvostopne odločitve o preklicu pogojne obsodbe. Obsojenec ni ukrenil ničesar, da bi do prodaje nepremičnine, na katero se sklicuje, prišlo, niti ni ponudil nobenih dokazov o tem, da je karkoli v tej smeri pokrenil, da bi vsaj poskušal poplačati zaostale preživninske obroke in v bodoče redno plačevati preživnino.

Prav tako ni upoštevna ponudba obsojenca, da se vzame v poračun obsojenčev delež na skupnem premoženju razvezanih zakoncev. Zaradi povedanega je pritožbeno sodišče obsojenčevo pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v celoti potrdilo prvostopno sodbo.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na čl. 98/IV in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.