VSL sklep I Cp 42/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-14

S stanovanjskim zakonom ni omejena etažna stanovanjska lastnina le na večstanovanjske hiše, temveč je možna tudi v družinskih hišah, kjer je več stanovanj v lasti etažnih lastnikov, ki so v sorodu.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani del odločbe sodišča prve stopnje (sklep in zavrnilni del sodbe) razveljavi ter v tem obsegu zadeva vrne istemu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o stroških pritožbe se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je s sklepom zavrglo tožbo glede zahtevka na ugotovitev, da sta stanovanje v prvem nadstropju in mansarda v hiši v L., ter garaža pri tej hiši, skupno premoženje tožnice in prvega toženca, od vsakega do polovice. S sodbo je naložilo drugemu tožencu in tretji toženki, da sta dolžna dovoliti odmero garaže in izstavitvi zemljiškoknjižno sposobno listino, na podlagi katere bo mogoče garažo, ko bo vpis v zemljiški knjigi, vknjižiti kot skupno premoženje tožnice in prvega toženca vsakega do 1/2. Zoper ta del prve sodbe ni bilo pritožbe in je pravnomočen. V ostalem pa je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da pripada tožnici in prvemu tožencu solastnina na podstrešju, kletnih in drugih skupnih prostorih, skupnih delih, objektih in napravah navedene večstanovanjske hiše do ene idealne polovice oziroma vsakemu do ene idealne četrtine in v enakem obsegu pravica uporabe oziroma lastninska pravica na funkcionalnem zemljišču parc. št. 343/4 k.o. D.

(kar so toženci dolžni priznati). Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek tožnice, da sta drugi toženec in tretja toženka dolžna izstaviti zemljiškoknjižno sposobno listino na podlagi katere se bosta navedeni stanovanji v prvem nadstropju in na mansardi vknjižili kot skupno premoženje tožnice in prvega toženca od vsakega do polovice, medtem ko bo stanovanje v visokem pritličju ostalo solastnina drugega toženca in tretje toženke, vsakega do polovice in zemljiškoknjižno listino na podlagi katere bo mogoče vknjižiti na podstrešju, kleteh in drugih skupnih prostorih hiše v L. ter na funkcionalnem zemljišču parc. št. 343/4 k.o. D. solastninsko pravico tožnice in prvega toženca, do 1/4 za vsakega tako, da bosta drugi toženec in tretja toženka ostala vknjižena pri istih nepremičninah le vsak do idealne ene četrtine.

Zoper sklep o zavrženju tožbe in zoper sodbo o zavrnitvi tožbenega zahtevka se pritožuje tožnica, ki uveljavlja razloge zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava.

Zmotno je stališče, da tožnica nima pravnega interesa na ugotovitveni tožbi ob dejstvu, da sta v zemljiški knjigi vpisana kot solastnika nepremičnine le drugi toženec in tretja toženka. Hiša na v L. je večstanovanjska hiša in ne družinska hiša v smislu določil Stanovanjskega zakona, niti ta zakon ne določa, da ni možna etažna lastnina v družinskih hišah. Lastnino na stanovanjih v prvem nadstropju in mansardi tožnica in prvi toženec nista pridobila s pogodbo temveč na originarni način z nadgradnjo objekta. Izpodbijana sodba v posledici zmotne uporabe zakona neutemeljeno navaja, da pogodba o dovolitvi nadgradnje z 15.1.1968 in kasnejši dogovor ne pomenita ustanovitve etažne lastnine, vendar tudi ne razlaga pravilno vsebino teh pogodb. Tožeča stranka meni, da obstojajo pogoji za spremembo izpodbijane sodbe ter predlaga drugostopnemu sodišču, da naj predvsem samo ugodi primarnemu tožbenemu zahtevku v celoti, ali pa naj sodbo razveljavi in vrne zadevo v nov postopek sodišču prve stopnje.

Ob upoštevanju dejstva, da sta drugi toženec in tretja toženka edina vpisana kot solastnika oziroma nosilca pravice uporabe nepremičnine, ki je predmet spora, se s stališčem sodišča prve stopnje za zavrženje ugotovitvenega dela tožbe ni mogoče strinjati. Pravna korist tožnice od vložitve ugotovitvene tožbe mora sicer biti podana kot procesna predpostavka, kakor to pravilno ugotavlja že prvo sodišče, vendar je v tem primeru po mnenju pritožbenega sodišča podana, ker je kljub dejstvu, da tožena stranka sicer ne zanika lastniške pravice tožnice in prvega toženca na stanovanjih v prvem nadstropju in mansardi, ostalo, kot kaže, sporno pravno razmerje pravdnih strank glede predmetne nepremičnine. Sporno je zlasti vprašanje, kakšna je sploh pravna narava sicer nesporne lastnine tožnice in prvega toženca na obeh stanovanjih, ob dejstvu, da zlasti drugi toženec in tretja toženka obenem ne priznavata njune lastninske pravice na delih hiše (etažne lastnine) in morebiti tudi ne idealnih solastninskih deležev na nepremičnini v celoti. Dejstva obsežena v ugotovitvenem delu zahtevka za katera tožeča stranka smatra, da so pomembna za odločitev o pravnem razmerju, sicer res ne morejo biti predmet tega zahtevka, vendar je v konkretnem primeru pomembnejši za odločitev o dopustnosti ugotovitvene tožbe del, ki zadeva pravice oziroma pravno razmerje pravdnih strank. Če so v konkretnem primeru izpolnjene še druge predpostavke za dopustnost ugotovitvene tožbe, bo zato moralo prvo sodišče meritorno odločati tudi o ugotovitvenem delu tožbenega zahtevka.

Prenagljena je tudi izpodbijana zavrnitev tožbenega zahtevka. Podan je predvsem pritožbeni razlog napačne uporabe materialnega prava, zlasti na podlagi sicer nespornega dejstva o izključnem lastništvu tožnice in prvega toženca na stanovanju v prvem nadstropju in mansardi v L. Lastninska pravica na stanovanju kot posameznem delu stavbe je po pozitivnem pravu dopustna v primerih in pod pogoji, ki jih določa zakon (19. člen Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih). Stanovanjski zakon (v nadaljevanju SZ, Ur.l.RS št.

18/91-I), ki ureja lastninsko pravna razmerja v večstanovanjskih hišah (prvi odstavek 1. člena SZ), etažne lastnine v nobenem primeru ne izključuje (prvi odstavek 12. člena SZ), temveč ureja vprašanja lastništva skupnih prostorov, delov objektov in naprav v večstanovanjski hiši v kateri so etažna stanovanja, kar pa po mnenju sodišča druge stopnje ne pomeni, da ni mogoče na enak način urejati teh vprašanj tudi v družinski stanovanjski hiši, v kateri je več stanovanj, ki so v lasti več oseb in ki so med seboj v sorodu (7. člen SZ). V obravnavanem primeru, ko naj bi bilo stanovanje v visokem pritličju v solasti ali skupni lasti drugega toženca in tretje toženke, stanovanji v nadstropju in na mansardi pa v skupni lasti prvega toženca (njunega sina) pa niti ne more biti dvoma, da gre v smislu določil 7. člena SZ za (večstanovanjsko) družinsko hišo.

Odločilno je v tem primeru dejstvo, da sta kot kaže, tožnica in njen zakonec, prvi toženec, nadzidala stanovanji v prvem nadstropju in na mansardi, kakor sta tudi zgradila garažo v soglasju z drugim tožencem in tretjo toženko in sta na tej pravni podlagi (izvirno, po samem zakonu) postala lastnika nadzidanih delov stavbe. Graditeljema toženca očitno priznavata izključno lastninsko pravico na omenjenih posameznih delih hiše, zato tudi po mnenju sodišča druge stopnje ni razlogov za sklepanje, da je v takem primeru hiša kot gradbeni objekt v solastništvu pravdnih strank tako, da jim pripadajo na celoti idealni solastninski deleži v sorazmerju z vrednostjo delov objekta, ki dejansko pripadajo solastnikom. Lastnina posameznega dela in solastnina na istem gradbenem objektu namreč ne moreta obstojati hkrati, ker se medsebojno izključujeta. Na skupnih delih in napravah, ki služijo hiši kot celoti, kot tudi na zemljišču, ki je neposredno namenjeno njeni redni rabi in brez katerega ne more funkcionirati, kakor tudi na zemljišču na katerem objekt stoji pa že po naravi stvari ni možno nič drugega kot solastninski deleži (oziroma souporaba) v sorazmerju z vrednostjo deležev lastnikov posameznih stanovanj.

V obravnavanem primeru je sporno zlasti vprašanje lastništva kletnih prostorov v stanovanjski hiši v L. in morebiti tudi lastništvo podstrešja. Predvsem sodišče druge stopnje dvomi, na podlagi vsebine pogodbe z dne 15.1.1968, ki so jo sklenile pravdne stranke, da so kletni prostori in podstrešni prostori (kolikor ne gre za dele, ki so pomembni za hišo v celoti) sploh skupni prostori in zato ne obstaja na teh prostorih solastnina vseh lastnikov posameznih delov hiše.

Drugi toženec in tretja toženka kot nedvomna solastnika hiše, kakršna je bila pred nadzidavami, sta namreč tudi s pogodbo z dne 15.1.1968 dovolila tožnici in prvemu tožencu le souporabo kletnih in podstrešnih prostorov ter dvorišča, iz česar še ni mogoče sklepati, da sta jima s tem priznala na teh delih nepremičnine solastninsko pravico. Nobene podlage ni v obravnavanem primeru za stališče, da so tudi kletni prostori in podstrešje po sili zakona skupni in da je morebiti iz teh vzrokov potrebno s pogodbo ali sodno odločbo urejati vprašanje lastništva. Na podlagi do sedaj izvedenih dokazov namreč ni podlage za sklepanje (oziroma kvečjemu glede obstoječega podstrešja), da sta graditelja z nadzidavo mansardnega stanovanja pridobila po zakonu ali s pravnim poslom (zatrjevanim ustmenim dogovorom) lastninsko pravico na kletnih in podstrešnih prostorih hiše in na dvorišču (kolikor ne gre za funkcionalno zemljišče in za zemljišče na katerem sta zgradila garažo). V nakazanih smereh, zaradi napačnih materialnopravnih izhodišč, prvo sodišče dejanskega stanja ni dovolj razjasnilo, zlasti glede obstoja in obsega etažne lastnine graditeljev in s to lastnino povezanih pravic, kar je končno pomembno tudi za presojo utemeljenosti (sklepčnosti) tožbenega zahtevka, da naj toženca omogočita vknjižbo njune lastninske pravice v zemljiško knjigo, skladno z določili še veljavnih členov 25. do 34. Zakona o pravicah na delih stavb (Ur.l.SRS št. 19/76). Na podlagi ugotovitve, da gre v obravnavanem primeru za etažno lastnino in ne za solastnino pravdnih strank na celotni nepremičnini po idealnih deležih, namreč tudi ne pride v poštev vknjižba solastninske pravice na celotni nepremičnini po idealnih solastninskih deležih.

Sodišče druge stopnje je spoznalo, da je potrebno za pravilno materialnopravno odločanje o zahtevkih tožnice ugotavljati odločilna dejstva v nakaznih smereh in na tej podlagi ocenjevati predložene listine in izvajati še druge dokaze, zato je v izpodbijanih delih razveljavilo prvo sodbo ter je v tem delu vrnilo zadevo prvemu sodišču v novo sojenje. V takem obsegu bo moralo prvo sodišče namreč predvsem ponovno odločati o primarnem tožbenem zahtevku in le, če bo spoznalo, da ta ni utemeljen, odločiti o eventualnem (podrednem) tožbenem zahtevku glede katerega sicer z izpodbijano delno sodbo še ni odločalo. Ker je pritožbeno sodišče odločilo v skladu s 370. členom ZPP tako, da je zadevo vrnilo v ponovno sojenje na prvi stopnji, bo tako kot o vseh pravdnih stroških potrebno odločati s končno odločbo tudi o stroških pritožbe (četrti odstavek 166. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.