TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Cpg 1039/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-21

začasna odredba - nedenarna terjatev - obstoj terjatve

Upnik, ki zatrjuje, da se je prijavil na javni razpis za oddajo del in da ima zato terjatev na sklenitev pogodbe, je izkazal verjeten obstoj terjatve, ki je eden od pogojev za izdajo začasne odredbe.

Pritožbi se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se razveljavi in se zadeva vrne v novo odločanje pred drugim senatom.

O stroških postopka s pritožbo bo sodišče odločilo v končni odločbi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ponovno zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe.

Zoper sklep se je pravočasno pritožil upnik. Uveljavlja vse pritožbene razloge iz 1. odstavka 353. člena ZPP. Navaja, da sodišče ni prav odločilo o predlogu začasne odredbe, ko je zavzelo stališče, da upnik ni izkazal verjetnega obstoja terjatve. Po sodni praksi je verjetnost terjatve izkazana že s samo vložitvijo tožbe. Opozarja tudi na stališče pravne teorije, po katerem "se predlagane začasne odredbe izdajo tudi zato, da se obstoječe stanje 'konzervira' ter se s tem prepreči nastanek nenadomestljive škode (Sudsko izvršno pravo - Triva, Belajac in Dika, Informator, Zagreb 1984)". Glede na to, da je sodišče že drugič zavzelo enako stališče, predlaga, da se zadeva dodeli drugemu senatu.

Sodišče druge stopnje se ne strinja s stališčem, da upnik ni izkazal verjetnosti obstoja terjatve na sklenitev pogodbe, saj se je prav zaradi interesa skleniti pogodbo tudi prijavil na javni razpis.

Verjetnega obstoja terjatve v konkretnem primeru, ne bi mogel izkazati, če se razpisa sploh ne bi udeležil. Torej je navedeno terjatev vsekakor verjetno izkazal, drugo (in za odločanje v postopku za zavarovanje te terjatve popolnoma prenagljeno) pa je vprašanje ali ta terjatev zares obstoji, ali bo z njo v pravdi uspel. Ravno s tem vprašanjem pa se ukvarja sodišče prve stopnje, ko v razlogih omenja določila Odredbe o pogojih in načinu javnega razpisa.....ter Zakona o obligacijskih razmerjih.

Sodišče prve stopnje je predlog začasne odredbe zavrnilo zgolj zato, ker naj ne bi verjetno obstajala terjatev, medtem ko o drugem pogoju iz 267. člena ZIP še ni odločalo. Utemeljeni pritožbi tožeče stranke je sodišče druge stopnje ugodilo in izpodbijani sklep razveljavilo na podlagi 3. točke 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 132/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-14

Dolžnik je očitno prezrl določilo člena 50 ZIP o razlogih za ugovor.

Izvršilni postopek služi izvršitvi pravnomočne in izvršljive sodne odločbe - sodbe, ne pa ponovnemu razpravljanju o vprašanjih, o katerih je sodišče že odločilo v pravdnem postopku.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dolžnik je vložil pravočasno pritožbo zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je le-to zavrnilo ugovor. V pritožbi dolžnik navaja, da so v sodbi napačno določeni roki zapadlosti.

Dolžnik je očitno prezrl določilo člena 50 Zakona o izvršilnem postopku (ZIP) o razlogih za ugovor. Izvršilni postopek služi izvršitvi pravnomočne in izvršljive sodne odločbe - sodbe, ne pa ponovnemu razpravljanju o vprašanjih, o katerih je sodišče že odločilo v pravdnem postopku. Zato dolžnik z razlogi, ki jih uveljavlja v ugovoru in pritožbi, ne more uspeti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 45/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-07-14

izvršba na podlagi verodostojne listine - ugovor

Zakon o izvršilnem postopku v drugem odst. 55. člena posebej ureja situacijo, ko je dolžnik po izdaji izvršilnega sklepa plačal svoj dolg - tak ugovor mora sodišče upoštevati tudi po izteku 8-dnevnega roka. Zato je sodišče prve stopnje dolžnikovo sporočilo sodišču, da je glavni dolg plačal po izdaji izvršilnega sklepa utemeljeno štelo kot ugovor - tako dejanje pa ima zakonske procesne posledice ne glede na to, ali je to stranka zaradi nepoznavanja procesnih predpisov s svojo vlogo nameravala.

Pritožbi se ugodi in se sklep o dovolitvi izvršbe opr. št. III Ig 3915/92 z dne 23.12.1992 razveljavi in zadeva vrne prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.

Pritožbeni stroški so nadaljni izvršilni stroški.

Dolžnik se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je le-to po ugovoru razveljavilo sklep o dovolitvi izvršbe. V pritožbi je navedel, da ni vložil ugovora, temveč le obvestilo o plačilu glavnice.

V izvršilnem postopku se po členu 14 ZIP smiselno uporabljajo določbe zakona o pravdnem postopku, če ni v izvršilnem zakonu drugače določen V smislu te določbe je sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopn odločbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti ugotovilo, da je pritožba utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Pritožba nima prav, da dolžnikove vloge ni šteti kot ugovor. V tem postopku, ki je podoben mandatnemu postopku, lahko dolžnik po izdaji sklepa, s katerim mu je naloženo plačilo, doseže odpravo tega sklepa, ki bo s pravnomočnostjo postal izvršilni naslov, le z ugovorom - sicer se izpostavi nevarnosti izvršbe kljub plačilu. Zakon o izvršilnem postopku še posebej ureja v 2. odst. 55. člena situacijo, ko je dolžnik po izdaji izvršilnega sklepa plačal svoj dolg - tak ugovor mora sodišče upoštevati tudi po izteku 8-dnevnega roka. Zato je sodišče prve stopnje dolžnikovo sporočilo sodišču, da je glavni dolg plačal po izdaji izvršilnega sklepa utemeljeno štelo kot ugovor - tako dejanje pa ima zakonske procesne posledice ne glede na to, kaj je stranka zaradi nepoznavanja procesnih predpisov z svojo vlogo nameravala. Pritožbena izvajanja v tej smeri so neuspešna. Dolžnica pa lahko do izdaje sklepa o ugovoru svoj ugovor umakne.

Pač pa je prvostopno sodišče prezrlo, da je dolžnik ugovarjal le v obsegu plačane glavnice, ni pa ugovarjal obrestim in izvršilnim stroškom v sklepu o dovolitvi izvršbe. Tako bo moralo sodišče izdati sklep iz člena 55a ZIP le v obsegu ugovora, za preostali del pa ugotoviti pravnomočnost.

V nadaljnem postopku bo prvostopno sodišče odločilo tudi o nadaljnih izvršilnih stroških.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 250/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-08-05

odložitev izvršitve pravnomočne sodbe - stvarna pristojnost

Sodišče prve stopnje je stvarno pristojno odločiti o predlogu, s katerim se vlagatelj zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe zavzema, naj se izvršitev pravnomočne sodbe odloži. Po 5. odstavku 428. člena ZKP lahko o takem predlogu odloča sodišče prve stopnje ali sodišče, ki je pristojno presojati vloženo zahtevo.

Pritožba obsojenčevega zagovornika se kot neutemeljena z a v r n e .

Zagovornik obsojenega je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe in predlagal, da se izvršitev pravnomočne sodbe njegovemu varovancu odloži. Zunajobravnavni senat prvostopenjskega sodišča pa je tak predlog obsojenčevega zagovornika z napadenim sklepom zavrnil.

Zoper sklep se, kot uvodoma navaja zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka in zmotne ugotovitve dejanskega stanja, pritožuje obsojenčev zagovornik. Iz razlogov pa je videti, da sklep poskuša spodnesti le sklicujoč se na prvega od navedenih pritožbenih razlogov. Sodišču druge stopnje predlaga, da se pritožbi ugodi in izpodbijani sklep spremeni tako, da predlogu za odložitev izvršitve pravnomočne sodbe, ugodi.

Zagovornik obsojenega ne more biti deležen uspešne odločitve o svoji pritožbi. Ne drži namreč, da prvostopenjsko sodišče ni stvarno pristojno odločiti o predlogu, s katerim se vlagatelj zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe zavzema, naj se izvršitev pravnomočne sodbe odloži. Po 5. odstavku 428. člena ZKP je namreč izrečno določeno, da o takem predlogu lahko odloča sodišče prve stopnje ali sodišče, ki je pristojno presojati vloženo zahtevo.

Seveda pa sodišče, ki o danem predlogu za odložitev izvršitve pravnomočne sodbe odloča, utemeljene verjetnosti, da bo zahtevi ugodeno, ne more presojati, ne da bi pri tem poznalo v pobijani pravnomočni sodbi ugotovljena dejstva in jih ocenilo tudi v luči v zahtevi zatrjevanih navedb. Za odločitev o pritožbi pa je pomembno le to, da je tudi prvostopenjsko sodišče stvarno pristojno za sklep, ki ga je storilo. V presojo smotrnosti urejanja procesne problematike kot ta izhaja iz 5. odstavka 428. člena ZKP, na kar tudi opozarja pritožnik, pa se seveda sodišče druge stopnje ni spuščalo. Upoštevaje povedano, je bilo potrebno pritožbo obsojenčevega zagovornika na podlagi 3. odstavka 397. člena ZKP kot neutemeljeno zavrniti.

Sklicevanje na določila ZKP, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. list RS št.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1144/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-08-20

začasna odredba - nedenarna terjatev - akceptni nalog - naročilo

Če je dolžnik prišel do akceptnega naloga proti volji upnika, ne obstoji naročilo (nalog) za njegovo izpolnitev in vnovčenje, kar kaže na verjetnost terjatve na njegovo vrnitev.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe v zavarovanje upnikove nedenarne terjatve na vrnitev akceptnega naloga, s katero je bila predlagana prepoved SDK vnovčiti akceptni nalog.

Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil zaradi zmotne uporabe materialnega prava in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Navedel je, da je dolžnik prišel do akceptnega naloga proti upnikovi volji in mu ga upnik ni sam izročil v zavarovanje svoje terjatve. Poleg tega ni znano, kdaj terjatev po računu, ki ga je brez oznake dospelosti izstavil dolžnik, sploh zapade. Dolžnik je akceptni nalog tudi že predložil na vnovčenje. S tem sta po mnenju pritožnika izpolnjena oba pogoja za izdajo začasne odredbe. Predlaga spremembo, podrejeno pa razveljavitev izpodbijanega sklepa.

Prritožnik ima prav, ko trdi, da je dejansko stanje v tej zadevi nepopolno ugotovljeno. Če je dolžnik prišel do akceptnega naloga tako, kot trdi v pritožbi upnik, je s tem dovolj izkazana verjetnost terjatve na njegovo vrnitev. To bi namreč pomenilo, da upnik dolžniku ni dal mandata za izpolnitev in vnovčenje akceptnega naloga, iz tega pa bi izhajal zahtevek na njegovo vrnitev. Ta okoliščina v postopku na prvi stopnji ni bila ugotovljena (saj je upnik to trditev postavil šele v pritožbi). Dejstvo, da je dolžnik akceptni nalog tudi predložil SDK na vnovčenje (pritožbi je o tem priložen dopis SDK Kranj, ki ga bo v postopku na prvi stopnji treba še oceniti), pa kaže na nevarnost, da bo zahtevek na vrnitev (neizvršenega) akceptnega naloga brez začasne odredbe onemogočen.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da je podan pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zaradi česar je na podlagi določbe 3. točke 380. čl. ZPP v zvezi s 14. čl. ZIP napadeni sklep razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nov postopek. V njem bo treba ugotoviti dejstva v nakazani smeri in ponovno odločiti ali obstojata oba pogoja za izdajo začasne odredbe iz določbe 1. odst. 267. čl. ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 357/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-22

Obtoženčevo izjavo, da s sodbo sodišča prve stopnje soglaša in da se zoper njo pritožil ne bo, dano na zapisnik pri upravi zaporov po prejemu pismenega odpravka sodbe, ni šteti kot odpoved pravici do pritožbe. Zato obtoženčeve poznejše pravočasno vložene pritožbe ni mogoče na podlagi 2. odstavka 368. člena ZKP zavreči kot nedovoljene.

Pritožbi zagovornika obtoženega se ugodi in sklep sodišča prve stopnje r a z v e l j a v i .

Sodišče prve stopnje je na podlagi 2. odstavka 368. člena v zvezi s 383. členom ZKP kot nedovoljeno zavrglo pritožbo obtoženčevega zagovornika podano dne 9.7.1993 zoper sodbo z dne 22.6.1993. Zoper sklep o zavrženju se pritožuje obtoženčev zagovornik.

Izpostavlja, da izjava njegovega varovanca ne more imeti pravnega učinka, saj jo je podal v zmoti in psihično strt zaradi pogostih razgovorov s policisti, ki so pri njem, medtem ko se je nahajal v priporu, zbirali obvestila o novih kaznivih dejanjih. Zategadelj ne gre za izraz obtoženčeve prave volje. Predlaga, da bi sodišče druge stopnje pritožbi ugodilo in pobijani sklep razveljavilo.

Pritrditi je treba zagovorniku, da je sklep, ki ga je storilo prvostopenjsko sodišče, pravnopomoten. Odločitev, ki jo je sprejelo, je večplastno hibna. Ugotoviti je namreč, da je obtoženec izjavo podal na zapisnik pri upravniku Zaporov, ne pa pri sodišču. Iz tega razloga ta izjava za obtoženca v kazenskem postopku ne more imeti škodljivih posledic. K temu je razbrati, da je obtoženec povedal le, da se s sodbo strinja in da se ne bo pritožil, ne pa tudi tega, da se odpoveduje pravici do pritožbe. Sodna praksa pa stoji na stališču, da mora biti taka odpoved izrecna. Temu pa v obravnavanem primeru ni tako. Pristaviti je še, da je imel obtoženec zagovornika, govoril pa je le o svojih gledanjih na sodbo, ne da bi pri tem omenjal svojega branitelja, tako da v nobenem primeru taka izjava ne nudi podlage sklepu, da zagovornikova pritožba zoper sodbo ni dovoljena. Že ti razlogi zgovorno kažejo, da je potrebno pritožbi obtoženčevega zagovornika ugoditi in napadeni sklep razveljaviti. Seveda pa sodišče druge stopnje ni moglo preizkušati utemeljenosti pritožbe zoper sodbo, saj zagovornikova pritožba s katero to odločbo izpodbija, ni bila poslana v odgovor javnemu tožilcu. Pristaviti je še, da je napak tudi, upoštevaje zgornje razloge pa na odločitev to ne vpliva, da sodišče prve stopnje ni pribavilo originalnega zapisnika z obtoženčevo izjavo ali overjene kopije, pač pa se je zadovoljilo le z listino poslano po telefaksu.

V skladu z navedenimi razlogi je bilo potrebno po 3. odstavku 397. člena ZKP odločiti kot v izreku.

Sklicevanje na določila ZKP, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št.

ZKP člen 361,  361/1,  368,  368/2,  361,  361/1,  368,  368/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 641/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-29

Kadar je po ZPP sicer možnih več različnih procesnopravnih rešitev, sodišče prve stopnje pa se opredeli za eno izmed njih, je pri presoji pravilnosti sklepa pomembno le, ali je izbrana rešitev izpeljana v skladu s citiranim zakonom. Ker je sodišče prve stopnje v tem primeru naložilo tožeči stranki, da v 60 dneh sporoči podatke po socialnem skrbstvu postavljenega skrbnika neznanim tožencem, tožeča stranka pa tega v roku ni sporočila in tudi ne zaprosila za podaljšanje 60 dnevnega sodnega roka, je pravilno zavrglo tožbo po 5. odstavku 83. člena ZPP.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in se p o t r d i pobijani sklep sodišča prve stopnje.

S pobijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo v delu, ki se nanaša na tožence od 1 do 4, na podlagi 109. člena ZPP.

Zoper sklep se pritožuje tožeča stranka, ki uveljavlja vse pritožbene razloge in predlaga razveljavitev sklepa. V pritožbi navaja, da je po svojem pooblaščencu sprožila postopek pri centru za socialno delo, čeprav bi lahko sodišče samo postavilo zastopnika po 84. členu ZPP.

Predlog pri centru je podal 7.4.1993, ki je zatem pri sodišču večkrat poizvedoval o stanju zadeve. Glede na stanje kot je opisano pobijani sklep nima zakonite podlage.

Kadar je po zakonu v pravdnem postopku sicer možnih več različnih procesnopravnih rešitev, sodišče prve stopnje pa se opredeli za eno izmed njih, je pri presoji konkretnega sklepa pomembno le, ali je izbrana rešitev izpeljana v skladu z določili citiranega zakona. Zato so drugačna pritožbena izvajanja, ki govore o tem, da bi sodišče lahko postopalo pri postavljanju zastopnika tožencev tudi drugače, neutemeljena. V tem primeru je sodišče prve stopnje naložilo tožniku, da v roku 60 dni uredi postavitev skrbnika za določene tožence neznanega naslova. Rok 60 dni je sodni rok, ki bi ga sodišče prve stopnje na utemeljen predlog tožnika lahko podaljšalo (člen 111/2 ZPP). Ker pa tožnik med trajanjem navedenega roka ni odpravil naloženih procesnih pomanjkljivosti, niti ni obvestil sodišče o ovirah ali zaprosil za podaljšanje roka, je to v skladu z določili 5. odstavka 83. ter v zvezi s 109. členom ZPP tožbo zoper prizadete tožence pravilno zavrglo. To pomeni, da je sodišče prve stopnje ravnalo v skladu z določili Zakona o pravdnem postopku, da zato ni moglo kršiti v pritožbi uveljavljenih ali uradoma upoštevnih kršitev in da zato tožnikova pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče jo je zato zavrnilo in pobijani sklep potrdilo (2. točka 380. člena ZPP).

ZPP (1977) člen 83,  83/5,  84,  83,  83/5,  84.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 512/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-01

Če tožnik v roku, ki ga sodišče določi za dopolnitev tožbe le-te ne dopolni, sodišče tožbo zavrže (4. odstavek 109. člena ZPP).

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in se p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo tožeče stranke. V razlogih sklepa navaja, da tožnica ni postavila določenega zahtevka ter da jo je zato skladno z 2. odstavkom 109. člena ZPP pozvalo na oblikovanje le-tega, za kar ji je določilo rok 15 dni. In ker tožeča stranka tudi v postavljenem roku tega ni storila, je sodišče prve stopnje njeno vlogo po 4. odstavku 109. člena ZPP zavrglo.

Zoper sklep se je po svojem pooblaščencu iz vseh pritožbenih razlogov pritožila tožeča stranka. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi, napadeni sklep v celoti razveljavi in zadevo vrne v ponovno obravnavanje sodišču prve stopnje. Meni, da odločitev sodišča ni upravičena ne pravno in ne dejansko. Zatrjuje, da je bilo sodišču že na naroku za glavno obravnavo pojasnjeno, da zaradi vojnih razmer na jugu bivše SFRJ komuniciranje s tožnico trenutno ni možno. Sodišče bi po mnenju pritožnika moralo upoštevati takšno stanje, saj je splošno znano in zastopniku določiti vsaj šest mesečni rok, da bi s svojo stranko lahko komuniciral.

Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in pritožbenemu sodišču, glede na to, da je tožeča stranka tujec, predlagala naj ji naloži v plačilo varščino pravdnih stroškov.

Po oceni pritožbenega sodišča uveljavljeni pritožbeni razlogi niso podani. Sodišče prve stopnje je štelo, da zahtevek tožeče stranke ni določen in jo je zato skladno s 109. členom ZPP pozvalo, naj ga v roku petnajstih dni v tej smeri dopolni. To pa je bil rok, v katerem je imela tožeča stranka možnost reagirati. Če je ocenila, da je postavljeni rok za dopolnitev tožbe prekratek, ker naj bi imel pooblaščenec ob vzpostavljanju stikov s stranko težave zaradi vojnih razmer, bi se moral poslužiti pravnih možnosti iz 1. in 2. odstavka 111. člena ZPP. Po tem določilu se namreč rok, ki ga določi sodišče, na predlog prizadete stranke lahko podaljša, če so za to opravičeni razlogi. V pritožbenem postopku pa tega ne more več uveljavljati, ker se mora podaljšanje roka skladno s 3. odstavkom 111. člena ZPP predlagati preden rok izteče. Svoje pasivnosti torej s pritožbo ni mogel sanirati. Pritožbeno sodišče tako zaključuje, da sodišče prve stopnje s pobijanim sklepom ni zagrešilo nobenih uveljavljenih in tudi ne uradoma upoštevnih kršitev. Zato je neutemeljeno pritožbo zavrnilo in pobijani sklep potrdilo (2. točka 380. člena ZPP).

ZPP (1977) člen 109,  109/4,  109,  109/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 1316/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-09-22

začasna odredba - akceptni nalog - vrste začasnih odredb - denarna terjatev

Upnik lahko v zavarovanje denarne terjatve predlaga kot vrsto začasne odredbe tudi prepoved vnovčenja akceptnega naloga, ki ga je izročil dolžniku.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

O stroških postopka s pritožbo bo sodišče odločilo v končni odločbi.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da se predlog za izdajo začasne odredbe zavrne.

Upnik se je zoper sklep pravočasno pritožil. V prvem delu pritožbe povzema navedbe iz predloga za začasno odredbo. Poudarja, da je predlagal začasno odredbo za zavarovanje svoje denarne terjatve, sodišče pa je svojo odločitev oprlo na določilo 267. člena ZIP, ki se nanaša na nedenarne terjatve. Tudi sicer je obrazložitev odločbe nejasna in nerazumljiva. Poudarja, da ni sporno, da je bil akceptni nalog izdan za zavarovanje plačila opravljenega dela. Vendar bi z izplačilom zneska po akceptnem nalogu, dolžnik prejel plačilo za nekvalitetno delo, upniku pa bi nastala še nadaljnja škoda. Ker je upnik prejel še enkrat večji račun, kot je znašal predračun, in je večji del računa že tudi plačal, dolžnik z izdajo začasne odredbe tudi ne bi bil posebej oškodovan.

Upnik je v predlogu za začasno odredbo nakazal obstoj denarne terjatve za razliko od (po njegovem mnenju) preveč zaračunanih del in za škodo, ki mu je nastala zaradi nekvalitetno opravljenih del. Prve terjatve sicer ni določil, pač pa le drugo, in sicer naj bi škoda znašala 950.000,00 SIT. Kljub temu je sodišče prve stopnje zmotno menilo, da verjetnega obstoja terjatve ni izkazal. Svojo odločitev je, kot opozarja pritožba, nepravilno oprlo na določilo 267. člena ZIP, ki se nanaša na nedenarne terjatve. Očitno je pri tem prezrlo, da upnik ne zahteva vrnitve akceptnega naloga (kar bi lahko bila vrsta nedenarne terjatve) ampak samo prepoved vnovčenja akceptnega naloga kot vrsto začasne odredbe (prim. 4. točko 1. odstavka 266. člena ZIP). Pritožba ima tudi sicer prav, da obrazložitev izpodbijanega sklepa ni jasna in zato tudi ni povsem razumljiva.

Sodišče druge stopnje je razveljavilo izpodbijani sklep na podlagi 3. točke 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.