VSL sodba II Cp 1204/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-13

Tožnico je na sankališču ugriznil toženkin pes. Utrpela je 4 cm dolgo ugrizno rano na zunanji strani levega stegna, 20 cm nad kolenom.

Sodišče ji je prisodilo 65.000,00 SIT za negmotno škodo in 3.000,00 SIT odškodnine za gmotno škodo.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je toženki naložilo, da tožnici plača znesek 68.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 22.4.1993 do plačila ter ji povrne 43.112,00 SIT pravdnih stroškov z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 16. dne po izdaji sodbe prve stopnje, v petnajstih dneh pod izvršbo in zavrnilo tožničin višji obrestni zahtevek.

Zoper sodbo se pritožuje toženka, ki uveljavlja vse pritožbene razloge iz 353. čl. ZPP. Predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obširni obrazložitvi pritožbe navaja, da ni bil predložen niti en resničen dokaz o tem, da je bil pes, ki je ugriznil tožnico, res toženkin. V bližini je namreč več podobnih psov, ki pa jih je medseboj mogoče ločiti, zato bi ga morala tožnica, če si je psa res dobro zapomnila, natančneje opisati. Meni, da bi moralo sodišče na obravnavo kot priče poklicati tudi otroke, ki so napotili tožnico k toženkini hiši. Sodišče tudi ne bi smelo upoštevati izjavi M. P. in M. P., ki sta še otroka, dovzetna za vplive starejših, zato njuni izjavi ni mogoče upoštavti kot resnični in merodajni. Sodišče bi moralo od tožnice zahtevati, da navede vsaj eno odraslo osebo, ki je videla, kako jo je na sankališču ugriznil toženkin pes. M. P. ne more nastopiti kot priča tudi zato, ker ni bila dne 25.1.1992 pred toženkino hišo in ne more trditi, da je pes, ki je ugriznil tožnico, last toženke. Posebej se pritožuje tudi glede višine prisojene odškodnine. Meni, da tožnica ni utrpela primarnega strahu, ker si sicer nikakor ne bi upala sama napotiti k hiši, od koder naj bi prihajal pes, ki jo je ugriznil. Tudi prisojena odškodnina glede skaženosti je po mnenju pritožnice pretirano visoka. Sodišče bi nadalje moralo zahtevati poškodavane hlače kot dokaz, česar ni storilo, čeprav je to zelo pomembno pri presoji kvalitete hlač in njihove ohranjenosti. Meni, da je nelogično, da je tožničina ugrizna rana dolga 4 cm, luknja na hlačah pa le 3 cm. Zaključuje s trditvijo, da pelje psa na cepljenje vsako leto meseca januarja ter je zato nepravilno sklepanje sodišča, da se je toženka zavedala odškodninske odgovornosti in zato verjelo tožnici in ne toženki.

Ob preiskusu sodbe višje sodišče ugotavlja, da je prvo sodišče dovolj popolno ugotovilo dejansko stanje, pravilno uporabilo materialno pravo ter ni zagrešilo bistvenih kršitev določb pravdenga postopka (v čem naj bi te bile podane, pritožba ne pove).

Drugostopno sodišče se strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je tožnico ugriznil toženkin pes. Prvo sodišče je logično in prepričljivo obrazložilo, zakaj verjame izpovedi tožnice in njenih prič in ne toženki, z razlogi se višje sodišče v celoti strinja ter se v izogib ponavljanju nanje sklicuje. Zgolj dejstvo, da sta priči M. P. (tožničin sin) in M. Pe. še otroka, ki sta bila v času škodnega dogodka stara deset let, jima ne odvzema verodostojnosti, saj je znano, da otroci v tej starosti dobro opazujejo in si dogodke zapomnijo. Pritožba sicer trdi, da M. Po. ni bila prisotna na sankališču ob ugrizu in nato pred tožničino hišo. Vendar je tožničin sin A. P., zaslišan kot priča na glavni obravani dne 28.9.1992 (list.

št. 13) povedal, da se obeh otrok, M. P. in M. Po. spominja, saj sta bila pred njihovo hišo fantek in deklica iste višine ter zato domneva, da gre za isti osebi. Izpoved tožnice je podkrepljena z listinskim dokazom (ambulanti dnevnik in obračun, priloga A2), iz katerega izhaja, da je tožnica psa pripeljala na pregled k veterinarju zaradi ugriza. Možno je sicer, da pritožnica vsako leto meseca januarja pelje psa na cepljnje, vendar je veterinarski zavod, ki je izdal ambulantni dnevnik, lahko dobil podatek, da je pes pripeljan na preged zaradi ugriza, le od tožene stranke. Listinski dokaz torej kaže, da je tožnica dne 27.1.1992 (dva dni po škodnem dogodku) priznavala, da je njen pes ugriznil tožnico, kasneje pa je to zanikala. Zaslišanje otrok, ki so tožnico napotili do toženkine hiše, je nepotrebno, saj ne bi moglo vplivati na ugotovitve sodišča, da je prav toženkin pes ugriznil tožnico. Prvostopno sodišče je verjelo tožnici, da so bili ob dogodku (ugriz psa na sankališču) prisotni le otroci, zato pritožba neutemeljna zahteva, da bi moralo prvostopno sodišče zaslišanih vsaj eno odraslo pričo, ki je videla dogodek.

Tožnica je kot imetnica psa odgovorna za škodo, ki jo je njen pes povzročil z ugizom tožnici (par. 1320 ODZ). Prvostopno sodišče je o višini odškodnine pravilno odločilo, upoštevaje mnenje izvedenca medicinske stroke, ki mu tudi toženka ne nasprotuje. Tožnica je zaradi ugrizne rane na levem stegnu dva dni trpela hude bolečine, nadaljne štiri do pet dni srednje in naslednjih štirinajst dni lahke bolečine ter pretrpela nevšečnosti zaradi zdravljenja (šivanje rane, cepljenje proti tetanusu, odstranitev šivov, kontrolni pregedi) in je zato upravičena do 25,000.00 SIT odškodnine iz naslova telesnih bolečin. Pritožbena navedba, da bi si tožnica, če bi ob ugrizu psa res utrpela strah, ne upala do hiše lastnikov psa, ni utemeljena.

Logično je, da se je tožnica zanimala, čigav je pes, ki jo je napadel. Vsak razumen odrasel človek bi želel izvedeti, če je pes, ki ga je ugriznil, cepljen proti steklini, kot bi tudi hotel lastnika opozoriti, da naj ima psa pod nadzorom, da ne bi napadel še drugih ljudi. Tudi višino odškodnine za strah (15.000,00 SIT) in duševne bolečine zaradi skaženosti je prvo sodišče pravilno odmerilo (200. čl. ZOR) in svojo odločitev prepričljivo obrazložilo. Prisojena odškodnina za negmotno škodo v višini 65.000,00 SIT je po mnenju pritožbenega sodišča prej nizka kot previsoka in je pritožba tudi v tem obsegu neutemeljena.

Prvo sodišče je o povrnitvi gmotne škode (poškodovane hlače) pravilno odločalo na podlagi 223. člena ZPP. Višina navedene odškodnine bi bila na način, kot ga predlaga pritožba (predložitev hlač sodišču, za odločanje o kvaliteti in ohranjenosti hlač pa bi bilo potrebno pritegniti izvedenca tekstilne stroke), povezana z nesorazmernimi težavami in stroški (10. čl. ZPP). Prav nič nelogično ni, da je rana na toženkinem stegnu dolga 4 cm, luknja na hlačah pa le 3 cm, ugriz sam je pač poškodoval kožo nekoliko obširneje, kot pa so zobje psa predrli blago.

Pritožbeni razlogi niso podani, zato je bilo potrebno pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (368. čl. ZPP).

Izrek o stroških pritožbenega postopka je odpadel, ker jih toženka ni zaznamovala.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.