TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSM sklep Cpg 147/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-18

Člen 3 in enako tudi 90. člen ZPPSL, ki določata, da lahko predlagajo stečaj le dolžnik, upnik ali osebno odgovorni družbenik. SDK torej ni več upravičen predlagatelj.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Dolžnik zoper katerega je SDK vložila predlog za začetek stečaja, se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, ki je zavrglo citirani predlog SDK. V pritožbi navaja, da bi moralo sodišče izvesti stečaj.

V izogib ponavljanja se pritožbeno sodišče sklicuje na pravilne razloge prvostopnega sodišče v izpodbijanem sklepu. Glede na pritožbena izvajanja pa je še dodati: Pritožba prezre, da izpodbijani sklep ne odloča o tem, ali so podani materijalno-pravni pogoji za začetek stečaja. Sodišče je odločilo je le na podlagi ugotovitve, da SDK od 1.1.1994 dalje ni več upravičen predlagatelj začetka stečaja. V prehodni določbi 196. člena zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur.l RS št. 67/93- v nadaljevanju ZPPSL) je urejena situacija, ko sodišče še ni odločilo o predlogu oz. začelo stečajni postopek do 1.1.1994 - v takem primeru se za nadaljno postopanje že uporabljajo določila novega zakona. Med temi določili je tudi 3. člen enako tudi 90. člen) ZPPSL, ki določa, da lahko predlagajo stečaj le dolžnik, upnik ali osebno odgovorni družbenik. SDK torej ni več upravičen predlagatelj. Zato je odločitev prvostopnega sodišča pravilna, saj zaradi dvakratnega izostanka dolžnika ni moglo izvesti naroka na katerem bi odločilo o začetku stečaja - med tem časom pa je že stopil v veljavo novi zakon.

Pritožitelj pa ima možnost sam predlagati stečaj , ali sam izvesti likvidacijo .

ZPPSL člen 3,  90,  90/2,  196,  3,  90,  90/2,  196.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 164/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-18

Predlagana začasna odredba se ne sme pokrivati z nobenim verjetno izkazanim zahtevkom - terjatvijo, ne glede na to, ali je zahtevek že uvlejavljan s tožbo, ali pa šele bo. Začasno odredbo je možno vložiti še pred vložitvijo tožbe.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je zavrnilo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve in sicer odredbe, da mora toženec izročiti tožniku v predlogu navedene nepremične in premične stvari tako, da je začasna odredba takoj izvršljiva.

Zoper sklep sodišča prve stopnje se je tožeča stranka pravočasno pritožila. V pritožbi navaja, da je prvostopno sodišče napačno zavrnilo predlog za začasno odredbo, saj je že iz okoliščine, da toženka ne plača kupnine očitno, da je insolventna. Nadalje je prvostopno sodišče zanemarilo situacijo, da toženka dnevno odtujuje predmete iz objektov, jih uporablja skrajno malomarno in s tem povzroča škodo.

Prvostopno sodišče je štelo kot verjeten obstoj zahtevka, ki ga tožnica sicer doslej še ni postavila, namreč zahtevek iz člena 132 ZOR - vrnitev danih stvari po razdrtju pogodbe. Ob pravilnem stališču sodišča prve stopnje, da se predlagana začasna odredba ne sme pokrivati s tožbenim zahtevkom, je dodati, da se zač. odredba ne sme skladati z nobenim verjetno izkazanim zahtevkom - terjatvijo, ne glede na to, ali je zahtevek že uvlejavljan s tožbo, ali pa šele bo.

Začasno odredbo je možno vložiti še pred vložitvijo tožbe. Vsebina začasne odredbe ne sme biti takšna, da se z realizacijo konsumira upnikov pravovarstveni interes za vložitev tožbe. V danem primeru bi toženec po predlagani začasni odredbi moral tožniku izročiti nepremične in premične stvari iz pogodbe, za katero tožnik zahteva, da jo sodišče razveljavi - to pa je zahtevek iz verjetno izkazane terjatve.

Glede na naravo začasne odredbe in iz primerov naštetih v členu 268 ZIP je očitno, da začasna odredba ne pomeni izvršilnega naslova. Prav to pa izhaja iz predlagane začasne odredbe, ko naj sodišče tožencu z odredbo naloži, da mora takoj izročiti tožniku navedene stvari.

Glede na navedeno ni mogoče obravnavati navedb o nevarnosti za izvršb zaradi izročitve stvari takrat, ko bo tožnica imala izvršilni naslov, saj taka začasna odredba ne more biti dovoljena tudi, če nevarnost obstoja.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker jih pritožnica ni priglasila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 269/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-18

izvršba na podlagi verodostojne listine - rok za ugovor

V skladu z 2.odstavkom 38. člena ZIP je sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine sestavljen iz dveh delov: prvi del sklepa nalaga dolžniku plačilo in če dolžnik ne ugovarja, postane ta del sklepa po osmih dneh pravnomočen. Dolžnik zoper ta del sklepa ne more ugovarjati po izteku navedenega roka. Določilo 2.odstavka 55. člena ZIP, o dovoljenem ugovoru po izteku osemdnevnega roka, se nanaša samo na drugi del izvršilnega sklepa - torej na tisti del, s katerim je dovoljena izvršba. Če torej dolžnik v ugovoru po izteku roka uveljavlja takozvano dejstvo, ki se nanaša na samo terjatev ravna sodišče tako, kot pri takem ugovoru v "klasični" izvršbi - odloča o ugovoru skladno s členi 52 do 54 ZIP.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. V Ig 1686/92-6 z dne 18.11.1992 razveljavi in zadeva vrne prvostopnemu sodišču v ponovno odločanje.

V izvršbi na podlagi verodostojne listine je dolžnik vložil pravočasno pritožbo zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je le-to razveljavilo potrdilo o pravnomočnosti in izvršljivosti. V pritožbi je smiselno navedel, da je vložil ugovor o delnem plačilu dolga. Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopni sklep v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti. Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena iz naslednjih razlogov: V tej zadevi je sodišče izdalo sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine. V skladu z 2.odstavkom 38. člena ZIP je ta izvršilni sklep sestavljen iz dveh delov: prvi del sklepa nalaga dolžniku plačilo in če dolžnik ne ugovarja, postane ta del sklepa po osmih dneh pravnomočen. Dolžnik zoper ta del sklepa ne more ugovarjati po izteku navedenega roka.

Določilo 2.odstavka 55. člena ZIP, o dovoljenem ugovoru po izteku osemdnevnega roka, se nanaša samo na drugi del izvršilnega sklepa - torej na tisti del, s katerim je dovoljena izvršba. Če torej dolžnik v ugovoru po izteku roka uveljavlja takozvano dejstvo, ki se nanaša na samo terjatev (glej 1.odst. 51.člena in 1.odst. 54. člena ZIP), sodišče ravna tako, kot pri takem ugovoru v "klasični" izvršbi - odloča o ugovoru skladno s členi 52 do 54 ZIP. Prvi del sklepa iz 2.odstavka 38. člena ZIP je po pravnomočnosti izvršljiva sodna odločba iz 16. člena ZIP.

Glede na navedeno je prvostopno sodišče napačno uporabilo določilo 3.odstavka 36. člena ZIP o razveljavitvi potrdila pravnomočnosti in izvršljivosti, saj bi moralo odločati o ugovoru in oceniti, ali so podani ugovorni razlogi iz 50. člena ZIP.

ZIP člen 16,  36,  36/3,  38,  38/2,  51,  51/1,  54,  54/1,  55,  55/2,  16,  36,  36/3,  38,  38/2,  51,  51/1,  54,  54/1,  55,  55/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 471/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-12

Umik izvršilnega predloga je pogosto povezan s vprašanjem sodnih stroškov, odločitev o teh pa z dokaznim postopkom o času plačila, sklenitvi pogodbe itd.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. ... z dne 25.2.1993 in sklep o popravi z dne 25.3.1993 razveljavita in zadeva vrne sodišču I. stopnje v nadaljnje odločanje.

V izvršbi po verodostojni listini je dolžnik v celoti ugovarjal zoper izvršilni sklep, prvostopno sodišče pa je zato izdalo sklep po 2. odst. 55a. člena ZIP. Upnik je nato sporočil sodišču, da umika izvršilni predlog, kar je izvršilno sodišče s sklepom z dne 16.6.1992 vzelo na znanje in izvršilni postopek ustavilo. Dolžnik je nato predlagal odmero svojih izvršilnih stroškov, ki jih je predlagal v ugovoru. Prvostopno sodišče je z dopolnilnim sklepom odmerilo stroške, s sklepom o poravi pa jih naložilo v plačilo upniku. Zoper popravljeni dopolnilni sklep se je upnik pravočasno pritožil, češ da je umaknil izvršilni predlog na podlagi dne 9.6.1992 sklenjene pogodbe z dolžnikom, v kateri se je le-ta zavezal sam nositi svoje izvršilne stroške.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopni sklep v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je pritožba utemeljena iz naslednjih razlogov: V izvršbi na podlagi verodostojne listine je prvostopno sodišče po ugovoru dolžnika in v skladu s členom II. odstavka 55a člena ZIP razveljavilo izvršilni sklep v celoti. Po cit. določilu je prvostopno sodišče pravilno obrazložilo, da se postopek nadaljuje kot pri ugovoru zoper plačilni nalog - torej s pravdo. S tem je bil izvršilni postopek ustavljen.

V nasprotju z določilom 55a člena ZIP pa je izvršilno sodišče po umiku izvršilnega predloga ponovno ustavilo izvršilni postopek, vendar je sklep o ustavitvi sedaj pravnomočen. Zahteva zakonodajalca, da po ugovoru izvršilno sodišče lahko izda samo sklep iz 55a člena ZIP ni le formalnega pomena. Umik izvršilnega predloga je pogosto povezan s vprašanjem sodnih stroškov, odločitev o teh pa z dokaznim postopkom o času plačila, sklenitvi pogodbe itd.

Za ugotavljanje spornih dejstev ima samo pravdni postopek ustrezen procesni mehanizem - tako tudi za ugotavljanje sklenitve pogodbe in s tem stroškovne obveze, ki je sedaj med strankama sporna. Ne glede na procesno situacijo, ki je nastala, ko je izvršilno sodišče s sklepom z dne 2.6.1992 odločilo, da bo o zahtevku - tudi stroškovnem odločalo pravdno sodišče, nato pa je o tem odločalo samo, pa je pritožba utemeljena. Obstoj zatrjevane pogodbe ima za posledico, da dolžnik nima pravice do povračila nastalih sodnih stroškov, če je bila taka pogodba res sklenjena.

Izrek o pritožbenih stroških je odpadel, ker upnik stroškov pritožbe ni priglasil.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 475/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-12

Pritožnik, ki ni ravnal po pozivu sodišča in v določenem roku izv. predloga ni popravil oz. dopolnil, lahko v pritožbi uveljavlja, da je bil izvršilni predlog razumljiv in je vseboval vse, kar je treba. Drugostopenjsko sodišče mora presoditi, ali dejansko obstojajo takšne pomanjkljivosti, da izvršilnega predloga ni mogoče obravnavati - glej stališče biv. jugosl. gosp. koordinacije 21.-23.5.1984.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep o zavrženju izvršilnega predloga. V pritožbi navaja, da je po zahtevi sodišča brezuspešno poizvedoval glede banke in številke bančnega računa dolžnika - ta podatek lahko dobi le sodišče, podredno pa je predlagal premičninsko izvršbo.

Pritožnik, ki ni ravnal po pozivu sodišča in v določenem roku izv.

predloga ni popravil oz. dopolnil, lahko v pritožbi uveljavlja, da je bil izvršilni predlog razumljiv in je vseboval vse, kar je treba.

Drugostopenjsko sodišče mora presoditi, ali dejansko obstojajo takšne pomanjkljivosti, da izvršilnega predloga ni mogoče obravnavati - glej stališče biv. jugosl. gosp. koordinacije 21.-23.5.1984. V danem primeru se je prvostopno sodišče sicer nepravilno sklicevalo na določilo člena 198 Zakona o izvršilnem postopku (ZIP), ki ureja izvršbo med pravnimi osebami - tam je obvezna navedba bančnega računa dolžnika in organizacije, ki ta račun vodi. Tukaj pa je dolžnik fizična oseba in mora biti izvršilni predlog sestavljen skladno s členom 98 ZIP, po katerem mora upnik navesti samo organizacijo, ki vodi dolžnikov račun, glede številke računa pa opravi poizvedbe sodišče. Sodišče pa ne more opraviti poizvedb o dolžnikovem računu, če upnik ne navede pri katerem denarni organizaciji se naj te poizvedbe opravijo.

V sklepu o popravi izvršilnega predloga je prvostopno sodišče pravilno zahtevalo podatek o dolžnikovi banki, brez podlage v zakonu pa je zahteva o številki računa. Ker upnik ni sporočil nobenega podatka, so po zakonu nastopile procesne posledice - predlog se v tem obsegu zavrže.

Sodišče pa bo nadaljevalo postopek z izvršbo na premičnine.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na členu 166/I in 154/I ZPP v zv. s členom 14 ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cp 247/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-04

Sodišče ostane pristojno kljub med postopkom spremenjenim okoliščinam, če je bilo pristojno ob vložitvi tožbe. Zato poznejše spremembe, ki so posledica predvsem razpada bivše federacije in nastanka več novih držav, na rešitev spora oziroma na pristojnost sodišča niso mogle vplivati (člen 15 ZPP).

Pritožbi tožeče stranke se ugodi, pobijani sklep se razveljavi in zadeva vrača sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

S pobijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrglo tožnikovo tožbo, ker je bilo mnenja, da za rešitev zadevnega spora ni krajevno pristojno.

Zoper sklep se pritožuje tožnik, ki uveljavlja vse pritožbene razloge in predlaga, da naj se sklep razveljavi. V pritožbi izvaja, da je sodišče prve stopnje pristojno za rešitev spora, ker je bilo pristojno ob nastanku spora in je veljavna zakonodaja, ki je veljala ob nastanku spora. Pa tudi sicer so sporna naziranja sodišča prve stopnje.

Po oceni pritožbenega sodišča je pritožba utemeljena, ker so bile s pobijanim sklepom res kršene določbe postopka iz 1. odstavka 354. člena ZPP v zvezi s 15. in drugimi določili ZPP (52/1, 2/2), zaradi česar je sklep nezakonit, saj so zadevne kršitve vplivale na sporno odločitev. Po določilu 15. člena ZPP sodišče po uradni dolžnosti ob prejemu tožbe preizkusi ali je za sojenje o sporu pristojno. Če je pristojno ob vložitvi tožbe, ostane pristojno tudi naprej, četudi se med postopkom spremenijo okoliščine, ki so pomembne za določitev pristojnosti (perpetuatio fori). V danem primeru sodišče prve stopnje tega zakonitega določila ni upoštevalo oz. ga je zmotno uporabilo.

Tožnikovo tožbo oz. celotni spis je namreč prejelo 10.3.1988, po tem, ko mu je spis odstopilo s sklepom Sodišče združenega dela ter je bilo glede na tedanje dejansko in pravno stanje nedvomno pristojno za rešitev predmetnega spora. Poznejše spremembe, ki so posledica predvsem razpada bivše federacije in v posledici tega ustanovitve več novih držav, na rešitev spora, na pristojnost sodišča prve stopnje in podobno, niso mogle v ničemer vplivati. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi tožeče stranke ugodilo, pobijani sklep razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje, da nadaljuje s postopkom (3. točka 380. člena ZPP). Sodišče prve stopnje naj torej nadaljuje s postopkom, ker je za rešitev predmetnega spora pristojno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 1294/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-25

denarna obveznost - zamuda dolžnika - zamudne obresti

Če rok za izpolnitev denarne obveznosti ni dogovorjen, pride dolžnik v zamudo, če ne izpolni take obveznosti v roku, ki ga je upnik določil v računu, zato mora plačati zamudne obresti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi sklep o izvršbi v delu, s katerim je toženi stranki naloženo, da mora tožeči stranki plačati 4.206,70 SIT z zamudnimi obrestmi ter ji povrniti izvršilne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odst. 353. členu ZPP in predlagala njeno spremembo ali razveljavitev. Trdi, da zamuda pri plačilu računov nima za posledico obveznosti plačati zamudne obresti, ker taka posledica po določbi 1. odst. 277. člena ZOR nastane le z zamudo izpolnitve denarne obveznosti. Njena obveznost še ni zapadla in so jo plačali celo predčasno.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki je odgovorila, da č pritožba ni utemeljena in predlagala, naj jo pritožbeno sodišče zavrne in potrdi izpodbijano sodbo.

Glede na določbo 1. odst. 467. člena ZPP je pritožbeno sodišče v tem gospodarskem sporu majhne vrednosti (glej 1. odst. 502. člena ZPP) preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje le zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni napravilo nobene od navedenih procesnih kršitev. Materialno pravo je prvostopno sodišče pravilno uporabilo. Pritožba ima sicer prav, ko pravi, da je v 1. odst. 324. člena ZOR predpisano, da pride dolžnik v zamudo, če ne izpolni obveznosti v roku, ki je določen za izpolnitev.

Vendar pa spregleda, da je v 2. odst. iste zakonske določbe predpisano, da v primeru, ko rok za izpolnitev ni določen, dolžnik pride v zamudo, ko upnik ustno ali pismeno, z izvensodnim opominom ali z začetkom kakšnega postopka, katerega namen je doseči izpolnitev obveznosti, zahteva od njega, naj izpolni svojo obveznost. V obravnavanem primeru je tožeča stranka zahtevala od tožene izpolnitev njene obveznosti z računi. Zato je tožena stranka prišla v zamudo, ko denarne obveznosti, razvidne iz računov, ni plačala v rokih, ki so bili navedeni v teh računih. Posledica take zamude pa je, da mora tožena stranka po 1. odst. 277. člena ZOR plačati zamudne obresti.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da ni podan nobeden od pritožbenih razlogov. Zato je na podlagi določbe 368. člena ZPP zavrnilo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo napadeno sodbo.

ZOR člen 277,  277/1,  324,  324/1,  324/2,  277,  277/1,  324,  324/1,  324/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba II Cp 1963/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-04

V skladu z načelom stroge formalne legalitete je za izvršbo relevantna zgolj legitimacija strank, ki izhaja iz izvršilne listine.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek za ugotovitev nedopustnosti izvršbe za izselitev in izpraznitev stanovanja v stanovanjskem bloku M. 12, N..

Zoper to sodbo se iz vseh razlogov pritožuje tožnik in predlaga razveljavitev. Zatrjuje, da tožena stranka ni več legitimirana za vložitev izvršilnega predloga. Z zakonom o zavodih (Ur. list SRS 12/91) je namreč njeno premoženje postalo last ustanovitelja, torej Občine N.. Občina N. pa je vsa stanovanja prenesla kot svoj vložek v stanovanjsko podjetje Z. d.d. N., ki je sedaj lastnik spornega stanovanja. Tožena stranka torej nima sposobnosti biti stranka, kar pomeni, da je v konkretnem primeru podana bistvena kršitev pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Bivša imetnica stanovanjske pravice se je izselila že leta 1985 in zoper tožnika ni od takrat še nihče ukrepal. Po preteku dveh let se je tako njegov položaj legaliziral, s čemer je pridobil stanovanjsko pravico (50. člen Zakona o stanovanjskih razmerjih).

Bistveno je, da je v izvršilnem naslovu kot upnik označena tožena stranka. Kajti v skladu z načelom stroge formalne legalitete je za izvršbo relevantna zgolj legitimacija strank, ki izhaja iz izvršilne listine. Na določbo 1. odstavka 65. člena Zakona o zavodih pa se tožnik ne more sklicevati tudi zato, ker s premoženjem, ki je 1.4.1991 prešlo na ustanovitelja ali občino, še vedno upravlja zavod (torej tožena stranka). Upravljanje premoženja pa vsekakor zajema tudi skrb za realizacijo izvršljive sodbe, ki nalaga izpraznitev stanovanja, torej vložitev predloga za izvršbo. Zmotno je tudi pritožbeno naziranje, da se je tožnik sicer moral izseliti hkrati z materjo (bivšo imetnico stanovanjske pravice), vendar ker je po materini izselitvi ostal v stanovanju več kot dve leti, je pridobil stanovanjsko pravico. Glede na to, da velja obveznost imetnika stanovanjske pravice, da se mora izseliti iz stanovanja, tudi za druge stanovalce (70. člen Zakona o stanovanjskih razmerjih), se tožnik ne more sklicevati na rok iz 50. člena ZSR. Končno je zgrešen še očitek, da tožena stranka ne more biti pravdna stranka. S. N. je namreč zavod in zato pravna oseba, kar pomeni, da ima vsekakor sposobnost biti stranka (1. odstavek 77. člena ZPP).

Ker je torej sodišče prve stopnje na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje povsem pravilno uporabilo materialno pravo, ker pri tem ni zagrešilo nobene take postopkovne kršitve, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje (368. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2105/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-05-25

Fikcija iz 2. odstavka 113. člena ZPP (da se šteje dan oddaje vloge na pošto za dan izročitve sodišču) velja le za priporočene ali brzojavne pošiljke.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje toženčevo pritožbo zavrglo kot prepozno.

Zoper ta sklep se zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka pritožuje C. kot toženčev zastopnik in smiselno predlaga razveljavitev. Zatrjuje, da je bila pritožba poslana sicer res z navadno pošto, vendar je bila oddana dan pred iztekom pritožbenega roka (pritožba je bila oddana 23.11.1993, pritožbeni rok pa je iztekel 24.11.1993 ob 24. uri). Zato je pritožnik utemeljeno sklepal, da bo prišla na sodišče še pravočasno.

Pritožbeno sodišče sprejema zaključek prvostopnega sodišča, da je pritožba prepozna. Glede na to, da je bila poslana kot navadna (nepriporočena) poštna pošiljka, je irelevantno, kdaj je bila oddana na pošto. Fikcija iz 2. odstavka 113. člena ZPP (da se šteje dan oddaje na pošto za dan izročitve sodišču) velja namreč le za priporočene ali brzojavne pošiljke. Ker je torej z navadno pošto poslana pritožba prišla na sodišče po izteku pritožbenega roka, jo je prvostopno sodišče povsem pravilno zavrglo (358. člen ZPP). Zato je pritožbeno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo sklep prve stopnje (2. točka 380. člena ZPP).

ZPP (1977) člen 113,  113/2,  113,  113/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.