TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 1204/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-22

pritožba zoper sodbo - rok za vložitev pritožbe

Rok za pritožbo zoper sodbo znaša 15 dni od vročitve prepisa sodbe.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki 28.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 2.12.1991 dalje do plačila ter pravdne stroške v znesku 22.260,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 8.4.1993 dalje do plačila.

Zoper sodbo se je pritožila tožena stranka ter iz vsebine pritožbe izhaja, da smiselno uveljavlja pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava.

Predlaga, naj sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Toženec poudarja, da je tožnik sporno napravo kupil 25.2.1991 in ne 2.5.1991, kot navaja v tožbenem zahtevku. Toženec meni, da elementi, ki jih je pregledal izvedenec, niso tisti, ki so bili kupljeni z napravo, ampak jih je tožnik zamenjal v času od 25.2.1991, ko je napravo kupil, pa do 20.5.1992. Vsi dokumenti so izstavljeni z namenom znižati kupnino oz. zaradi povrnitve stroškov za napake, ki so na napravi nastale v 15 mesecih, kolikor jo je imel tožnik. Tudi ni res, da je tožnik takoj reklamiral napake naprave. Ker gre za 10 let staro napravo, ne more biti toženec odgovoren za napake, ki so se eventuelno pojavile.

V odgovoru na pritožbo tožeča stranka zavrača pritožbena izvajanja in predlaga, naj sodišče druge stopnje pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Po določilu 1. odst. 348. čl. Zakona o pravdnem postopku se smejo stranke pritožiti zoper sodbo, izdano na prvi stopnji, v 15 dneh od vročitve prepisa sodbe. Sodišče druge stopnje je ob pregledu spisa ugotovilo, da je prejel toženec prepis sodbe dne 3. maja 1993 osebno, kar izhaja iz vrnjene podpisane povratnice. Iz dohodnega zaznamka na toženčevi pritožbi (list. št. 39) pa izhaja, da jo je vložil neposredno pri sodišču prve stopnje dne 19.5.1993, torej po preteku pritožbenega roka, zaradi česar bi jo moralo kot prepozno zavreči že sodišče prve stopnje (1. odst. 358. čl. ZPP). Ker je sodišče prve stopnje to prezrlo, je v skladu z določilom 1. odst. 366. čl. ZPP pritožbo tožene stranke zavrglo kot prepozno sodišče druge stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka je odpadel, ker v pritožbi in v odgovoru na pritožbo stranki stroškov nista zaznamovali.

Določbe Zakona o pravdnem postopku, na katerih temelji odločitev pritožbenega sodišča, so uporabljene na podlagi 1. odst. 4. čl. Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I).

ZPP (1977) člen 348,  348/1,  348,  348/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 1069/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-03-09

odstop terjatve - obvestitev dolžnika - izpolnitev obveznosti

V primeru odstopa terjatve dolžnik veljavno izpolni svojo obveznost odstopniku samo dotlej, ko izve za odstop terjatve; če mu jo izpolni po tem trenutku, se svoje obveznosti ne reši in jo mora vseeno izpolniti še prevzemniku. Če ga odstopnik ni obvestil o odstopu terjatve, mu je odškodninsko odgovoren, opustitev obvestila pa na obstoj obveznosti proti prevzemniku v primeru, ko je dolžnik kako drugače zvedel za odstop terjatve, ne vpliva.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo obdržalo v veljavi sklep o izvršbi Temeljnega sodišča v L., enote v L. z dne 22.4.1991 tudi v točki 1 in 3 izreka.

Proti sodbi se pritožuje tožena stranka iz vseh pritožbenih razlogov po 353. čl. ZPP in predlaga njeno spremembo ali razveljavitev.

Ugovarja pasivno legitimacijo. Šele 20.1.1992 je zvedela in bila obveščena, da je bil njen prvotni dolg do L. prenešen na K. Sodišče je nepravilno ugotovilo, da je bila tožena stranka obveščena o cesiji najkasneje dne 14.11.1990. Predlaga, da se zasliši tudi cedenta L.oziroma se pribavi od njega izjava o obvestilu o odstopu terjatve.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo izpodbijano sodbo v skladu z določilom 365. čl. ZPP. Pri tem ni ugotovilo nobene od kršitev, ki jih navaja tožnik. V postopku na prvi stopnji ni prišlo do nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Sodišče prve stopnje je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje o tem, da je bila tožena stranka obveščena o cesiji terjatve, ki jo je imel njen prvotni upnik L., ki jo je nato odstopila tožeči stranki. O teh dejstvih in o oceni dokazov, na podlagi katerih jih je sodišče prve stopnje ugotovilo, ima izpodbijana sodba v zadnjem odstavku obrazložitve zelo jasne in prepričljive razloge. Na podlagi teh dejstev je prvostopno sodišče tudi pravilno uporabilo materialno pravo in sicer določbo 2. odst. 438. čl. ZOR. Po tej določbi dolžnik veljavno izpolni svojo obveznost odstopniku samo dotlej, ko izve za odstop terjatve; če mu jo izpolni po tem trenutku, se svoje obveznosti ne reši in jo mora vseeno izpolniti še prevzemniku. Ni torej potrebno, da bi mu moral prevzemnik terjatve, ko zahteva njeno izpolnitev, predložiti tudi cesijsko pogodbo. Stvar dolžnika je, kako bo preveril, da je do odstopa terjatve res prišlo. Sicer pa je dolžnost odstopnika terjatve, da o odstopu obvesti dolžnika (glej 1. odst. 438. čl. ZOR). Opustitev tega obvestila ima za posledico njegovo odškodninsko odgovornost dolžniku, če ta zaradi tega napačno izpolni obveznost. Ne vpliva pa na dolžnikov položaj, da potem, ko izve za odstop terjatve, veljavno izpolni obveznost le prevzemniku.

Iz navedenih razlogov je bilo treba v skladu s 368. čl. ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

ZOR člen 438,  438/1,  438/2,  438,  438/1,  438/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 839/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-06-29

zapuščinski postopek - uporaba ZPP - sklep

Tudi v zapuščinskem postopku je mogoče izdati delni sklep.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom odločilo, da osebni avto reg. št. LJ..... ni del zapuščinske mase, ampak je izključna last zapustnikovega sina J.J., ki ima pravico registrirati avto na svoje ime. Tako je zapisal zapustnik v oporoki, nesporno pa je bilo to ugotovljeno tudi v zapuščinskem postopku.

Proti sklepu se pritožuje zap. sin M. J., zaradi nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja, ki navaja v pritožbi, da glede na potek zapuščinske obravnave ne priznava izključne lastnine na avtu, saj je avto del zapuščinske mase. Tudi on ima nujni delež na tem avtomobilu. Pritožbeno sodišče naj sklep razveljavi.

Odločitev prvega sodišča je pravilna. Da avto ne spada v zapuščino, je zapustnik zapisal v oporoki. Pritožnik kot dedič je oporoko priznal, prav tako pa je bilo na zap. obravnavi dne 26.6.1991 kot nesporno ugotovljeno, da avto ne spada v zapuščino. Zakaj naj bi njegova takratna izjava o priznanju ne bila pravilna, pritožnik ne pove, razen tega, da izjavo spreminja glede na potek zapuščinske obravnave. To pa ne more biti upoštevno. V procesnem smislu gre za delni sklep in je torej odločitev utemeljena na določilu čl. 329 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 163 Zakona o dedovanju.

Pritožbo je bilo torej treba zavrniti in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilih čl. 380 tč.2 in čl.381 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 163 Zakona o dedovanju.

ZPP (1977) člen 329,  329.  ZD člen 163,  214,  163,  214.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 453/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-11-30

Čeprav nastane taksna obveznost za plačilo takse za sodbo takrat, ko je obravnava zaključena, mora sodišče navzočo stranko opozoriti, da mora plačati takso v 15 dneh, hkrati pa navesti, koliko taksa znaša.

Šele, če po poteku 15-dnevnega roka taksa ni plačana, je mogoče terjati tudi opominsko takso.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep tako spremeni, da se sodna taksa za opomin za plačilo takse za sodbo ne odmeri.

Sodišče prve stopnje je tožniku s sklepom odmerilo sodno takso za opomin za plačilo sodne takse za sodbo in sklep na znesek 600,00 SIT.

Zoper tak sklep je tožnik vložil pritožbo zaradi nepravilne uporabe materialnega prava. V pritožbi navaja, da mora sodišče stranko, ki je navzoča pri sodnem dejanju, v skladu s 1. odstavkom 26. člena ZST opozoriti, da mora takso plačati v 15 dneh in navesti znesek, ki ga zahteva. Primeri, ko pošlje sodišče stranki taksni opomin, pa so našteti zgolj v 4. odstavku istega člena.

V skladu s 1. odstavkom in 2. točko 2. odstavka 4. člena Zakona o sodnih taksah - ZST je takso treba plačati takrat, ko nastane taksna obveznost. Taksna obveznost za sodno odločbo nastane takrat, ko je obravnava zaključena, če pa stranka ni navzoča na obravnavi, pa takrat ko se stranki ali njenemu zastopniku vroči prepis odločbe.

Pooblaščenec tožeče stranke je bil navzoč na glavni obravnavi dne 15.9.1993, ko je bila ta zaključena in je torej takrat nastala tudi taksna obveznost za plačilo sodne takse za sodbo v tej zadevi.

Sodišče bi ga moralo v skladu s 1. odst. 26. čl. ZST opozoriti, da mora plačati takso v 15 dneh. Hkrati bi moralo navesti, koliko takse mora plačati. Šele, če bi zavezanec po 15 dneh takse ne plačal, bi lahko sodišče terjalo tudi opominsko takso. Le tako je za konkretno situacijo mogoče razlagati določbo čl. 4 in 26 ZST.

Materialnopravno je odločitev napačna. Pritožbi je bilo zato treba ugoditi in sklep spremeniti tako, da se sodna taksa za opomin v obravnavani zadevi ne odmeri (čl. 373. tč. 4 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 380 tč. 3 in 381. istega zakona in čl. 27/1 ZST.

ZST člen 4,  4/1,  4/2,  26,  26/1,  26/4,  27,  27/1,  4,  4/1,  4/2,  26,  26/1,  26/4,  27,  27/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 499/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-10-10

bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Obravnava v odsotnosti v redu vabljene tožene stranke ni kršitev pravdnega postopka.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki stroške odgovora na pritožbo v osmih dneh, da ne bo izvršbe.

Tožeča stranka je z izvršilnim predlogom na podlagi verodostojnih listin, ki ga je vložila dne 18.6.1991, zahtevala od tožene stranke plačilo petih računov za dobavljeno blago in plačilo iz dveh obračunov obresti v skupnem znesku 303.340,30 SIT z zamudnimi obrestmi in stroški postopka. Po ugovoru tožene stranke izvedenem pravdnem postopku, je sodišče prve stopnje razsodilo tako, da je izvršilni sklep vzdržalo v v veljavi in toženki naložilo pravdne stroške.

Tožena stranka je v pravočasni pritožbi izpodbijala sodbo le zato, ker sodišče na njen predlog naroka ni bil preložilo - smiselno je torej uveljavljala bistveno kršitev pravdnega postopka. Tožeča stranka je v odgovoru na pritožbo opozorila, da tožena ves čas zavlačuje postopek.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Prvostopno sodišče je pravilno ugotovilo dejansko stanje in sicer, da je tožena stranka pri tožnici kupovala njene proizvode. Predloženih pet računov iz leta 1991 se nanaša na takšno blago, oba obračuna pa na dobave v letu 1990, ki so bile plačane z zamudo. Prvostopno sodišče ni imelo razloga dvomiti v verodostojnost listin, ki jih je na glavni obravnavi v dokazne namene vpogledalo, saj tožena stranka ves čas postopka - tudi v pritožbi ne navaja, da tega blaga ni prejela oziroma, da ga je že plačala. Utemeljen je očitek tožeče stranke o zavlačevanju postopka s strani tožene stranke. Že v ugovoru, ki je prispel na sodišče 4.12.1991 je toženka samo napovedala utemeljitev ugovora - te utemeljitve ni podala do danes.

Sodišče je razpisalo prvi narok za dne 7.9.1993, ko je ugodilo prošnji tožene stranke in preložilo narok za obravnavo iz 7.9.1993 na 8.10.1993. Tudi za preloženi narok je toženka prosila za preložitev zaradi odsotnosti zastopnika. Glavne obravnave se toženka ni udeležila, čeprav je bila v redu vabljena.

Obravnava v odsotnosti v redu vabljene tožene stranke ni kršitev pravdnega postopka. Prvostopno sodišče tudi ni zmotno uporabilo materialnega prava. Zato toženka s pritožbo ni mogla uspeti.

Tožeča stranka se je poslužila pravice iz 359. člena ZPP in vložila odgovor na pritožbo. Pritožbeno sodišče je skladno s 1. odst. 166.člena in 155. členom ZPP priznalo tožeči stranki 4.500,00 sit za sodno takso ter 18.850,00 sit za nagrado odvetniku (280 točk a 65,00 sit).

ZPP (1977) člen 354,  354/1-7,  354,  354/1-7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 25/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-19

oddaja v zavod pred pravnomočnostjo - odreditev pripora

Priprtega obtoženca je na podlagi 8. odstavka 353. člena ZKP moč oddati v zavod za prestajanje kazni, ako to sam zahteva. Vendar pa je do take zahteve upravičen le v tistem kazenskem postopku, v katerem je bil pripor odrejen, ne pa tudi takrat, ko mu je bila v drugi kazenski zadevi izrečena zaporna kazen, zato je sodišče prve stopnje ravnalo prav, šlo je namreč za slednji primer, ko je obtoženčevo zahtevo kot nedovoljeno zavrglo.

Pritožba obtoženega se kot neutemeljena zavrne.

Predsednik obravnavajočega senata je zahtevo obtoženega podano na podlagi 8. odstavka 353. člena ZKP za oddajo v zavod za prestajanje kazni še pred pravnomočnostjo sodbe, kot nedovoljeno zavrgel.

Zoper sklep se pritožuje obtoženec. Navaja, da se z odločitvijo prvostopenjskega sodišča ne strinja. Kot pravi, ima pred seboj še sojenje za številna kazniva dejanja, ne more pa čakati toliko časa na nastop kazni, saj bi se hotel zdraviti proti alkoholizmu. Zaveda se, da je le zdravljenje tista prava pot, ki lahko pri njem pripelje do tega, da ne bo več izvrševal kaznivih dejanj. Prosi, da se njegovi pritožbi ugodi, kajti ugodna odločitev je zanj življenjskega pomena.

Obtoženca je po človeški plati moč razumeti, ko opozarja kolikšno težo bi zanj imela ugodna rešitev zahteve za oddajo v zavod za prestajanje kazni. Vendar pa za kaj takega, žal, procesni pogoji niso podani. Obtoženec je bil z nepravnomočno sodbo kot pravilno ugotavlja sodišče prve stopnje, spoznan za krivega štirih kaznivih dejanj nasilniškega obnašanja po 2. v zvezi s 1. odstavkom 222. člena KZS in obsojen na enotno kazen enega leta in dveh mesecev zapora. Drži sicer, da je obtoženec v priporu od 16.10.1993 od 14.15 ure dalje, toda ne v tej, pač pa v preiskovalni zadevi pri Temeljnem sodišču v ... enoti v ..., omenjeni zadevi pa nista bili združeni. V 8. odstavku 353. člena ZKP je resda navedeno, da lahko priprti obdolženec po razglasitvi sodbe zahteva oddajo v zavod za prestajanje kazni, vendar pa je pri tem mišljeno, da mora biti priprt ravno v tisti kazenski zadevi, v kateri mu je bila kazen izrečena. Iz povedanega pa izhaja, da v obravnavanem primeru temu ni tako in zato obtoženi do take zahteve ni upravičen. Povedati je še, da je odveč obtoženčeva bojazen, da ne bo mogel še tako kmalu na zdravljenje, seveda kolikor bodo pogoji za kaj takega izpolnjeni, saj je to odvisno le od tega kdaj bo postala sodba v kazenski zadevi pravnomočna. V skladu s povedanim je bilo potrebno po 3. odstavku 397. člena ZKP pritožbo obtoženca kot neutemeljeno zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 761/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-26

uporaba pravil o postopku v gospodarskih sporih

Sodišče presodi na podlagi navedb v tožbi in dejstev, ki so mu znana, ali bo postopalo po postopku v gospodarskih sporih ali po splošnih določbah pravdnega postopka.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da se tožeča stranka ni udeležila prvega naroka za glavno obravnavo v sporu majhne vrednosti, zato je štelo tožbo za umaknjeno in je postopek ustavilo.

Zoper sklep se je tožeča stranka pravočasno pritožila zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava ter predlagala njegovo razveljavitev. Navedla je, da je vabilo na narok, ki je bil 11.1.1993, prejela šele 13.1.1993, zato se naroka ni mogla udeležiti.

Sodišče prve stopnje je res zmotno ugotovilo dejstvo, da je bila tožeča stranka pravilno povabljena na prvi narok v sporu majhne vrednosti. Iz vročilnice v spisu namreč nedvomno sledi, da je njena pooblaščenka vabilo za narok, ki je bil dne 11.1.1993, prejela šele 13.1.1993. Zaradi te zmotne ugotovitve je napačno uporabilo določbo 1. odst. 465. člena ZPP, po kateri je za uporabo domneve o umiku tožbe predpisan pogoj, da je bil tožnik, ki se ni udeležil prvega naroka v sporu majhne vrednosti, na ta narok pravilno povabljen.

Pogojev za izdajo sklepa o umiku tožbe torej ni bilo. Zato je pritožbeno sodišče na podlagi določbe 3. točke 380. člena ZPP napadeni sklep razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče druge stopnje ob tem opozarja, da bo moralo sodišče prve stopnje v tej zadevi paziti na pravilno uporabo določb ZPP o postopku v pravdah oziroma gospodarskih sporih. Doslej namreč v spisu ni podatka, ki bi nedvoumno kazal, da je tožena stranka oseba iz 489.a člena ZPP, zato zaenkrat še ni podlage za uporabo določb o postopku v gospodarskih sporih (glej smiselno 2. odst. 15. člena ZPP).

ZPP (1977) člen 15,  15/2,  489a,  15,  15/2,  489a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 651/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-05

prekinitev pravdnega postopka - stečaj nad toženo stranko - prevzem pravde po stečajnem upravitelju - nadaljevanje postopka - preložitev naroka

Z navzočnostjo na glavni obravnavi je stečajni upravitelj prevzel pravdo, zato je sodišče utemeljeno izdalo sklep o nadaljevanju postopka. Sklep o nadaljevanju bi moralo vročiti nasprotni stranki.

Zato bi moralo narok preložiti in ne na istem naroku odločiti, da je tožba umaknjena, ker se tožeča stranka naroka ni udeležila.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ustavilo pravdni postopek zaradi umika tožbe, ker je štelo, da je do umika tožbe prišlo, ker se tožeča stranka ni udeležila prvega naroka za glavno obravnavo. Tožeči stranki je naložilo v povrnitev pravdne stroške.

Proti sklepu je tožeča stranka vložila pritožbo, v kateri navaja, da ni bilo pogojev za izdajo izpodbijanega sklepa, saj postopek ni bil nadaljevan skladno z določilom 215. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je s sklepom, izdanem na glavni obravnavi pravdni postopek nadaljevalo (glej zapisnik o naroku z dne 9.3.1993) in je zato, ker tožeče stranke na tem naroku ni bilo, štelo tožbo za umaknjeno.

Ne drži sicer pritožbeni očitek, da stečajni upravitelj ni prevzel pravde. Stečajni upravitelj se je udeležil prvega naroka za glavno obravnavo dne 9.3.1993 (glej zapisnik na list. št. 17) in je torej s tem prevzel pravdo. Toda ne glede na to, je bila v postopku na prvi stopnji storjena pritožbeno uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 215. čl. ZPP. Sodišče prve stopnje je sklep o nadaljevanju postopka sprejelo na glavni obravnavi, na kateri tožeče stranke ni bilo in ker je tožeča stranka tista, ki ni predlagala nadaljevanja postopka, bi sodišče prve stopnje moralo sklep o nadaljevanju postopka vročiti njej (5. odst. 215. čl. ZPP). Sodišče bi moralo zato narok preložiti in tožeči stranki vročiti sklep o nadaljevanju postopka ter šele po pravnomočnosti sklepa o nadaljevanju postopka določiti glavno obravnavo in odločiti o zahtevku samem.

Zaradi zgoraj navedene kršitve določb pravdnega postopka je bilo potrebno izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek (3. tč. 380. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 116,  116/1,  215,  215/5,  116,  116/1,  215,  215/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 769/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-19

nadomestna izpolnitev - prenehanje obveznosti

Tožena stranka je v pravdi zatrjevala, da je tožeči stranki ponudila, da bi vtoževano denarno obveznost poravnala na drugačen način. Vendar ni dokazala, da je tožeča stranka tako ponudbo sprejela, zato je sodišče pravilno odločilo, da je zahtevek utemeljen.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da ostane sklep o izvršbi, s katerim je isto sodišče naložilo toženi stranki v plačilo znesek 385.503,00 SIT z zamudnimi obrestmi in 11.736,00 SIT izvršilnih stroškov, v veljavi. Hkrati je toženi stranki naložilo v plačilo 12.400,00 SIT nadaljnjih pravdnih stroškov.

Proti sodbi je tožena stranka pravočasno vložila pritožbo, v kateri ponavlja trditve, da je tožeči stranki predlagala, da vtoževano obveznost poravna na drug način, vendar od tožeče stranke ni prejela odgovora. Pojasnjuje, zakaj obveznosti do tožeče stranke ni uspela poravnati in zatrjuje, da je novemu vodstvu tožeče stranke ponovno predlagala drugačen način poravnave obveznosti. Zato predlaga, da se odločitev odloži, dokler tožeča stranka ne da pismenega odgovora.

Pritožbi je priložila predlog z dne 28.4.1993. Pritožba ni utemeljena.

Pravilna je odločitev sodišča prve stopnje, s katero je ugodilo tožbenemu zahtevku. Sodišče prve stopnje je sicer nepravilno zaključilo, da je tožeča stranka zatrjevala plačilo dolga oziroma dogovor o odlogu plačila. Tožena stranka je v pravdi zatrjevala, da je tožeči stranki ponudila namesto plačila vtoževane obveznosti izpolnitev v drugi obliki (1. odst. 308. člena ZOR). Toda ne glede na to pa je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da ni dokazala, da je vtoževana terjatev prenehala. Obveznost preneha z nadomestno izpolnitvijo samo po sporazumu strank. Tožena stranka pa v pritožbi sama priznava, da tožeča stranka na njen predlog za drugačno izpolnitev obveznosti ni odgovorila.

Pritožbi priložen ponovni predlog tožene stranke tožeči stranki z dne 8.4.1993 tudi ne predstavlja sporazuma strank. Zato je pritožba neutemeljena. Tudi če bi stranki po izdaji sodbe dosegli sporazum, ta ne bi vplival na pravilnost odločitve sodišča prve stopnje.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo, ker pri njenem preizkusu ni našlo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. člena ZPP 368. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.