TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Cpg 659/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-18

civilno procesno pravo - obligacijsko pravo

aktivna legitimacija za vložitev pritožbe - stranska intervencija

Pritožnik je s cesijo prevzel terjatev od tožnika. Po materialnem pravu je bil sicer aktivno legitimiran kot novi upnik vtoževane terjatve, vendar pa po procesnem pravu ni bil aktivno legitimiran za vložitev pritožbe. Sam namreč v sporu ne more nastopati kot (tožeča) stranka, lahko pa bi nastopal kot strankin (tožnikov) pomočnik - kot stranski intervenient.

1. Pritožba T.G. d.o.o. X se kot nedovoljena zavrže.

2. T.G. d.o.o. X sam trpi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo izdani sklep o izvršbi v 1. točki izreka razveljavilo in tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrnilo.

Zoper navedeno sodbo se je pritožil T.G. d.o.o. X - iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlagal je, da drugostopno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi oz. da jo spremeni tako, da naloži toženi stranki plačilo vtoževanega zneska (spp. od dne 23.4.1991 do dneva plačila) in povrnitev stroškov postopka (vključno s stroški pritožbe). T.G. d.o.o. X pa je v pritožbi med drugim navajal, da je on na podlagi cesije pravni naslednik tožnika in torej aktivno legitimiran v pritožbenem postopku.

Iz podatkov v spisu je razvidno, da je na prvi stopnji kot tožeča stranka nastopal T.J. p.o. Y, ki se je tekom postopka preimenoval v T.D. d.d. Y. Iz spisa pa je tudi razvidno (glej l.št. 19), da je T.D.

d.d. Y s cesijo z dne 18.11.1991 svojo terjatev odstopil T.G. d.o.o.

X (na podlagi te cesije je T.G. d.o.o. X dne 10.5.1993 vložil predmetno pritožbo - kot "tožeča stranka").

Navedbam pritožnika, da je pravni naslednik T.D. d.d. Y in kot tak aktivno legitimiran za vložitev pritožbe, ni mogoče slediti, saj v konkretnem primeru ne gre za statusne spremembe na strani tožeče stranke, ampak za odstop terjatve s pogodbo (cesijo) po 436. čl.

Zakona o obligacijskih razmerjih. T.G. d.o.o. X je sicer po materialnem pravu res aktivno legitimiran (kot novi upnik vtoževane terjatve), vendar pa po procesnem pravu ni aktivno legitimiran (kot stranka) za vložitev pritožbe. Na podlagi cesije T.G. d.o.o. X še ni postal tožeča stranka.

T.G. d.o.o. X bi lahko priglasil stransko intervencijo na strani tožeče stranke (skladno določbi 2. in 3. odst. 206. čl. Zakona o pravdnem postopku), saj ima nedvomno (na podlagi cesije z dne 18.11.1991) izkazan pravni interes (glej 1. odst. 206. čl. ZPP), da tožeča stranka (T.D. d.d. Y) v sporu zmaga. Šele ko bi sodišče prve stopnje dopustilo priglašeno intervencijo, bi bil T.G. d.o.o. X upravičen do vložitve pritožbe - vendar še vedno ne kot (tožeča) stranka, ampak kot njen pomočnik.

Glede na navedeno je drugostopno sodišče pritožbo T.G. d.o.o. X kot nedovoljeno zavrglo (367. čl. ZPP).

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. odst. 166. čl. v zvezi z določbo 1. odst. 154. čl. ZPP.

ZPP (1977) člen 206,  206/1,  206/2,  206/3,  206,  206/1,  206/2,  206/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 669/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-11

vročanje pisanj stranki z več pooblaščenci - preklic ali odpoved pooblastila

Tožena stranka je z generalnima pooblastiloma za zastopanje pooblastila dve pooblaščenki. Ker nobenega od teh pooblastil ni preklicala, je sodišče toženi stranki sodbo pravilno vročilo tako, da jo je vročilo eni izmed pooblaščenk. Dejstva, da je na zadnji glavni obravnavi in v pritožbi na strani tožene stranke nastopala druga pooblaščenka, ni mogoče šteti za preklic pooblastila prve pooblaščenke, ki je sodelovala v predhodnem delu postopka, saj mora preklic pooblastila biti izrečen.

2. Tožena stranka sama trpi svoje pritožbene stroške.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo izdani sklep o izvršbi vzdržalo v veljavi v 1. in 3. točki izreka ter hkrati toženi stranki naložilo povrnitev 4.600,00 SIT nadaljnjih pravdnih stroškov tožeče stranke z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 12.2.1993 do plačila.

Zoper to sodbo se je pritožila tožena stranka, ki je pri tem priglasila pritožbene stroške. Sicer pa je (med drugim) navajala, da ji je prvostopna sodba bila nepravilno vročena (šele dne 31.3.1993).

Tožeča stranka je na pritožbo odgovorila. Pri tem ni priglasila stroškov pritožbenega odgovora.

Iz podatkov v spisu je razvidno, da je sodišče izpodbijano sodbo vročilo odv. L. kot pooblaščenki tožene stranke (dne 22.3.1993).

Zoper to sodbo pa se je tožena stranka pritožila po odv. O. (dne 6.4.1993). Iz podatkov Temeljnega sodišča v X, enote v X izhaja, da ima odv. L. generalno pooblastilo za zastopanje tožene stranke deponirano pod št. Su 11/11-11 in da to pooblastilo ob deponiranju generalnega pooblastila za odv. O. pod št. Su 22-2/22-22 s strani tožene stranke ni bilo preklicano. Torej sta obe omenjeni pooblaščenki pooblaščeni za zastopanje toženke. Skladno z 2. odst.

138. čl. ZPP pa zadošča, da se v primeru, če ima stranka več (zakonitih zastopnikov ali) pooblaščencev, pisanje vroči enemu izmed njih. Ni namreč mogoče šteti, da je pooblastilo odv. L. bilo preklicano že na podlagi dejstva, da je tožena stranka za zastopanje pooblastila drugo pooblaščenko (odv. O.), če prvega pooblastila ni izrečno preklicala (tako, da bi sodišče bilo o tem seznanjeno - glej 1. in 2. odst. 99. čl. ZPP). Morebitne posledice takšne opustitve (preklica pooblastila) zato nosi tožena stranka sama (saj ima stranka lahko tudi več pooblaščencev).

Tako se pokaže, da je izpodbijana sodba bila pravilno vročena in da je rok za pritožbo zoper to sodbo (v skladu z 2. točko 500. čl. in 2. odst. 112. čl. ZPP) potekel dne 30.3.1993 (torek). Torej je bila pritožba z dne 6.4.1993 prepozna.

Glede na navedeno je sodišče druge stopnje pritožbo kot nedopustno zavrglo (1. točka 380. čl. ZPP). Zato ni preizkušalo pravilnosti izpodbijane sodbe.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določbi 1. odst. 166. čl. v zvezi z določbo 1. odst. 154. čl. ZPP.

ZPP (1977) člen 99,  99/1,  99/2,  138,  138/2,  99,  99/1,  99/2,  138,  138/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 52/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-14

Zatrjevanja obtoženca, da ponovitvena nevarnost ni podana, ker ga bo vzdrževal oče, ne more omajati ugotovitve, da je takšna nevarnost podana glede na to, da je obtoženec brez zaposlitve, da nima lastnih sredstev za preživljanje in da je obtožen večjega števila kaznivih dejanj zoper premoženje, s čimer si je očitno pridobival sredstva za preživljanje. Možnost, da bi ga preživljal oče, tudi do sedaj na obtoženca ni vplivala tako, da ne bi izvrševal kaznivih dejanj.

Pritožba obd. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje po vložitvi obtožbe podaljšalo pripor zoper imenovanega obdolženca iz pripornih razlogov po 1. in 3. točki II. odst. 191. člena ZKP.

Proti temu sklepu se pritožuje obdolženec, ki uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja.

Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu pravilno ocenilo okoliščine, na podlagi katerih je štelo, da sta še vedno podana priporna razloga po 1. in 3. točki II. odst. 191. člena ZKP.

Obdolženec v pritožbi poudarja, da je v Sloveniji begunec, poleg tega pa mu sredstva za preživljanje da oče, tako da mu ni potrebno, kot sam pravi, ropati. Glede te navedbe je treba upoštevati, da očitno tudi v času izvrševanja opisanega kaznivega dejanja obdolženca pri tem ni zadržala okoliščina, da ga lahko vzdržuje oče, temveč si je sredstva za preživljanje pridobival z izvrševanjem kaznivih dejanj, saj je v tem postopku obtožen kaznivega dejanja, sestavljenega iz cele vrste posameznih protipravnih ravnanj. Pravilna je ocena sodišča prve stopnje, da je veliko število posameznih dejanj ter dejstvo, da je obdolženec brez zaposlitve, vsekakor okoliščina, ki opravičuje bojazen, da bi na prostosti ponavljal kazniva dejanja. Prav tako pa je podana bojazen, da bi pobegnil, saj v Republiki Sloveniji nima bivališča niti zaposlitve. Oba priporna razloga je tedaj sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo. Obdolženec v pritožbi še navaja, da je bil v času izvrševanja kaznivega dejanja pod vplivom alkohola. Vendar pa morebitna alkoholiziranost obdolženca v času storitve dejanja ne vpliva na obstoj pripornih razlogov.

Glede na vse navedeno je bilo treba neutemeljeno pritožbo obdolženca zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1646/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-05

poškodovanje tuje stvari - pogojna obsodba

Sodišče prve stopnje je pravilno ocenilo vse olajševalne in obteževalne okoliščine in odločilo pravilno, ko je obdolžencu izreklo pogojno obsodbo.

Pritožba javnega tožilca se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obdolženca spoznalo za krivega kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari po I. odst.

177. čl. KZ RS. Izreklo mu je pogojno obsodbo in mu v tej določilo denarno kazen v znesku 25.000,00 tolarjev.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji. Predlaga, da se izpodbijana sodba spremeni tako, da se obdolžencu izreče denarna kazen.

Po mnenju pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje upoštevalo in pravilno ovrednotilo vse okoliščine, pomembne za izrek kazenske sankcije. Med temi tudi tiste, na katere opozarja pritožba javnega tožilca. Ker obdolženec do sedaj še ni bil kaznovan, dejanje je odkrito priznal in je očitno, da je dejanje storil zaradi vinjenosti in trenutne objestnosti, tudi sodišče druge stopnje ocenjuje, da kaznovanje obdolženca ni potrebno in da bodo vsi nameni kazenskopravnega varstva doseženi že z izrekom pogojne obsodbe.

Pritožbo javnega tožilca je zato zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijano sodbo potrdilo.

KZS člen 177,  177/1,  177,  177/1.  KZJ člen 51,  53,  53/4,  51,  53,  53/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1719/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-06

poškodovanje tuje stvari - neznatna družbena nevarnost

Za presojo družbene nevarnosti pri kaznivem dejanju poškodovanja tuje stvari praviloma ne bo dovolj, da bo sodišče upoštevalo le višino povzročene škode, ampak je potrebno oceniti tudi druge, predvsem subjektivne okoliščine dejanja, posebno motiv in namen storilca ter okoliščine, v katerih je bilo dejanje storjeno.

Pritožbi oškodovanca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje obd. iz razloga 1. točke 350. člena ZKP v zvezi s členom 8 KZ SFRJ oprostilo obtožbe zaradi kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari po členu 177/1 KZ RS, o stroških postopka pa odločilo, da obremenjujejo proračun.

Zoper sodbo sta se pritožila: 1. oškodovani zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja s predlogom, da jo pritožbeno sodišče razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje in 2. javni tožilec zaradi kršitve kazenskega zakona s predlogom, naj jo sodišče druge stopnje spremeni tako, da obdolženca spozna za krivega po obtožbi in ga kaznuje.

V odgovoru na pritožbo javnega tožilca zagovornik obdolženca ocenjuje, da pritožba ni utemeljena in predlaga, naj jo sodišče druge stopnje zavrne.

Oškodovanec upravičeno opozarja, da je ostalo dejansko stanje nepopolno, deloma pa zmotno ugotovljeno, saj sodišče prve stopnje ni razjasnilo oziroma upoštevalo narave in vzrokov obravnavanega spora, ki, kot sledi iz podatkov spisa ter pritožb javnega tožilca in oškodovanca, ni bil edini, ampak je bil le eden od številnih sporov, kar pa ni bilo upoštevano pri presoji, ali so podani vsi pogoji za uporabo inštituta neznatne družbene nevarnosti, zlasti v zvezi s vprašanjem, ali je dejanje res majhnega pomena. S tem v zvezi bi bilo potrebno tudi ugotavljati, ali je bila oškodovančeva ograja res postavljena brez ustreznega dovoljenja in pa tudi, kolikšen del ograje je bil v obravnavanem dogodku poškodovan in kakšna škoda je pri tem nastala. Pri odločanju, ali je potrebno in primerno uporabiti institut neznatne družbene nevarnosti, je potrebno upoštevati tudi elemente subjektivne narave, v tem primeri ne le, ali je bil podan direktni ali eventualni naklep kot konstutitivni element obravnavanega kaznivega dejanja, ampak tudi kakšni so bili motivi in nagibi, ki so vodili obdolženčevo ravnanje. Na vsa ta vprašanja, pomembna za presojo narave in teže obravnavanega dejanja, prvostopno sodišče ni odgovorilo, gre pa za odločilna oz. pomembna dejstva in okoliščine. Dejansko stanje je torej ostalo nepopolno ugotovljeno, deloma pa so bili na takšni podlagi sprejeti zaključki, ki utegnejo biti zmotni, to pa je v skladu z določilom člena 385/1 ZKP narekovalo razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve v novo sojenje.

Glede na takšno odločitev o pritožbi javnega tožilca, ki uveljavlja kršitev kazenskega zakona sodišče druge stopnje ni odločalo.

KZS člen 177,  177/1,  177,  177/1.  KZJ člen 8,  8/2,  8,  8/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1734/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-11

Kaznivo dejanje neplačevanja preživnine lahko stori tudi tisti, ki je nezmožen dajati preživnino za osebo, ki jo je dolžan preživljati, vendar ne v celoti, ampak le deloma, pa se izmika plačevanju tudi delu preživnine, ki bi jo lahko dajal.

Pritožbi obd. se deloma ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obdolžencu določena kazen zniža na 3 (tri) mesece zapora, rok za plačilo zaostale preživnine pa podaljša na 10 (deset) mesecev, v ostalem pa se pritožba zavrne in se v nespremenjenih delih potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je bil obd. spoznan za krivega kaznivega dejanja neplačevanja preživnine po 1. odstavku 98. člena KZ RS in mu je bila zanj izrečena pogojna obsodba, v njej pa določen kazen 5 mesecev zapora s preizkusno dobo 2 leti, naložen pa mu je bil tudi poseben pogoj, da je dolžan v roku 5 mesecev zakoniti zastopnici plačati vso zaostalo preživnino, redno pa plačevati tekočo. Sodišče je obdolžencu v plačilo naložilo tudi stroške kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi odločbe o kazenski sankciji pritožil obdolženec in predlagal, naj jo sodišče druge stopnje spremeni tako, da ga oprosti obtožbe, podrejeno pa, da mu določeni rok za plačilo zaostale preživnine podaljša.

Pritožba obdolženca je deloma utemeljena.

Dejansko stanje je prvostopno sodišče pravilno ugotovilo. Kot neizpodbito ostaja, da obdolženec v obdobju od izgube redne zaposlitve (12.1.1992) iz naslova preživnine ni plačal ničesar, čeprav je v tem času na podlagi tožbe za znižanje preživnine s sodno poravnavo dosegel, da mu je bila preživnina znižana na 1.500,00 SIT mesečno. Obdolženec je bil v navedenem času res razen enega meseca brez zaposlitve in je prejemal samo denarno nadomestilo oziroma pomoč, vendar pa po lastni izjavi dela priložnostno in bi lahko vsaj občasno na račun preživnine plačeval manjše zneske, pa tega noče storiti, ker mu mati oškodovanke ne dovoljuje stikov z otrokom.

Prvostopno sodišče zato utemeljeno ugotavlja, da v tem primeru ne gre le za nezmožnost plačevanja preživnine, ampak za izmikanje. Glede na navedeno je sodišče druge stopnje ocenilo, da pritožbo obdolženca v kolikor izpodbija ugotovitve prvostopnega sodišča v zvezi s krivdo ni utemeljena in jo je bilo treba v tem delu zavrniti v skladu z določilom čl. 384 ZKP.

Utemeljena pa je pritožba obdolženca glede kazenske sankcije v delu, v katerem je določen rok za plačilo zaostale preživnine 5 mesecev. Že po stališču prvostopne sodbe bi lahko obdolženec v določenem obdobju le deloma izpolnjeval preživninsko obveznost, trenutna obdolženčeva zaposlitev je le za določen čas, obdolženec je brez premoženja. Glede na navedeno je obdolžencu treba omogočiti, da bo lahko izpolnil poleg rednega plačevanja preživnine tudi naloženo obveznost plačila zaostale preživnine, zato pa mu je bilo treba določiti daljši rok, kot mu ga je določilo prvostopno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 40/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-11

Pri mlajšem mladoletniku je utemeljena oddaja v prehodni dom, ker se je ugotovilo, da mora končati začeto šolo, kar bi mu bilo v priporu onemogočeno, potrebno pa ga je izločiti iz dosedanjega okolja glede na nevarnost druženja s problematičnimi osebami in ponavljanja kaznivih dejanj.

Pritožba staršev ml. mladoletnika - matere in očeta - se zavrne kot neutemeljena.

Zoper ml. mladoletnika je zahtevana oprava pripravljalnega postopka zaradi utemeljenega suma, da naj bi storil nadaljevano kaznivo dejanje ropa po III. v zvezi s I. odst. 168. čl. KZ RS ter kaznivo dejanje hudodelskega združevanja po II. odst. 217. čl. KZ RS, z uvodoma navedenim sklepom pa je bila zoper njega odrejena oddaja v Prehodni mladinski dom Ljubljana, Jarška c. št. 36. Proti takšnemu sklepu sta se pravočasno pritožila starša ml.

mladoletnika in predlagala, naj pritožbeni senat za mladoletnike izpodbijani sklep tako spremeni, da oddaje v prehodni mladinski dom Ljubljana ne odredi.

Kot je razvidno iz podatkov kazenskega spisa oziroma že vložene zahteve za opravo pripravljalnega postopka je podan utemeljen sum, da naj bi ml. mladoletnik v razdobju od 24.12.1993 pa vse do 4.1.1994 storil v družbi kar pet hudih kaznivih dejanj ropa, ki sicer tvorijo glede na pravno opredelitev javnega tožilca eno samo nadaljevano hudo kaznivo dejanje za katerega pa je predpisana kazen zapora najmanj petih let. Čeprav iz prejšnjega življenja ml. mladoletnika ni razvidno, da bi že izvrševal kazniva dejanja, je v izpodbijanem sklepu sodnik za mladoletnike pravilno ugotovil, da je problematičen, da se druži z drugimi problematičnimi osebami, to pa zaradi pomanjkanja domačega nadzora in s katerimi naj bi storil oziroma ponavljal zelo huda ter v okolju zelo negativno odmevna kazniva dejanja. Čeprav je pri ml. mladoletniku podana glede na število kaznivih dejanj, ki naj bi jih storil, takoimenovana ponovitvena nevarnost kot razlog za eventuelen pripor, pa je odločitev sodnika za mladoletnike, da se odredi namesto pripora blažji ukrep, to je oddaja v prevzgojni dom pravilna in povsem na mestu, kajti nedvomno je, da je potrebno ml. mladoletnika izločiti iz dosedanjega okolja in mu z sodelovanjem ustreznih strokovnjakov omogočiti, da bo dokončal šolanje. Zato pritožbi staršev ni bilo moč ugoditi, saj ml.

mladoletniku očitno glede na to, česar je obdolžen, niso bili kos.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1441/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-11

Pri kaznivem dejanju tatvine lesa je sodišče prve stopnje napačno štelo vrednost lesa po odkupni ceni, namesto po prodajni, torej tržni vrednosti. Sodišče druge stopnje je zato pritožbi javnega tožilca ugodilo in sodbo razveljavilo.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bil obtoženi iz razloga po 3. tč. 350. čl. ZKP oproščen obtožbe kaznivega dejanja tatvine po čl. 165/I KZ RS. S stroški kazenskega postopka je bil obremenjen proračun.

Proti tej sodbi se je pritožil javni tožilec zaradi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagal, da sodišče druge stopnje izpodbijano sodbo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je v svoji sodbi ugotovilo, da vrednost lesa, ki si ga je imel namen prilastiti obtoženi, ne doseže 5.000,00 SIT, kar je objektivni pogoj kaznivosti in je zato obtoženega oprostilo obtožbe, da je storil kaznivo dejanje poskusa tatvine po I. odstavku 165. člena KZ RS. Pri tem je izhajalo s stališča, da je realna vrednost lesne mase enaka odkupni ceni lesa. Pritrditi je potrebno pritožbi, da je tako razlogovanje sodišča napačno, saj se vrednost stvari vedno ugotavlja glede na dejansko, tržno vrednost. V konkretnem primeru je torej treba izračunati skupno vrednost lesa na podlagi prodajne cene lesa. To pa pomeni, da je bila skupna vrednost vzetega lesa 5.039,00 SIT, tako kot je zatrjevano v obtožbi in je torej poskus kazniv. Sodišče prve stopnje pa ima, glede na to, da gre za poskus kaznivega dejanja ter glede na osebnost storilca in vrednost, možnost ocenjevati dejanje v okviru čl. 8/II KZ RS.

Glede na zgoraj povedano, je bilo treba utemeljeni pritožbi javnega tožilca ugoditi in izpodbijano sodbo razveljaviti ter zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1692/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-06

Zoper obsodilno sodbo se je pritožil zagovornik, sodišče prve stopnje pa je pritožbo kot dan prepozno zavrglo, sklicujoč se na določbo IV. odst. 123. člena ZKP, da pritožbeni rok teče od dneva vročitve sodbe obdolžencu, ne pa zagovorniku. Sodišče druge stopnje je takšno stališče potrdilo in pritožbo zagovornika kot neutemeljeno zavrnilo.

Pritožba zagovornika obd. se zavrne kot neutemeljena.

S sodbo Temeljnega sodišča v X, enote na X z dne 7.10.1993, je bil obd. spoznan za krivega kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po III. v zvezi s I. odst. 251. člena KZ RS. Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v tej pa določena kazen štirih mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let. V pravnem pouku je sodišče prve stopnje kot pritožbeni rok navedlo rok 15 dni po prejemu pisnega odpravka sodbe.

Obdolženčev zagovornik se je zoper navedeno sodbo pritožil, sodišče prve stopnje pa je s sklepom, ki je naveden v uvodu, pritožbo kot prepozno zavrglo, ker je ocenilo, da je podana dan prepozno, čeprav je upoštevalo 15-dnevni pritožbeni rok.

Zoper sklep o zavrženju pritožbe se pravočasno pritožuje zagovornik, ki meni, da je vložena pritožba pravočasna glede na izkazano okoliščino, da je kot zagovornik prejel sodbo 10.11.1993, pritožbo pa je priporočeno podal dne 25.11.1993, torej v okviru 15-dnevnega pritožbenega roka, kot je bil določen s strani sodišča prve stopnje.

Meni, da je napačna ocena sodišča prve stopnje, da naj bi pritožbeni rok potekel 24.11.1993, zato predlaga, da sodišče druge stopnje izpodbijani sklep razveljavi in obravnava pritožbo, podano zoper sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožnik povsem prezre določbo IV. odst. 123. člena ZKP. Določeno je namreč, da se v primeru, kadar ima obdolženec zagovornika, vroči obtožnico, obtožni predlog, zasebno tožbo in vse odločbe, pri katerih teče od vročitve rok za pritožbo, zagovorniku in obdolžencu na način, ki ga določa 122. člen ZKP (osebna vročitev). V takem primeru teče rok za vložitev pravnega sredstva ali pa odgovora na pritožbo od vročitve pisanja obdolžencu. V obravnavani stvari je izkazano, da je obdolženi prejel sodbo sodišča prve stopnje dne 9. novembra 1993, iz poštne povratnice je razvidno, da je bila vročitev opravljena osebno, torej v skladu s 122. členom ZKP, zagovornik pa je prejel sodbo dan kasneje. Glede na navedeno določbo ZKP je napačno pravno stališiče pritožnika, da naj bi se štel pritožbeni rok od vročitve sodbe zagovorniku, ne pa obdolžencu, ko v pritožbi tudi ni zatrjevano, da naj ne bi obdolženec prejel sodbe osebno. Pravilna je tako ocena sodišča prve stopnje, da je pritožba vložena dan prepozno, ne glede na okoliščino, da je glede na skrajšani postopek pritožbeni rok 8 dni, ne pa 15 dni, kot je napačno povedano v sodbi sodišča prve stopnje. Ker je napadeni sklep pravilen in zakonit, je sodišče druge stopnje pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.