TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 2103/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-20

Ni dovolj, da sodišče tožnika le pozove, naj tožbo popravi oziroma dopolni. V sklepu, s katerim mu to naloži, ga mora tudi poučiti in mu pomagati vlogo ustrezno popraviti oziroma dopolniti.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje tožbo zavrglo kot nepopolno.

Zoper ta sklep se pritožuje tožnik zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zatrjuje, da se je bil s toženo stranko dogovoril za novo traso poti, vendar da služnostna pravica še nivknjižena. Sodišču očita, da ga je le pozvalo, naj dopolni tožbo, ni pa mu pomagalo to storiti. Meni, da je tožba vendarle toliko razumljiva, da bi jo bilo mogoče obravnavati. Iskal je tudi pomoč odvetnika, vendar pri tem ni uspel. Traso služne poti ni težko opisati, zlasti, ker je določena v zapisniku, v zemljiškoknjižni klavzuli ter mapni kopiji. Vse to je priložil tožbi.

Določen zahtevek je bistvena sestavina tožbe (1. odstavek 186. člena ZPP). Ta pa mora, če meri na vknjižbo služnostne pravice, vsebovati tudi njene prostorske meje (primerjaj pravno pravilo 12. par. Zakona o zemljiških knjigah). Pritožba, ki jo je vložil tožnik (in nato nezadostno popravil) zato res ni popolna. Vendar v pritožbi utemeljeno opozarja, da ga sodišče ni poučilo, kaj mora v tožbi popraviti. Ker bi ta kršitev postopka, posebej še, ker gre za prava neuko stranko (1. odstavek 109. člena in 11. člen ZPP) mogla vplivati na zakonitost in pravilnost izpodbijanega sklepa (če bi sodišče tožnika poučilo, kaj mora v tožbi popraviti, bi ta lahko tožbo ustrezno popravil oziroma dopolnl), je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 1. odstavka 354. člena ZPP. Zato je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 380. člena ZPP).

V novem postopku naj sodišče prve stopnje tožnika pouči in mu pomaga tožbo popraviti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba I Cp 2016/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-06

Ni dolžnost pravdnega sodišča oziroma predsednika senata ali sodnika, da v obrazložitvi sodbe navede, katere dokaze je izvedlo, saj mu tega zakon ne nalaga. Kar zadeva dokaze, mora navesti le tiste, na katere opre svojo sodbo (četrti odst. 338. člena ZPP, ne pa torej vseh dokazov, ki jih je izvedlo.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Prvo sodišče je z izpodbijano sodbo odločilo, da mora toženka plačati tožeči stranki tolarsko vrednost 595,95 DEM, zamudne obresti od posameznih zneskov ter pravdne stroške. Ugotovilo je sicer, da je prišlo do napake v tožničinem knjigovodstvu, vendar je pri obeh kreditnih pogodbah navedena kot podlaga isti račun - dobavnica, ki se glasi na toženko. Čeprav toženka ni podpisala nobene izmed teh listin, to jasno kaže, da je blago prevzela in plačala 30-odstotni polog. Že ob upoštevanju pretežne realizacije te pogodbe mora toženka izpolniti svoje obveznosti. Sicer pa je s konkludentnim ravnanjem pristala na kreditno pogodbo, podpisala pa je tudi pogodbo o prodaji blaga na obročno odplačevanje.

Tožena stranka izpodbija sodbo iz pritožbenega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Trdi, da sodba ne navaja, katere dokaze je izvedlo. Tožena stranka ne pozna vsebine kreditne pogodbe in računa, ker ji nista bila vročena. Ker začasna zastopnica nima stikov s toženo stranko, ji torej z opustitvijo vročitve teh dveh listin, ki sta očitno bistvenega pomena za odločitev v obravnavani zadevi, ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem, s čimer je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 7. točki drugega odst. 354. člena ZPP.

Ni dolžnost pravdnega sodišča oziroma predsednika senata ali sodnika, da v obrazložitvi sodbe navede, katere dokaze je izvedlo, saj mu tega zakon ne nalaga. Kar zadeva dokaze, mora navesti le tiste, na katere opre svojo sodbo (četrti odst. 338. člena ZPP), ne pa torej vseh dokazov, ki jih je izvedlo. Ne drži tudi naslednja pritožbena trditev, da tožena stranka ne pozna vsebine kreditne pogodbe in računa, ker da ji nista bila vročena, saj je njena začasna zastopnica vpogledala obe listini, ker sicer ne bi mogla podati odgovora na tožbo v katerem ocenjuje te listine glede na njihovo vsebino in obliko in jih primerja med seboj. V zvezi s tem velja opozoriti začasno zastopnico tožene stranke na prepoved zlorabe procesnih pravic, saj zakon določa, da morajo stranke pred sodiščem govoriti resnico in pošteno uporabljati pravice, ki so jim priznane s tem zakonom (9. člen ZPP), kar velja tudi za začasne zastopnike.

Očitani procesni kršitvi torej nista podani in ker tudi pritožbeno sodišče samo ni odkrilo kakšne procesne ali materialne kršitve, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 338,  338/4,  338,  338/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 63/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-26

oporočno dedovanje - zastaranje - pretrganje zastaranja

Rok za uveljavitev zahtevka za zmanjšanje oporočnih razpolaganj pretrga tudi vložitev tožbe za izpodbijanje oporoke.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Z izpodbijanim sklepom o dedovanju je sodišče prve stopnje ugotovilo obseg zapuščine ter kot dedinjo razglasilo le oporočno dedinjo F.I.

Štelo je namreč, da je zapustničina sestra A.Ž. zamudila rok za uveljavljanje pravice do nujnega deleža.

Zoper ta sklep se zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava pritožuje A.Ž. Zatrjuje, da je bil njen nujni delež iztožen že leta 1960,ki pa ji ga zapustnica ni mogla izplačati, ker ni imela denarja. Sicer pa se je pravda za izpodbijanje oporoke vlekla šest let, tako da je bila veljavnost te oporoke razglašena na enem od narokov leta 1993. Bistveno je torej, da je za veljavnost oporoke izvedela šele leta 1993. Pritožbo je vložil tudi pooblaščenec A.Ž., pri čemer uveljavlja vse pritožbene razloge in predlaga razveljavitev. Zatrjuje, da je A.Ž. že od zapustničine smrti dalje uveljavljala nujni delež in predlagala zmanjšanje oporočnih razpolaganj. To izhaja tako iz zapuščinskega kot iz pravdnega postopka. Oporočna dedinja ji je celo priznala določen delež, vendar se je kasneje premislila.

Oporočna dedinja F.I. je odgovorila na pritožbo, pri čemer zanika pritožbene navedbe in predlaga zavrnitev pritožbe in potrditev sklepa prve stonje.

Ne glede na posredno prekluzivni značaj roka za uveljavljanje pravice do nujnega deleža, lahko pride do pretrganja teka tega roka. To se lahko zgodi v vseh primerih, ko pride do pretrganja zastaranja in po ustaljeni sodni praksi tudi, če nujni dedič vloži tožbo, s katero izpodbija oporoko. V takem primeru začne teči rok iz 41. člena Zakona o dedovanju od pravnomočnosti sodbe o veljavnosti oporoke. Pritožnica zato utemeljeno opozarja, da rok za uveljavljanje pravice do nujnega deleža spričo pravde za izpodbijanje oporoke še ni iztekel. Ker sodišče prve stopnje zaradi zmotnega pravnega naziranja (da tožba za izpodbijanje oporoke ne pretrga teka roka iz 41. člena ZD) ni ugotavljalo, kdaj je nujna dedinja vložila tožbo za izpodbijanje oporoke in kdaj je postala sodba o tožbenem zahtevku iz te tožbe pravnomočna, je dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 380. člena ZPP).

Napotki za nadaljnje delo so dani že v prejšnjem odstavku. Če se bo sodišče prve stopnje prepričalo, da rok iz 41. člena ZD zaradi pretrganja še ni iztekel, naj ugotovi, ali pritožnica izpolnjuje pogoje za nujno dedinjo (2. odst. 25. člena ZD).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 603/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-05

pravni posel, sklenjen zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa

Ker gre v obravnavanem primeru za pogodbo, ki je bila sklenjena po uveljavitvi ustave iz leta 1963, zahteva za denacionalizacijo po 5. čl. ZDEN ne pride v poštev.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se izpodbijani sklep potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo zahtevo za denacionalizacijo po 5.čl Zakona o denacionalizaciji (čeprav se izrek glasi, da se zavrne predlog za razveljavitev kupoprodajne pogodbe in za izdajo zemljiškoknjižne listine), ker je bila kupoprodajna pogodba, ki je osnova za zahtevo, sklenjena po uveljavitvi ustave iz leta 1963. Proti sklepu se pritožuje predlagateljica. Navaja, da so navedbe v obrazložitvi sklepa v nasprotju s pomanjkljivo izvedenimi dokazi.

Sodišče se ni spuščalo v vprašanje bistvenih okoliščin, to je, ali je šlo pri pravnem poslu za silo, grožnjo ali zvijačo. V dokaz svojih trditev predlaga zaslišanje priče. Sodišče je prezrlo čl. 32 in 31 Zakona o denacionalizaciji - ZDEN -. Predlagateljica ima pravico do vzpostavitve lastninske pravice. Sodišče bi si moralo nepremičnino ogledati. Ker družbene lastnine ni več, parcela ne more ostati družbena lastnina.

Pritožbeno sodišče v celoti sprejema kot pravilno odločitev sodišča prve stopnje, prav tako pa razloge izpdbijanega sklepa, s katerimi se pritožbeno sodišče strinja. K tem razlogom glede na pritožbena izvajanja še dodaja: O bistveni kršitvi določb postopka, ki jo zatrjuje pritožba, ni mogoče govoriti, saj so razlogi izpodbijanega sklepa jasni in logični. Ni videti, v čem naj bi bile navedbe v obrazložitvi sklepa v nasprotju s pomanjkljivo izvedenimi dokazi. Potem ko je prvo sodišče pravilno ugotovilo, da je predmet obravnavanja pogodba, ki je bila sklenjena po uveljavitvi ustave iz leta 1963, in potem ko je tudi obrazložilo, zakaj obravnavana pogodba ne more biti predmet denacionalizacije, je bilo nepotrebno obravnavati vprašanje, ali je šlo za pogodbo, sklenjeno zaradi sile, zvijače ali grožnje državnega organa. Dokazovanje s pričami zato ne pride v poštev, prav tako pa ne določbe čl. 31 in 32 ZDEN, saj o denacionalizaciji po omenjenih čl.

odloča državni organ, sodišče pa le o zahtevah iz 5.čl. citiranega zakona. Sicer pa 31 čl. citiranega zakona govori o tem, da se vzpostavi lastninska pravica na podržavljenem zemljišču, na katerem ima upravičenec pravico uporabe, v obravnavanem primeru pa predlagateljica nima pravice uporabe. Zato je sklicevanje na omenjena določila zakona brezpredmetno.

Ostale pritožben trditve niso odločilnega opomena, zato nanje ni potrebno odgovarjati.

Iz navedenih razlogov je bilo torej treba zavrniti pritožbo in potrditi pravilno odločitev sodišča prve stopnje.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na določilih čl. 380 tč.

3 in čl. 381 Zakona o pravdnem postopku v zvezi s čl. 37 Zakona o nepravdnem postopku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1800/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-20

Iz dejstev, navedenih v tožbi, izhaja utemeljenost zahtevka.

Pritožbi se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek in odločanje.

Pritožbeni stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo zneska 477.600,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ker je tožeča stranka oprla tožbo na dejstvo, da je plačala odškodnino za škodo iz zavarovanja odgovornosti J.S., ni pa trdila, da je plačala več kot je znašal njegov delež v škodi.

Odločilo je, da je tožena stranka dolžna povrniti tožeči stranki pravdne stroške.

Proti sodbi se pritožuje tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov po čl. 353/1 Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP -, predlaga spremembo oz. razveljavitev sodbe in navaja: Prometna nezgoda je nastala po izključni krivdi voznika V. Delež njenega zavarovanca S. v nezgodi je ničen. Za škodo je v celoti odgovorna tožena stranka. Odškodnina je bila izplačna J.S. ki je bila sopotnica v vozilu S. Izrek in obrazložitev sodbe je v nasprotju v delu, ki obravnava pravdne stroške.

Tožena stranka je odgovorila na pritožbo in predlagala njeno zavrnitev.

Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo zato, ker naj bi tožba ne bila sklepčna. Zaradi tega tudi ni izvedlo dokaznega postopka. Vendar taka odločitev ni pravilna. Iz dejstev, navedenih v tožbi, izhaja utemeljenost zahtevka, čeprav je res, da v tožbi niso ta dejstva navedena tako jasno kot v pritožbi. V točki I tožbe govori namreč tožeča stranka o tem, da je S. peljal pravilno, v točki II in III govori o tem, da je bila J.S., kateri je bila izplačana odškodnina, sopotnica v vozilu, govori pa tudi o toženi stranki kot povzročitelju nezgode. Taka tožba je sposobna za obravnavanje.

Zaradi tega je bilo treba sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nadaljevanje postopka, kjer bo moralo izvesti dokazni postopek in o stvari odločiti. Pri ponovnem sojenju naj tudi ugotovi točen naslov toženca, kajti sedaj sta v spisu dva podatka o njegovem prebivališču - eden se pojavlja v tožbi in drugi v sodbi. Pri odločitvi o stroških je res prišlo do kršitve, ki jo uveljavlja pritožba, vendar pri odločanju pritožbenega sodišča to ni bilo pomembno, ker obstoje drugi razlogi za razveljavitev sodbe.

Odločitev pritožbenega sodišča je utemeljena na ddoločilu čl. 370/1 in 166/3 ZPP.

ZPP (1977) člen 186,  186/1,  332,  332/4,  186,  186/1,  332,  332/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep III Cp 118/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-07

izvršilni stroški - ustavitev izvršbe - izpraznitev in izročitev nepremičnin

Upnik ni dolžan zagotavljati delavcev in prostorov za opravo izvršbe zaradi izpraznitve in izročitve nepremičnin, ampak mora založiti predujem za izvršilne stroške v roku, ki ga določi sodišče. Če upnik ni zagotovil delavcev in prostorov, to ni razlog za ustavitev izvršbe.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljevanje postopka.

Pritožbeni stroški so nadaljnji izvršilni stroški.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo, ki je bila dovoljena s sklepom z dne 26.10.1989, ker upnika nista poskrbela za tisto, kar jima je bilo naloženo v zvezi z opravo izvršbe.

Proti sklepu se pritožujeta upnika zaradi bistvene kršitve določb postopka in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlagata razveljavitev sklepa. Navajata, da sta 1.9.1993 predlagala odložitev izvršbe, pa sodišče na to ni odgovorilo, ampak je izvršbo ustavilo.

Če je sodišče štelo, da je tako prav, bi lahko odločilo na tak način že v letu 1992. Nenavadno je, da je sodišče izvršbo ustavilo zato, ker upnika nista ugodila zahtevi iz lanskega in predlanskega leta.

Potem ko je sodišče odredilo, da se dne 6.9.1993 opravi izvršba in potem ko sta upnika dne 1.9.1993 predlagala odložitev izvršbe, bi sodišče o tem predlogu moralo odločiti. V 64. čl. Zakona o izvršilnem postopku - ZIP - je določeno, kdaj je na predlog upnika mogoče odložiti izvršbo.

Pritrditi je treba pritožbi, da je sodišče prve stopnje ravnalo napačno, ko je izvršbo ustavilo zaradi tega, ker upnika nista storila tistega, kar jima je bilo naloženo s strani sodišča v letu 1992, pri tem pa sta upnika tudi ponovno predlagala odložitev izvršbe. Sodišče prve stopnje je torej napačno uporabilo določbe ZIP, to pa je vplivalo na zakonitost sklepa (čl. 354/1 Zakona o pravdnem postopku - ZPP - v zvezi s čl. 14 ZIP). Tako je bilo torej treba pritožbi ugoditi in izpodbijani sklep razveljaviti. Sodišče prve stopnje bo moralo v nadaljevanju postopka odločiti o predlogu upnikov.

Sicer pa je treba opozoriti, da iz razlogov, ki jih je navedlo sodišče prve stopnje, tudi v primeru, če bi upnika ne izpolnila zahtevanega, ni mogoče ustaviti izvršbe. Po določbah ZIP namreč upnik ni dolžan zagotavljati delavcev in prostorov za opravo izvršbe (prim.

čl. 219 do 222 ZIP), pač pa mora dati predujem za izvršilne stroške.

Če upnik v roku ne da predujma, sodišče ustavi izvršbo (čl. 32/2 in 3 ZIP).

Odločitev o pritožbenih stroških je utemeljena na določilu čl. 166/3 ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP.

ZIP člen 32,  32/2,  32/3,  68,  221,  32,  32/2,  32/3,  68,  221.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2063/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-13

poprava sodbe - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

O popravi sodbe ali sklepa sodišče izda poseben sklep, ki se zapiše na koncu izvirnika, strankam pa vroči prepis sklepa. Odločitev o popravi v izvirniku pa lahko zaznamuje tudi šele po pravnomočnosti popravnega sklepa, namesto že ob izdaji, ne da bi s tem zagrešilo kakšno bistveno kršitev določb pravdnega postopka.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom popravilo sklep zaradi motenja posesti z dne 1.12.1992 tako, da je v prvem odstavku izreka (ugotovitve dejstev motenja) napačno označbo parcele "parc.štev.34/4" nadomestilo s pravilno označbo parcele "parc.štev. 23/4".

Proti temu sklepu se pritožujeta toženca F. in A.I. Navajata, da sodišče prve stopnje ni ravnalo v skladu z drugim odstavkom 342. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), saj bi moralo popravni sklep zapisati na koncu izvirnika. Predlagata razveljavitev izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo popravo.

V drugem odstavku 342. člena ZPP je res določeno, da izda sodišče o popravi sodbe ali sklepa (347. člen ZPP) poseben sklep, ki se zapiše na koncu izvirnika, strankam pa se vroči prepis sklepa, vendar pa sodišče ne zagreši nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 354. člena ZPP v zvezi s drugim odstavkom 342. člena ZPP, če o popravi izda poseben sklep, ki ga v prepisu vroči strankam ter šele po pravnomočnosti sklepa zaznamuje popravo na koncu izvirnika popravljene sodbe ali sklepa. Gre namreč le način tehnične izvedbe zaznamka poprave, ki na pravilnost in zakonitost odločitve nima nobenega vpliva. Sodišče druge stopnje je neutemeljeno pritožbo tožencev zato zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo ( 2. točka 380. člena ZPP).

ZPP (1977) člen 342,  342/2,  354,  354/1,  342,  342/2,  354,  354/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 485/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-18

Prvostopno sodišče je ravnalo skladno z procesnim zakonom, ko je po brezuspešnem poteku roka štelo izvršilni predlog za umaknjen.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je štelo izvršilni predlog za umaknjen, ker upnik ni v roku 15 dni popravil naziva dolžnika, predložil pooblastila odvetnika iz RS in predložil izvršilnega predloga s prilogami v slovenskem prevodu.

Zoper sklep sodišča prve stopnje je upnik vložil pravočasno pritožbo, v kateri navaja, da je pravočasno prosil za podaljšanje roka in sodišče ni o tem predlogu odločilo.

Prvostopno sodišče je ravnalo skladno z procesnim zakonom, ko je dne 19.4.1993 po brezuspešnem poteku roka štelo izvršilni predlog za umaknjen. Tožeča stranka je prejela sklep o zahtevani popravi izvršilnega predloga dne 12.3.1993. Pismeno vlogo, s katero je zaprosila za podaljšanje roka (sodišče nima razloga dvomiti, da je bila napisana 29.3.1993), je tožnica oddala z nepriporočeno pošiljko na pošto dne 3.5.1993 (kar je razvidno iz štampijke pošte v Veliki Gorici) in je prispela na sodišče v Mariboru dne 6.5.1993 - torej več kot mesec dni po izteku roka. Zato je sklicevanje na pravočasni predlog za podaljšanje roka v nasprotju z podatki v spisu, pritožba pa neutemeljena.

ZPP (1977) člen 109,  109/2,  109,  109/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 467/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-04-18

izvršba na podlagi verodostojne listine - zamudne obresti

Dolžnik je zoper sklep o dovolitvi izvršbe ugovarjal le delno in sicer v obsegu, ki se nanaša na obračunane zamudne obresti.

Prvostopno sodišče bi v takem primeru moralo po 2.odst. 55a člena ZIP določno navesti za kateri del glavnice, obresti in izvršilnih stroškov se izvršilni sklep razveljavi in bo obravnavan v pravdnem postopku.

V izreku, ki je osrednji del sodne odločbe, mora biti v konkretnem primeru določeno, kaj bo predmet pravdnega postopka.

Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje opr. št. Ig 1682/93-4 z dne 5.10.1993 po uradni dolžnosti razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Upnik je vložil izvršilni predlog na podlagi verodostojnih listin iz čl. 21 ZIP. Po delnem ugovoru je sodišče prve stopnje s sklepom ugotovilo, da je izvršilni sklep delno pravnomočen, v presežnem delu pa štelo izvršilni predlog za tožbo. Zoper ta sklep se je dolžnik pravočasno pritožil zaradi nepoplne ugotovitve dejanskega stanja.

Pritožba je utemeljena, ne sicer iz uveljavljenega pritožbenega razloga, ampak zaradi kršitve procesnega zakona, na katero mora sodišče paziti po uradni dolžnosti.

Dolžnik je zoper sklep o dovolitvi izvršbe ugovarjal le delno in sicer v obsegu, ki se nanaša na obračunane zamudne obresti.

Prvostopno sodišče bi v takem primeru moralo po 2.odst. 55a člena zakona o izvršilnem postopku (ZIP) določno navesti za kateri del glavnice, obresti in izvršilnih stroškov se izvršilni sklep razveljavi in bo obravnavan v pravdnem postopku. Prvostopno sodišče je o sporni glavnici in obrestih izreklo le posredno, s tem da je določno navedlo v katerem obsegu je izvršilni sklep pravnomočen - takšen izrek pa je nasprotju z že cit. 55a členom ZIP. V izreku, ki je osrednji del sodne odločbe, mora biti v konkretnem primeru določeno, kaj bo predmet pravdnega postopka. Ugotovitev pravnomočnega dela izvršilnega sklepa ni obvezna sestavina sklepa, ki ga mora sodišče izdati po členu 55a ZIP - iz praktičnih razlogov sodišča navedejo obseg pravnomočnosti praviloma v obrazložitvi.

V izpodbijanem sklepu sodišče ni določilo v kakšnem obsegu se razveljavi sklep o izvršilnih stroških. Nadalje je prvostopno sodišče nekritično sledilo upnikovemu predlogu, da se naj izvršilni predlog v primeru ugovora šteje kot tožba. Od novele zakona o izvršilnem postopku, ki je stopila v veljavo 1.7.1990 in uvedla sklep s katerim se dolžniku naloži plačilo (kondemnatorni izrek), se po ugovoru dolžnika, ta kondemnatorni izrek obravnava kot po ugovoru zoper plačilni nalog - torej se s sodbo vzdrži v veljavi, ali razveljavi.

V ponovnem odločanju bo sodišče določno navedlo obseg izvršilnega sklepa, o katerem bo odločalo pravdno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.