TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSK sklep Kp 125/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-21

Če obramba na svojo roko - poleg izvedenca, ki ga je postavilo sodišče - še sama angažira izvedenca iste stroke, izvedenskega mnenja slednjega ni mogoče obiti, marveč ga mora sodišče oceniti kot vsak drug dokaz.

Pritožbi zagovornika obdolženke se ugodi in sodba sodišča prve stopnje r a z v e l j a v i ter zadeva vrne v novo sojenje.

Temeljno sodišče v ..., enota v ... je z uvodoma navedeno sodbo spoznalo obd. ... za krivo kaznivega dejanja goljufije po 1. odstavku 171. člena KZS. Po členu 52 KZJ je obdolženki izreklo pogojno obsodbo, v kateri je določilo kazen šest mesecev zapora s preizkusno dobo enega leta; nadalje je sodišče po 1. odstavku 85. člena KZJ obdolženki naložilo v plačilo znesek 21.750,00 SIT, kar ustreza s kaznivim dejanjem pridobljeni premoženjski koristi, po 2. odstavku 108. člena ZKP je oškodovanca ... s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo, po 1. odstavku 98. člena ZKP pa odločilo o stroških kazenskega postopka, da jih je dolžna plačati obdolženka.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se je pritožil obdolženkin zagovornik, ki uveljavlja pritožbene razloge zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, bistvene kršitve določb ZKP in napačne uporabe KZ. Skladno s tem predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Pritrditi je treba pritožbeni navedbi obdolženkinega zagovornika, da je vprašljiva istovetnost pisave, ki naj bi potrdila, da je obdolženka izpolnjevala predmetne dvižne listke. Izvedenec grafolog, ki ga je postavilo sodišče prve stopnje, je sicer to potrdil in sodišče z ozirom na to opira obsodilno sodbo tudi na njegovo izvedensko mnenje. Na diametralno nasprotno stališče pa sta se postavila izvedenca iste stroke, ki ju je angažirala obramba. Mnenji slednjih dveh, ker nista bila določena kot izvedenca s strani sodišča, sicer res nimata statusa izvedenskih mnenj, kljub temu pa bi ju sodišče moralo oceniti kot vsak drug dokaz; to še zlasti, ker sta tako kategorično zanikala stališče, na katero se je postavil sodno določeni izvedenec. Glede na povedano, pritožbeno sodišče meni, da bi bilo potrebno postaviti novega izvedenca, ki bi razjasnil nasprotja med mnenji grafologov, kot izhajajo iz podatkov v spisu. Zato je pritožbi obdolženkinega zagovornika ugodilo, to je izpodbijano sodbo razveljavilo (1. odstavek 385. člena ZKP).

Pri novem sojenju naj sodišče prve stopnje dopolni dokazni postopek še v označeni smeri, to je določi novega izvedenca grafologa, ki naj razjasni omenjena nasprotja med mnenji navedenih treh izvedencev v spisu.

Sklicevanje na predpise SFRJ (ZKP in KZJ) oziroma uporaba teh predpisov je v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I).

ZKP člen 241,  242,  242/1,  241,  242,  242/1.  KZS člen 171,  171/1,  171,  171/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 84/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-03-12

Utemeljeno se je bati, da bi obdolženec, ki je tuj državljan in ima v tujini družino in svoje podjetje, upoštevaje težo očitanega kaznivega dejanja v primeru odprave pripora pobegnil in se na ta način izognil nadaljevanju kazenskega postopka

Pritožba obdolženca se kot neutemeljena zavrne.

Zunajobravnavni senat sodišča prve stopnje je po vloženi obtožnici zoper obdolženca iz pripornega razloga po 1. točki 2. odstavka 191. člena ZKP podaljšal pripor. Zoper sklep se pritožuje obdolženec. Izpostavlja, da očitanega mu kaznivega dejanja ni zagrešil in se zato nima česa bati. V kolikor bi bil izpuščen na prostost, bi na sojenje zagotovo prišel. Kot podjetnik je poslovno vezan na Italijo in s tem tranzitno tudi na ozemlje Republike Slovenije, zato nima prav nobenega interesa, da bi imel pri nas še odprte in nerazčiščene kazenske zadeve. V kolikor pa bi prizivno sodišče menilo, da ni podlage za izpustitev, naj poskrbi vsaj za to, da bo postopek hitro izpeljan, tako da bo prenehalo trpljenje zanj in družino, sam pa se bo lahko posvetil delu. Pritožba ni utemeljena. Obdolženec v svojih prizadevanjih izpodbiti obstoj pripornega razloga begosumnosti ni prepričljiv. Prvostopenjsko sodišče je na podlagi spisovnih podatkov ravnalo prav, ko je sprejelo obdolženčevemu naziranju nasproten sklep. Obdolženi je državljan Republike Hrvatske, v Splitu ima stalno bivališče, družino in sedež podjetja. Poslovno naj bi sodeloval tudi z nekom iz Vidma v Republiki Italiji. Upoštevaje težo dejanja, kot pravilno opozarja sodišče prve stopnje, se zato ob odsotnosti kakršnekoli okoliščine, ki bi kazala, da je obtoženec navezan na območje naše države, nevarnost, da bi pobegnil, pokaže kot povsem življenjska. Tudi po presoji pritožbenega sodišča mu je pobeg mogoče preprečiti le s podaljšanjem pripora. Od tod je bilo potrebno pritožbo obdolženca kot neutemeljeno zavrniti (3. odstavek 397. člena ZKP). Kolikor pa obdolženec prereka storitev očitanega kaznivega dejanja , mu je potrebno razložiti, da preizkus v tej smeri presega krog tistih vprašanj, ki sodijo v pristojnost prizivnega sodišča ob odločanju o pritožbi zoper sklep o podaljšanju pripora. Sklicevanje na določila Kazenskega zakona SFRJ in Zakona o kazenskem postopku, ki sta v naš pravni red sprejeta predpisa iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in nedovisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91/I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 70/92
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-03-12

pripor - ponovitvena nevarnost - priporni razlog

Utemeljena je bojazen, da bi obdolženec, sicer izraziti specialni povratnik, ki je brez kakršnegakoli vira preživljanja ali premoženja, upoštevaje tudi način in število kaznivih dejanj, ki naj bi jih zagrešil, v primeru odprave pripora kazniva dejanja zoper premoženje ponavljal.

Pritožba zagovornika obdolženca se kot neutemeljena zavrne.

Zunajobravnavni senat prvostopenjskega sodišča je zoper obdolžena iz pripornega razloga po 3. točki 2. odstavka 191. člena ZKP podaljšal pripor še za en mesec, to je, prvemu obdolžencu do 28.3.1993 do 8,30 ure, drugemu obdolžencu do 28.3.1993 pa do 10.00 ure. Zoper sklep se pritožuje zagovornik drugega obdolženca. Izpostavlja, da pri njegovem varovancu zatrjevani priporni razlog ni podan in se zavzema, da bi prizivno sodišče pritožbi ugodilo in spodbijani sklep spremenilo ter pripor zoper obdolženca odpravilo. Pritožba ni utemeljena. Pritožniku ni moč pritrditi, ko navaja, da pri obdolženem priporni razlog ponovitvene nevarnosti ni s potrebno zanesljivostjo izkazan. Sodišče prve stopnje je na podlagi spisovnih podatkov ravnalo prav, ko je sprejelo takemu naziranju nasproten sklep. Obtoženi naj bi v lanskem letu zagrešil večje število kaznivih dejanj zoper premoženje in pri tem pokazal nenavadno trdovratnost. Tudi način storitve je tak, da ne kaže, da naj bi šlo za nekoga, ki je zgolj zaradi vpliva slabe družbe zagrešil obravnavana družbeno nesprejemljiva dejanja. K temu drži tudi to, da je obtoženi brez zaposlitve in sredstev za preživljanje, kar pa samo še utrdi pravilnost ugotovitve, da bi si gmotne dobrine v primeru odprave pripora pridobival s ponavljanjem istovrstnih kaznivih dejanj. Ob takih dognanjih pa tudi dejstvo, da ta obdolženec zaradi tovrstnih kaznivih dejanj še ni bil obsojen, ne more pripeljati do odprave pripora. Seveda je za vsakega storilca priporna izkušnja sila neprijetna in tudi spoznanja, do katerih se razmišljujoč o lastnem ravnanju takrat dokoplje, so praviloma grenka, vendar pa tudi ta okoliščina ne more privesti do take odločitve, ki bi obdolženega pripeljala na prostost. Od tod se izkaže, da pritožbene navedbe zagovornika obdolženega niso utemeljene in jih je bilo na podlagi 3. odstavka 397. člena ZKP kot take potrebno zavrniti. Sklicevanje na določila Zakona o kazenskem postopku, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91/I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1415/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-01-12

Kadar tožnik umakne tožbo zaradi sklenjene izvensodne poravnave, je treba o stroških odločiti na podlagi 158. in ne 159. člena ZPP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stonje.

Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom vzelo na znanje umik tožbe in pravdni postopek ustavilo, tožeči stranki pa je naložilo, da toženi stranki povrne njene pravdne stroške.

Proti sklepu se pritožuje tožeča stranka, ki izpodbija izrek o stroških ter pri tem uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnopravnih določb Zakona o pravdnem postopku in napačne ugotovitve dejanskega stanja. Navaja, da bi moralo prvostopno sodišče uporabiti 156. in 159. člen ZPP, ko je odločalo o stroških postopka.

Moralo bi upoštevati, da sta se stranki izvensodno poravnali, vložitev tožbe pa je bila nedvomno potrebna. Do umika tožbe torej ni prišlo zato, ker bi bil tožbeni zahtevek neutemeljen, temveč zaradi izvensodne poravnave. Sodišče bi moralo tudi upoštevati, da toženec kljub doseženemu sporazumu še vedno ne izpolni vseh svojih obveznosti iz sklenjene izvensodne poravnave. Predlaga takšno spremembo izpodbijanega sklepa, da se odloči, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka.

Določba 156. člena ZPP v danem primeru ni uporabljiva. Določba o tem, da mora stranka ne glede na izid pravde povrniti drugi stranki stroške, ki jih je povzročila po svoji krivdi ali po naključju, ki se je njej primerilo, nima v mislih razlogov, zaradi katerih je bila tožba vložena oziroma utemeljenosti in potrebnosti vložene tožbe, temveč tiste stroške, ki so nastali zaradi krivdnega ravnanja oziroma zaradi določenih dogodkov, ki so se stranki pripetili tekom postopka in zaradi katerih je dolžna ta stranka drugi stranki, ne glede na uspeh v postopku, povrniti tako nastale stroške. Tudi določba 159. člena ZPP v danem primeru ne pride v poštev. Ta določba se nanaša le za primere, ko se je postopek končal s sodno poravnavo, ne pa na podlagi umika tožbe. Prvostopno sodišče je zato pravilno uporabilo določbo I. odst. 158. člena ZPP, ki določa, da mora tožnik, ki umakne tožbo, nasprotni stranki povrniti pravdne stroške, razen če jo je umaknil takoj, ko je toženec izpolnil zahtevek. V danem primeru je tožeča stranka s tožbo zahtevala plačilo določenega denarnega zneska.

Tega zneska toženec tožnici nesporno ni plačal in torej umik tožbe ni posledica njegove izpolnitve zahtevka, ki ga je tožnica uveljavljala s tožbo. Iz tega razloga, kot tudi iz razlogov, ki jih je navedlo sodišče prve stopnje in s katerimi se pritožbeno sodišče strinja, pritožba tožnice ni utemeljena in jo je treba kot tako zavrniti ter potrditi izpodbijani sklep.

ZPP (1977) člen 158,  158/1,  159,  159/1,  158,  158/1,  159,  159/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2376/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-01-05

brezuspešen poskus rubeža - ustavitev izvršbe

Če se tudi pri ponovnem rubežu na podlagi pravočasno vloženega predloga, ne najdejo rubljivi predmeti, se izvršba ustavi.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo, dovoljeno 12.8.1992 in opravljena izvršilna dejanja razveljavilo.

V pritožbi proti taki odločitvi upnik uveljavlja pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter bistvene kršitve določb postopka. Potem, ko je upnik dne 28.12.1992 prejel obvestilo sodišča, da rubež ni bil opravljen, ker se pri dolžniku niso našli rubljivi predmeti, je namreč 11.3.1993 vložil predlog na ponovni rubež. Sodišče tega pravočasno vloženega predloga ni upoštevalo, s tem pa je zmotno ugotovilo dejansko stanje in bistveno kršilo procesne določbe. Sklep naj se torej razveljavi oz. spremeni tako, da se nadaljuje z rubežem in prodajo dolžnikovih premičnin.

Kot je razvidno iz podatkov v spisu, je prvostopno sodišče na podlagi upnikovega pravočasno vloženega predloga za ponovni rubež, dne 10.8.1993 rubež odredilo za 19.8.1993 ob 7.30 na dolžnikovem naslovu.

Tudi takrat pa sodni izvršitelj ni našel rubljivih predmetov (poročilo na list.št. 12). Izvršbo je bilo torej v skladu z določilom 3. odst. 79. člena ZIP treba ustaviti, to pa je prvo sodišče z izpodbijanim sklepom tudi storilo.

Ker tako zatrjevane kršitve niso podane, prav tako pa ne take, ki jih je treba upoštevati po uradni dolžnosti, je drugostopno sodišče prvostopni sklep potrdilo (čl. 380, tč. 2 ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2123/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-01-05

Plačilo dolga v času po izvršljivosti odločbe mora dolžnik dokazati, sicer ne more uspešno uveljavljati ugovornega razloga iz 8. točke 50. člena ZIP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopno sodišče razveljavilo svoj sklep, izdan dne 9.8.1993 v tej zadevi in odločilo, da sklep o izvršbi z dne 26.7.1993 ostane v celoti v veljavi, obenem pa zavrnilo dolžnikov ugovor proti temu sklepu o izvršbi.

Proti odločitvi o zavrnitvi ugovora se dolžnik pritožuje, ker meni, da je dejansko stanje napačno oz. nepopolno ugotovljeno. Po izstavitvi listin - izvršilnega naslova, je delni znesek že poravnal, pripravljen pa je bil dolg v celoti plačati, pa upnica tega ni sprejela. Izterjevani znesek dolga torej ni točen, sodišča pa bi moralo pred izdajo sklepa o izvršbi tudi ugotoviti vzroke, zakaj določen znesek obveznosti ni bil poravnan.

Dolžnik smiselno uveljavlja ugovorni razlog iz 8. točke 50. člena Zakona o izvršilnem postopku, to je prenehanje oz. delno prenehanje terjatve zaradi plačila po izvršljivosti davčnih odločb. Meni, da bi prvo sodišče zato moralo njegovemu ugovoru v celoti ali vsaj delno ugoditi. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da so dolžnikove trditve povsem neargumentirane, saj niti ugovoru niti pritožbi ni priložil nikakršnih dokazov o zatrjevanem plačilu dolga, pa tudi ne o neupravičeni zavrnitvi ponujenega plačila. Zgolj pavšalnih navedb, tako v ugovornem kot v pritožbenem postopku pa seveda ni mogoče upoštevati (1. odst. 352. člena ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP). Prvo sodišče je glede na povedano dolžnikov ugovor utemeljeno zavrnilo, zato je pritožbeno sodišče izpodbijani sklep potrdilo (čl. 380, tč. 2 ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 251/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-01-12

izvršba na podlagi verodostojne listine - verodostojna listina

Upnik uveljavlja odškodninski zahtevek, ki je po njegovih navedbah nastal iz nezakonitega ravnanja ali kaznivega dejanja. Listine, ki jih je predložil lahko služijo kot dokazne listine v event. pravdnem postopku potem, ko bo upnik vložil redno tožbo, niso pa verodostojne listine v smislu 21. člena ZIP.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik se je pravočasno pritožil zoper sklep prvostopnega sodišča, s katerim je le-to zavrglo izvršilni predlog, ker predložene listine ne predstavljajo verodostojne listine v smislu člena 21 Zakona o izvršilnem postopku. Zoper sklep se je upnik pravočasno pritožil, češ da predložena ponarejena kreditna pogodba in ponarejen akceptni nalog predstavljata verodostojno listino, ki izkazujeta upnikovo terjatev.

Upnik uveljavlja odškodninski zahtevek, ki je po njegovih navedbah nastal iz nezakonitega ravnanja ali kaznivega dejanja. Listine, ki jih je predložil lahko služijo kot dokazne listine v event. pravdnem postopku potem, ko bo upnik vložil redno tožbo. Zato pritožbeno sodišče povzema pravilno utemeljitev prvostopnega sodišča v izpodbijanem sklepu o tem, katere listine so po členu 21 ZIP verodostojne in podlaga za izvršbo, oziroma, da predložene listine niso take narave. Upnik bo torej lahko za svoj odškodninski zahtevek vodil izvršbo šele, ko bo s pravnomočno sodbo ugotovljen oz. naložen dolžniku v plačilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 143/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-02-17

zavrnitev zahteve za izločitev sodnika - pritožba

Če je bil sklep, s katerim se zahteva za izločitev sodnika zavrne, izdan po vložitvi obtožbe (ali zasebne tožbe), se sme tak sklep izpodbijati samo v pritožbi zoper sodbo.

Pritožba obd. J.A. se kot nedovoljena zavrže.

Z uvodoma navedenim sklepom je vodja enote temeljnega sodišča po pooblastilu predsednika sodišča zavrnil zahtevo za izločitev sodnice.

Proti temu sklepu se pritožuje obdolženec, ki predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi oziroma odpravi ter se njegovi zahtevi po izločitvi sodnice ugodi.

Po določilu 4. odst. 42. čl. ZKP se sme sklep, s katerim je bila zahteva za izločitev zavrnjena, izpodbijati samo v pritožbi zoper sodbo, če je bil tak sklep izdan po vložitvi obtožbe. V obravnavanem primeru je bil sklep izdan 14.1.1994, zasebna tožba pa je bila vložena 10.6.1991. Iz povedanega je razvidno, da je bil tedaj sklep, s katerim je bila zavrnjena zahteva za izločitev sodnice izdan po vlrožitvi zasebne tožbe in ga je tedaj moč izpodbijati le v pritožbi zoper sodbo.

Glede na navedeno je bilo treba pritožbo obdolženca kot nedovoljeno zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 562/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-01-11

Taksni zavezanec je tisti, ki opravi posamezno procesno dejanje.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožena stranka se je pravočasno pritožila zoper sklep o izterjavi redne, opominske in kazenske takse. V pritožbi je navedla, da ni dolžna plačati takse za ugovor - smiselno zato, ker je tožnica neupravičeno tožila.

Tožena stranka je očitno prezrla, da je taksni zavezanec tisti, ki opravi posamezno procesno dejanje - člen 3. Zakona o sodnih taksah.

To pomeni, da je toženka dolžna plačati takso za ugovor, ker ga je vložila. Povsem drugo vprašanje pa je, kdo mora ob zaključku pravde plačati pravdne stroške. Stranka mora pravočasno priglasiti svoje stroške - tudi plačane takse. Zato v zvezi z izpodbijanim sklepom o izterjavi sodne takse, tožena stranka ne more uspešno uveljavljati razlogov, ki se tičejo tožbenega zahtevka.

Pritožbeno sodišče je zato pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sodba Cp 57/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-03-30

S tem, da je sodišče samo brez ugovora toženca preverjalo matematično pravilnost tožnikovega obračuna zamudnih obresti, ni prekršilo načela prostega razpolaganja strank, ampak je le po uradni dolžnosti uporabilo materialno pravo.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje odločilo, da ostane sklep o izvršbi v veljavi, tako da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati zamudne obresti v višini 6.800,74 SIT skupaj s procesnimi obrestmi po zakonski obrestni meri zamudnih obresti od dne 11.6.1992 dalje do plačila in izvršilne stroške v višini 5.740,00 SIT, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne pravnomočnosti sodbe do plačila, vse v roku 8 dni, višji tožbeni zahtevek tožeče stranke pa je zavrnilo. Glede nadaljnjh pravdnih stroškov je odločilo, da jih je tožena stranka dolžna povrniti tožeči v znesku 8.868,80 SIT skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva pravnomočnosti sodbe do plačila vse v roku 8 dni.

Zoper to sodbo se v delu, v katerem je višji tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrnjen, pritožuje tožeča stranka po svoji pooblaščenki zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijano odločbo spremeni. V pritožbi navaja, da je tožena stranka ugovarjala le temelju spremenjenega zahtevka, ne pa tudi njegovi višini. Zato je sodišče prve stopnje s tem, da je samo preverjalo obračun obresti, kršilo načelo dispozitivnosti, saj je odločalo o dejstvu, ki med strankama ni bilo sporno.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa ni zagrešilo niti v pritožbi zatrjevane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, niti drugih takih kršitev, ki bi jih pritožbeno sodišče moralo upoštevati po uradni dolžnosti. Poanta pritožbe tožeče stranke je v tem, naj bi sodišče prve stopnje kršilo določila postopka, ko se je samo, torej brez ugovora tožene stranke, spustilo v obračun obresti. Po mnenju pritožbenega sodišča pa ta kršitev ni podana. Vprašanje pravilnosti izračuna zamudnih obresti je vprašanje uporabe matematičnih pravil, to je pravil stroke, ki se v postopku obravnavajo enako kot materialnopravna pravila. Zato jih mora uporabiti sodišče v pravdnem postopku po uradni dolžnosti. Ne gre torej za kršitev načela dispozitivnosti in razpravnosti, če sodišče v postopku samo preveri obračun zamudnih obresti, ne glede na to, da je tožena stranka sicer prerekala zahtevek tožeče stranke po temelju, ne pa tudi izrečno po višini. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo v izpodbijanem delu sodbo sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 2,  2/1,  354,  354/1,  365,  365/2,  2,  2/1,  354,  354/1,  365,  365/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.