TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Cpg 137/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-20

obligacijsko pravo - civilno procesno pravo

Na strani tožeče stranke je prišlo med pravdo samo do preimenovanja, ne pa do statusnih sprememb, zato ugovor aktivne legitimacije ni bil utemeljen.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča prve stopnje potrdi.

Pritožnik nosi sam svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da da ostane v veljavi sklep o izvršbi v delu, v katerem je toženi stranki naloženo, da mora tožeči stranki plačati 98.431,00 HRD z zamudnimi obrestmi in ji povrniti izvršilne stroške.

Zoper sodbo se je tožena stranka pravočasno pritožila. Navedla je, da vztraja pri ugovoru aktivne legitimacije, ker meni, da pri prvotni tožeči stranki ne gre samo za preimenovanje, ker je bil zoper njo uveden stečajni postopek in sta iz njega nastali dve podjetji.

Sodišče prve stopnje pa se sklicuje na izpisek iz sodnega registra, ki toženi stranki ni bil poslan v izjavo. Predlaga razveljavitev prvostopne sodbe.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izpiska iz sodnega registra pravilno ugotovilo, da se je tožeča stranka med pravdo preimenovala, kar pomeni, da v pravdi ves čas nastopa ista stranka in ne more biti govora o tem, da ni aktivno legitimirana za tožbo. Tožena stranka bi se o izpisku iz sodnega registra lahko izjavila, če bi prišla na glavno obravnavo. Poleg tega pa je sodni register javna knjiga, v katero bi tožena stranka lahko kadarkoli vpogledala, zato ji izpiska, ki ga je predložila tožeča stranka, ni bilo potrebno pošiljati v izjavo.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da je sodišče prve stopnje na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabilo materialno pravo in da ni napravilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. čl. ZPP, na katere po določbi 2. odst. 365. čl. ZPP pazi po uradni dolžnosti. Zato je po 368. čl. ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo.

Na podlagi določbe 1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 166. čl. ZPP je pritožbeno sodišče odločilo, da tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka s pritožbo, ker z njo ni uspela.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 144/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-20

pravdni stroški - umik tožbe - rok za vložitev stroškovnika

Tožena stranka ni dokazala, da je v 15 dneh od prejema obvestila o umiku tožbe zahtevala povrnitev pravdnih stroškov, zato je sodišče prve stopnje ta njen zahtevek utemeljeno zavrglo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je zavrglo zahtevek tožene stranka za povrnitev pravdnih stroškov.

Zoper sklep se je tožena stranka pravočasno pritožila in navedla, da je z vlogo, ki ji je bil priložen tudi stroškovnik, pravočasno zahtevala povrnitev pravdnih stroškov. Zahteva, da se ji stroški priznajo.

Sodišče prve stopnje je povsem pravilno ugotovilo, da tožena stranka ni pravočasno, to je v 15 dneh od prejema obvestila o umiku tožbe (7. odst. 164. čl. ZPP), zahtevala povrnitve pravdnih stroškov. Z ničemer namreč ni dokazala ali vsaj izkazala za verjetno, da je svojo vlogo z dne 30.10.1992 s priloženim stroškovnikom v navedenem roku poslala sodišču prve stopnje. Sodišče jo je nemreč dobilo šele z vlogo tožene stranke z dne 3.12.1992. Pri tem tožena stranka neutemeljeno trdi, da je sodišče prve stopnje v sklepu o umiku tožbe (samo mimogrede: po 2. odst. 193. čl. ZPP se šteje, da tožena stranka privoli v umik tožbe, če se o njem ne izjavi v 15 dneh od prejema obvestila o umiku) z dne 23.11.1992 navedlo, da je njeno vlogo z dne 30.10.1992 prejelo, ne pa tudi priloženega stroškovnika, ker kaj takega v navedenem sklepu ne piše.

Pritožbene trditve torej niso utemeljene, zato je pritožbeno sodišče na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo napadeni sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 164,  164/7,  164,  164/7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 150/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-26

pravdni stroški - umik tožbe - uspeh - potrebni stroški

Stroški tožeče stranke za vložitev utemeljene mandatne tožbe so bili enaki kot stroški tožene stranke za vložitev utemeljenega ugovora zoper plačilni nalog, zato je odločitev sodišča prve stopnje, da po umiku tožbe za glavnico (ki pa ni bil izjavljen takoj po izpolnitvi zahtevka), vsaka stranka nosi svoje pravdne stroške, pravilna. Pri tem ni pomembno, kako je sodišče odločilo o obrestnem delu tožbenega zahtevka, obravnavanega skupaj z glavničnim zahtevkom.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo umik tožbe za glavnico 685,40 SIT in razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki zamudne obresti od te glavnice za čas od 5.12.1989 do 8.12.1989. Odločilo je tudi, da vsaka pravdna stranka nosi svoje pravdne stroške.

Zoper sklep o pravdnih stroških se je tožena stranka pravočasno pritožila. Navedla je, da sodišču prve stopnje o obrestnem delu zahtevka sploh ne bi bilo treba odločati, ker zoper plačilni nalog v tem delu sploh ni ugovarjala, glede na umik tožbe za glavnico pa je v pravdi v celoti uspela, zato ji gredo vsi pravdni stroški. Predlaga spremembo napadenega sklepa.

Tožena stranka ima sicer prav, da je z ugovorom uspela glede na to, da je tožeča stranka tožbo umaknila (vendar ne takoj po izpolnitvi zahtevka). Toda tožba je bila vložena še pred plačilom dolga tožene stranke, zato je bila v trenutku vložitve utemeljena. To pomeni, da gredo tožeči stranki stroški za njeno vložitev. Ti stroški pa so enaki kot stroški (utemeljenega) ugovora. Iz tega razloga je odločitev sodišča prve stopnje, da nosi vsaka stranka svoje pravdne stroške, pravilna (primerjaj določbo 1. odst. 155. čl. v zvezi s 1. odst. 154. čl. in 1. odst. 158. čl. ZPP). Odločitev o obrestnem delu tožbenega zahtevka pa na odločitev o pravdnih stroških nima nobenega vpliva (glej 35. čl. ZPP).

Neutemeljeno pritožbo je pritožbeno sodišče na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

Po 1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 166. čl. ZPP je sodišče druge stopnje odločilo, da tožena stranka sama nosi svoje stroške postopka s pritožbo, ker z njo ni uspela.

ZPP (1977) člen 35,  154,  154/1,  155,  155/1,  158,  158/1,  35,  154,  154/1,  155,  155/1,  158,  158/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 311/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-26

pravdni stroški - umik pritožbe - odgovor na pritožbo - potrebni stroški

Če stranka umakne pritožbo, pritožbeno sodišče take pritožbe ne zavrže, ampak le ugotovi njen umik. Stranka, ki umakne pritožbo, mora nasprotni stranki povrniti stroške odgovora na pritožbo samo, če bi bili za pravdo pomembni, če pritožba ne bi bila umaknjena.

Ugotovi se, da je tožena stranka umaknila pritožbo z dne 9.2.1993 z dopolnitvijo z dne 12.2.1993. Pravdni stranki nosita vsaka svoje stroške postopka s pritožbo.

Tožena stranka je z vlogo z dne 20.5.1993 sporočila sodišču, da umika svojo pritožbo, ki jo je vložila zoper sodbo sodišča prve stopnje VIII Pg 1622/91 z dne 9.12.1992. Pritožbeno sodišče jemlje umik pritožbe v vednost.

Pravdni stranki sta - tožena s pritožbo, tožeča pa z odgovorom na pritožbo - zahtevali povrnitev stroškov pritožbenega postopka. Tožena stranka, ki je pritožbo umaknila, mora glede na določbo 2. odst. 158. čl. ZPP nositi svoje stroške postopka s pritožbo, hkrati pa bi morala tožeči stranki povrniti pritožbene stroške. Le-ta pa bi bila upravičena do njihove povrnitve, če bi bili ti stroški za pravdo potrebni (1. odst. 155. čl. ZPP). Glede na vsebino odgovora na pritožbo, v katerem svojim navedbam v postopku na prvi stopnji ni dodala nič novega, kar bi bilo pomembno za odločitev o pritožbi (tudi če ne bi bila umaknjena), je pritožbeno sodišče odločilo, da ji pritožbeni stroški ne gredo. Zato je sklenilo, da nosi vsaka stranka svoje stroške postopka s pritožbo.

ZPP (1977) člen 155,  155/1,  158,  158/2,  358,  358/3,  155,  155/1,  158,  158/2,  358,  358/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 142/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-20

Tožeča stranka ni upravičena do povrnitve stroškov za udeležbo na glavni obravnavi, na kateri je bil obravnavan celotni tožbeni zahtevek, če je zmagala le z neznatnim delom zahtevka.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Tožeča stranka sama nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane v veljavi sklep o izvršbi v delu, v katerem je bilo toženi stranki naloženo, da mora plačati tožeči stranki 10,00 SIT s procesnimi obrestmi. V preostalem ugovarjanem delu, to je zaradi plačila 1.091,00 SIT s procesnimi obrestmi, je zaradi umika tožbe sklep o izvršbi razveljavilo. Tožeči stranki je naložilo, da mora toženi povrniti 2.240,00 SIT pravdnih stroškov.

Zoper sklep o pravdnih stroških se je tožeča stranka pravočasno pritožila. Meni, da je upravičena do pravdnih stroškov za udeležbo njene pooblaščenke na naroku za glavno obravnavo, ker bi se v primeru, da se naroka ne bi udeležila, štelo, da je umaknila tožbo tudi za 10,00 SIT z obrestmi. Predlaga spremembo ali razveljavitev napadenega sklepa o stroških.

Tožeča stranka ima sicer prav, ko trdi, da bi se štela tožba za umaknjeno tudi za 10,00 SIT s procesnimi obrestmi, če se ne bi udeležila prvega naroka v sporu majhne vrednosti. Vendar je bil narok za glavno obravnavo opravljen zaradi obravnavanja celotnega tožbenega zahtevka, ki je znašal 1.101,00 SIT. Pri tem del tožbenega zahtevka 10,00 SIT, s katerim je tožeča stranka v sporu zmagala, predstavlja zelo majhen del njenega tožbenega zahtevka. Zaradi obravnavanja tega dela tožbenega zahtevka posebni stroški niso nastali. Zato je odločitev sodišča prve stopnje o pravdnih stroških pravilna, le da mora temeljiti na določbi 3. odst. 154. čl., ne pa na določbi 1. odst. 155. čl. ZPP (in seveda pravilno še na določbi 1. odst. 158. čl. ZPP).

Neutemeljeno pritožbo je sodišče druge stopnje na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

Skladno z določbo 1. odst. 154. čl. v zvezi s 1. odst. 166. čl. ZPP je sodišče druge stopnje odločilo, da nosi tožeča stranka sama svoje stroške postopka s pritožbo, ker z njo ni zmagala.

ZPP (1977) člen 154,  154/3,  158,  158/1,  154,  154/3,  158,  158/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Cpg 145/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-26

Upnik ne more zahtevati obresti od obrestnih obresti.

Pritožbi se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 4. točki izreka spremeni tako, da se tožbeni zahtevek, ki se glasi: "Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki zamudne obresti po stopnji splošne obrestne mere za kratkoročne kredite, ki jo določa LB Splošna banka Koper od obračunov obresti od zneska 240,30 SIT od 12.7.1991 do 10.10.1991 in od zneska 4.621,30 SIT od 12.7.1991 do 28.2.1992 od 1.10.1992 do plačila v 15 dneh pod izvršbo" zavrne.

Sodišče prve stopnje je v 1. točki izreka svoje odločbe razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki poleg glavnice 12.198,00 SIT z zamudnimi obrestmi še obresti od zneskov 240,30 SIT od 12.7.1991 do 10.10.1991 in 4.621,30 SIT od 12.7.1991 do 28.2.1992. V 4. točki izreka pa je razsodilo, da mora tožena stranka tožeči plačati še obresti od spredaj nevedenih obračunov obresti od 1.10.1992 do plačila.

Tožena stranka je menila, da je prišlo do očitne pomote, ker naj bi bilo s sodbo dvakrat odločeno o istih obrestih, to je obrestih od zneskov 240,30 SIT in 4.621,30 SIT. Zato je predlagala popravo sodbe, podrejeno pa, da se njena vloga šteje za pritožbo.

Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo predlogu za popravo sodbe, saj zatrjevane očitne pomote v sodbi ni, ampak je vlogo štelo za pritožbo. Vročilo jo je tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Ni sicer res, da bi bilo z odločitvijo v 1. in 4. točki izreka prvostopne odločbe dvakrat odločeno o istih obrestih. V 1. točki so namreč tožeči stranki prisojene obresti od tam navedenih zneskov za obdobje od vložitve izvršilnega predloga do takrat, ko sta ti terjatvi prenehali zaradi pobota. V 4. točki izreka pa so tožeči stranki dosojene še obresti od obračunov obresti od navedenih dveh terjatev od dneva vložitve pripravljalnega spisa, s katerim so bile te (procesne) obresti zahtevane, do plačila.

Pač pa je pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (2. odst. 365. čl.

ZPP) ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pri odločitvi o plačilu obresti v 4. točki izreka svoje odločbe zmotno uporabilo materialno pravo. Tožeča stranka je namreč že z izvršilnim predlogom zahtevala plačilo obračunov obresti s procesnimi obrestmi. Zneska 240,30 SIT in 4.621,30 SIT tako predstavljata obrestne obresti, obresti iz 4. točke izreka prvostopne odločbe pa obresti od teh obrestnih obresti. Ob smiselni uporabi določb 1. in 2. odst. 279. čl. ZOR, po katerih je mogoče obresti od obresti zahtevati le izjemoma, pa obresti na obrestne obresti upniku v nobenem primeru ne gredo.

Sodišče druge stopnje je napadeno sodbo preizkusilo tudi glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odst. 354. čl. ZPP, a ni našlo nobene. Zato je na podlagi določbe 4. točke 373. čl. ZPP prvostopno sodbo v izpodbijanem delu spremenilo tako, da je materialnopravno neutemeljen tožbeni zahtevek zavrnilo.

ZOR člen 279,  279/1,  279/2,  279,  279/1,  279/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Cpg 151/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-26

umik tožbe - izostanek strank z dveh zaporednih narokov

Razlog smotrnosti in ekonomičnosti postopka ne more preprečiti nastanka zakonske domneve o umiku tožbe zaradi izostanka obeh pravdnih strank z dveh zaporednih narokov za glavno obravnavo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je sklenilo, da se zaradi umika tožbe (po 2. odst 499. čl. ZPP) sklep o izvršbi razveljavi tudi v delu, s katerim je bilo toženi stranki naloženo, da mora plačati tožeči stranki 29.425,90 takratnih din z obrestmi in ji povrniti stroške izvršilnega postopka.

Zoper sklep se je tožeča stranka pravočasno pritožila zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Navedla je, da je sodišču predložila vso dokumentacijo, potrebno za odločitev v zadevi in da se naroka za glavno obravnavo ni udeležila zaradi prevelikuh stroškov, zato je predlagala, da jo sodišče opravi brez njene navzočnosti. Ni vedela, ali se je njen pooblaščenec udeležil kakšne razprave. Za zadnji narok je prejela vabilo v prekratkem času. Predlaga spremembo napadenega sklepa.

Sodišče prve stopnje je ravnalo prav, da je potem, ko na dva zaporedna naroka za glavno obravnavo ni pristopila nobena od pravilno in pravočasno povabljenih strank, na podlagi določbe 2. odst. 499. čl. ZPP štelo, da je tožeča stranka umaknila tožbo in po 1. odst.

456. čl. ZPP v zvezi z 2. odst. 55.a čl. ZIP razveljavilo sklep o izvršbi. Razlogi, ki jih navaja tožeča stranka v pritožbi, niso nikakršna ovira za tako odločitev.

Pritožbeno sodišče je tako ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni napravilo nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Zato je na podlagi določbe 2. točke 380. čl. ZPP neutemeljeno pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

ZPP (1977) člen 499,  499/2,  499,  499/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 151/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-03

začasna odredba - identičnost s tožbenim zahtevkom

Stroški tožeče stranke za vložitev utemeljene mandatne tožbe so bili enaki kot stroški tožene stranke za vložitev utemeljenega ugovora zoper plačilni nalog, zato je odločitev sodišča prve stopnje, da po umiku tožbe za glavnico (ki pa ni bil izjavljen takoj po izpolnitvi zahtevka) vsaka stranka nosi svoje pravdne stroške, pravilna. Pri tem ni pomembno, kako je sodišče odločilo o obrestnem delu tožbenega zahtevka, obravnavanega skupaj z glavničnim zahtevkom.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka nosi sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Prvostopno sodišče je zavrglo predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve in sicer odredbe, da mora tožena straka omogočiti tožniku M. d.o.o. Maribor v skladu z razpisom sodelovanje pri oblikovanju in izvajanju lokalnega informativnega TV programa.

Zoper sklep sodišča prve stopnje se je tožeča stranka pravočasno pritožila. V pritožbi navaja, da je izjemoma dopustnost identičnosti začasne odredbe s tožbenim zahtevkom, kadar grozi nastanek nenadomestljive škode.

Ob pravilnem stališču sodišča prve stopnje, da se predlagana začasna odredba ne sme pokrivati s tožbenim zahtevkom, je dodati, da se začasna odredba ne sme skladati z nobenim verjetno izkazanim zahtevkom - terjatvijo, ne glede na to, ali je zahtevek že uveljavljen s tožbo, ali pa šele bo. Vsebina začasne odredbe ne sme biti takšna, da se z realizacijo konsumira upnikov pravovarstveni interes za vložitev tožbe. V sodni praksi in pravni teoriji je navedeno načelo jasno in sta znani izjemi le v zvezi z motitvenimi tožbami ter preživninskimi oziroma zahtevki za prejemke, ki so osnova za preživljanje - tako tudi zač. odredba po členu 268/I toč. 5 ZIP (glej Ude: Predpisi o izvršilnem postopku str.212; Triva, Belajac, Dika: Sudsko izvršno pravo, str. 393). V nobenem primeru pa se taka izjema ne dovoli za zavarovanje zahtevka iz pogodbenih odnosov.

Glede nenadomestljive škode, ki tožniku grozi vsled ravnanja tožene stranke z event. stečajem, je še dodati, da iz podatkov tega in priloženega spisa IV Pg 2169/92 izhaja, da K. p.o. ne želi nadaljnega sodelovanja z tožečo stranko, ker ji le-ta iz obdobja, ko je tožnica lahko uporabljala kabelske sisteme, dolguje 1,638.825,70 sit, oz.

toženka noče sodelovanja, dokler dolg ne bo poravnan. Iz predloženega potrdila SDK z dne 6.11.1992 izhaja insolventnost tožeče stranke od 13.1.1992 - torej izvira nevarnost stečaja zaradi nezmožnosti plačila pogodbenih denarnih obvez iz časa, ko je tožnica imela na razpolago kabelsko omrežje.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilih členov 166/I in 154/I ZPP v zvezi s členom 14 ZIP.

ZIP člen 263,  265,  266,  267,  268,  263,  265,  266,  267,  268.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sklep Cpg 187/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-20

izvršba na podlagi verodostojne listine - ugovor

Tudi do 1.7.1990 veljavni člen 55 ZIP je določal, da se v izvršbi na podlagi verodostojne listine po ugovoru dolžnika izvr. predlog obravnava kot tožba, če je upnik tako predlagal v izvršilnem predlogu.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Upnik je dne 22.6.1990 vložil izvršilni predlog na podlagi verodostojne listine. Zoper sklep o izvršbi je dolžnik v ugovarjal in je zato sodišče I. stopnje izdalo sklep, da se bo zadeva obravnavala v pravdi.

Zoper ta sklep se je dolžnik pravočasno pritožil, češ da je njegov ugovor utemeljen.

Prvostopno sodišče se je sicer pomotoma uporabilo določilo člena 55a ZIP, ki velja za izvršilne postopke, začete po 1.7.1990. Vendar tudi do navedenega datuma veljavni člen 55 ZIP je določal, da se v izvršbi po verodostojni listini in ugovoru dolžnika obravnava izvr. predlog kot tožba, če je upnik tako predlagal v izvršilnem predlogu.

Izvršilno sodišče vselej na ugovor dolžnika - tudi neobrazložen, razveljavi sklep o dovolitvi izvršbe. O utemeljenosti upnikove terjatve oziroma utemeljenosti dolžnikovega ugovora bo torej sodišče odločilo v pravdnem postopku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sodba Cpg 146/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-02

civilno procesno pravo - obligacijsko pravo

tožba na ugotovitev zapadlosti - oderuške obresti

Kadar sodišče odloča o tožbenem zahtevku o zapadlosti obveznosti iz kreditne pogodbe, v tem postopku ne obravnava ugovora, da so obresti na to obveznost oderuške.

Pritožba tožene stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je obveznost tožene stranke do tožeče stranke v skladu s sporazumom strank, sklenjenim pred Temeljnim sodiščem v Kopru, enoti v Piranu opr. št. R 101/91 z dne 25.2.1991 zapadla dne 26.3.1992, glede pravdnih stroškov pa odločilo, da so jih tožene stranke dolžne tožeči stranki povrniti v znesku 4.200,00 SIT v 15 dneh.

Zoper to sodbo se pritožuje tožena stranka po svojem pooblaščencu iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 353. člena ZPP in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v nov postopek. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje napačno ravnalo že, ko ni skupaj s tožbo tožeče stranke obravnavalo nasprotne tožbe tožene stranke, v kateri le ta uveljavlja ničnost pogodbe zaradi oderuštva. Vsekakor gre za oderuško pogodbo, zaradi česar sodišče prve stopnje tožbenemu zahtevku ne bi smelo ugoditi. Po kreditni pogodbi je namreč dogovorjeno plačilo 25 % deviznih obresti.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje glede bistvene okolnosti spora dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo in nanj tudi pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa ni zagrešilo niti v pritožbi zatrjevane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, niti drugih takih kršitev, ki bi jih pritožbeno sodišče moralo upoštevati po uradni dolžnosti. Samo dejstvo, da sodišče prve stopnje ni obravnavalo tožbe tožene stranke, v kateri je ta uveljavljala ničnost kreditne pogodbe zaradi oderuštva, ne pomeni zatrjevane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, saj je sodišče prve stopnje pač ocenilo, da ne gre za nasprotno tožbo po 189. členu ZPP. Samo zatrjevanje tožene stranke, da so dogovorjene devizne obresti oderuške, bi bilo lahko pomembno v pravdi, v kateri bi tožeča stranka izterjevala vračilo kredita po kreditni pogodbi. V konkretnem primeru pa tožeča stranka toži le na ugotovitev, da je obveznost tožene stranke iz kreditne pogodbe zapadla. Tak zahtevek je v skladu z določilom 3. odstavka 19. člena ZIP. Ker se v predmetni pravdi torej ne ugotavlja, kakšna je sploh obveznost tožene stranke po višini, zato tožena stranka v predmetni pravdi tudi ne more uveljavljati ugovora o oderuških obrestih po 3. odstavku 141. člena ZOR. To bo lahko storila v postopku, v katerem bo tožeča stranka izterjevala od tožene stranke posamezne zneske po kreditni pogodbi.

Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

ZOR člen 141,  141/3,  141,  141/3.  ZIP člen 19,  19/3,  19,  19/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.