VSL sodba I Cp 1625/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-02-02

Da ima dalj časa trajajoča življenska skupnost moškega in ženske, ki nista sklenila zakonske zveze, enake pravne posledice na področju dedovanja kot skupnost zakoncev, mora biti po vsebini enaka, kot je življenska skupnost med zakoncema. Zunanji znaki take skupnosti so res skupno prebivanje, skupno gospodinjstvo, gospodarka skupnost oz.

ekonomska soodvisnost in pa dejstvo, da veljata tudi v očeh okolja za taka življenska tovariša kot sta mož in žena. Ni pa nujno potrebno, da so prav v vsakem primeru podane vse te okoliščine. Zlasti ni vedno nujno, da sta moški in ženska, ki živita v dalj časa trajajoči življenski skupnosti nepretrgoma skupaj. Tudi pri občasno ločenem življenju gre lahko za življensko skupnost, če sta se partnerja za tak način življenja dogovorila, ali pa če so za tak način življenja objektivni razlogi.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožniki so dolžni povrniti toženki stroške za odgovor na pritožbo v znesku 14.510,00 SIT, z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 2.2.1994 dalje do plačila, vse v roku 15 dni, da ne bo izvršbe.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnikov, da se ugotovi, da toženka ni živela v izvenzakonski skupnosti s pok. J. (tudi J.) G., ki je umrl 2.6.1991 in da ji zato ne pripada pravica do dedovanja. Ob zavrnitvi tožbenega zahtevka je odločilo, da so tožniki dolžni povrniti toženki njene pravdne stroške v znesku 30.200,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje.

Proti taki sodbi se pritožujejo tožniki. Uveljavljajo pritožbena razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in napačne uporabe materialnega prava. Navajajo, da je za ugotovitev obstoja izvenzakonske skupnosti potrebno, da osebi različnega spola živita skupaj kot mož in žena, da je taka njuna volja, da imata skupno gospodinjstvo ter ekonomsko skupnost ter da sta medsebojno ekonomsko odvisni. Ti bistveni elementi izvenzakonske skupnosti v danem primeru niso dokazani. Toženka je živela v L., pok. J. G. pa v T. in je toženka le občasno prihajala k njemu na obisk. Sama je izpovedala, da sta se z zapustnikom le občasno videvala v L. in tedaj spregovorila nekaj besed. Kasneje so bili njuni stiki bolj pogosti, vendar pa zapustnik nikoli ni imel namena poročiti se z njo. V zadnjem času sta bila oba nezaposlena in je živela toženka pri zapustniku predvsem zato, da jo je preživljal. Slednji je prodal več zemlje v G. in iztržil okoli 20.000 DEM, s tem denarjem pa sta živela do njegove smrti, toženka kasneje. Kot neresnične so se pokazale tudi toženkine trditve, da sta preživela z zapustnikom vsaj pet zim pri njej v Ljubljani. Tega niso potrdile niti z njene strani predlagane priče in celo priča F. P. tega ni potrdil. Po izpovedi te priče se je pokojni G. družil s toženko le kakšni dve leti in nikoli ni omenil, da se misli s toženko poročiti. Tudi druge priče, ki jih je toženka predlagala, niso potrdile njenih navedb o dalj časa trajajoči izvenzakonski skupnosti. Glede toženkine zatrjevane pomoči pri gradnji hiše zapustnika pa se je izkazalo, da je le enkrat pomagala pri gradnji dimnika, pri zatrjevani pomoči pri negi matere zapustnika pa da te ni nudila, saj je mati ni marala, ker je za sina želela solidno žensko, ki bi lahko imela otroke, tega pa od toženke ni mogla pričakovati. Toženka je imela z zapustnikom le občasne stike, namena živeti skupaj kot mož in žena pa očitno nista imela, saj se zapustnik ni nameraval z njo poročiti.

V odgovoru na pritožbo toženka navaja, da je sodišču pojasnila, da sta se s pokojnim J. G. spoznala leta 1969, od leta 1975 dalje pa so njuni stiki postali pogostejši, kasneje pa sta se navezala drug na drugega in živela v ekonomski in življenjski skupnosti. Ločeno sta živela le kolikor ju je razdvajala njena služba. Zaposlena je bila skoraj do smrti zapustnika. Njegovi sorodniki se niso nikoli zanimali za njega ali mu nudili kakršnokoli pomoč. Povzetek izpovedi priče F. P. je v pritožbi tožnikov netočen in potvorjen. Iz izpovedi te priče in drugih jasno izhaja, kako sta z zapustnikom živela vrsto let in kakšna je bila njuna skupnost.

Tožniki v dopolnitvi pritožbe, še dodatno pojasnjujejo. Toženka nikoli ni stanovala v T. in nikoli ni pomagala zapustniku in njegovi materi, po smrti njegove matere pa je tako slabo vplivala nanj, da je prodajal premoženje in denar trošil skupaj z njo. Umrl je v sumljivih okoliščinah, kar še do danes ni bilo pojasnjeno. Prepričani so, da so v ozadju nečisti posli. Toženka je brez službe in očitno je računala na J.G. prihranke in premoženje za preživetje. Po smrti J. G., ki je pri urejanju zadev pomagal F. P., ki je tudi prva priča toženke in je ob zaslišanju osebno zelo zagnan in njim nenaklonjen. Po njegovih navodilih toženka dela in jih izsiljuje ter si prilašča imetje J.G.

Da ima dalj časa trajajoča življenjska skupnost moškega in ženske, ki nista sklenila zakonske zveze, enake pravne posledice na področju dedovanja kot skupnost zakoncev (12. čl. Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih in 2. odst. 10. čl. Zakona o dedovanju) mora biti po vsebini enaka, kot je življenjska skupnost med zakoncema.

Zunanji znaki take skupnosti so res skupno prebivanje, skupno gospodinjstvo, gospodarska skupnost oz. ekonomska soodvisnost in pa dejstvo, da veljata moški in ženska tudi v očeh okolja za taka življenjska tovariša kot sta mož in žena. Ni pa nujno potrebno, da so prav v vsakem primeru podane vse te okoliščine. Zlasti ni vedno nujno, da sta moški in ženska, ki živita v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti nepretrgoma skupaj. Tudi pri občasno ločenem življenju gre lahko za življenjsko skupnost, če sta se partnerja za tak način življenja dogovorila, ali pa če so za tak način življenja objektivni razlogi.

V obravnavanem primeru je sodišče prve stopnje o okoliščinah življenja toženke in pok. J. G. zaslišalo toženko in pričo D. O., kot pričo tožnikov ter štiri priče toženke (F. P., J. B., J. K. in F. R.). Komu verjame in zakaj, je v sodbi prepričljivo pojasnilo.

Dokazno oceno sodišča prve stopnje sodišče druge stopnje v celoti sprejema kot pravilno in prepričljivo. Priče toženke, ki so potrdile njene trditve, so sosedje in znanci pokojnega J. G., ki so brez razmerja do strank ter v postopku nezainteresirani. Razmere so jim dobro znane iz lastnih opažanj in so o življenju toženke in pokojnega J. G. vedeli veliko več, kot pa tožniki, ki so njegovi daljnji sorodniki in so z njim imeli bolj malo stikov. Iz izpovedi teh prič in izpovedi toženke jasno izhaja, da je življenjska skupnost toženke in zapustnika trajala vrsto let (več kot 10 let, kot jo je časovno opredelila priča J. K.), da sta gospodinjstvo imela skupno, kolikor so jima dopuščale objektivne okoliščine (toženkina zaposlitev v L. in zapustnikova skrb za nepremičnine v T.),(izpoved priče F. P., J. B., J. K. in F. E.), da sta bila čustveno navezana drug na drugega (izpoved toženke in priče J. K.) in da sta si pomagala pri delu in v času bolezni, kar se je zlasti pokazalo, ko je zapustnik zbolel in ga je toženka negovala (izpoved priče F. P. in F. E). Njuna ekonomska skupnost je bila izkazana najmanj za zadnja leta, ko sta združevala dohodek toženke in kupnino od zapustnikovega prodanega premoženja ter to trošila za skupne potrebe, kot je izpovedala toženka in zatrjujejo tudi tožniki. Ob očitkih tožnikov, da je toženka imela slab vpliv na J. G. in da je pod njenim vplivom razprodajal svoje premoženje ter trošil denar, tožniki očitno ne pomislijo, kako naj bi sicer J. G. živel, ko pa je bil po podatkih v spisu (izpoved priče F. P.) od smrti matere dalje brez zaposlitve. S toženkinim skromnim dohodkom (delala je kot snažilka) se verjetno nista mogla oba preživljati in še vzdrževati njegove nepremičnine. Trajanje življenjske skupnosti toženke in zapustnika kaže na stabilnost njunega razmerja, vsebina njunega razmerja pa je bila podobna vsebini razmerja med zakoncema, ki zaradi objektivnih okoliščin ne moreta ves čas in nepretrgoma živeti skupaj. Dejstvo, da zapustnik nikoli ni omenjal, da se želi oz. namerava s toženko poročiti, po mnenju sodišča druge stopnje ni bistveno. Tudi če je bila zveza toženke in J. G. v začetku (pred letom 1975) res manj trdna, kot je toženka sama prepričljivo pojasnila, tožniki pa ta del njene izpovedi močno poudarjajo v pritožbi, pa je za zadnja leta, še zlasti pa po smrti matere J. G. (leta 1989) mogoče ugotoviti prav nasprotno. V tem obdobju sta živela skupaj ne samo poleti ob vikendih, dopustih in drugih dela prostih dnevih, temveč sta skupaj preživljala tudi vse zime v stanovanju toženke v L. Toženka je bila tudi edina, ki je J. G. stala ob strani in ga negovala v času njegove bolezni ter nato ob smrti poskrbela s pomočjo soseda in finančno pomočjo občine za njegov pogreb. Po mnenju sodišča druge stopnje so zato neutemeljene pritožbene trditve tožnikov, njihov povzetek izpovedi priče F. P. pa je nekorekten. Ta priča je namreč enako kot vse ostale priče toženke potrdila njene trditve o dalj časa trajajoči izvenzakonski skupnosti.

Sodišče druge stopnje je menja, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo vsa pravno odločilna dejstva in sprejelo pravilen materialnopravni zaključek, da sta toženka in pokojni J. G. živela v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti, ki je glede pravnih posledic na področju dedovanja izenačena z zakonsko zvezo in ker ni bilo nobenih razlogov, iz katerih bi bila morebitna zakonska zveza med njima neveljavna, ima toženka pravico dedovati. Noben od zatrjevanih pritožbenih razlogov ni podan, prav tako pa tudi ni podan pritožbeni razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka absolutnega značaja, na katerega je dolžno sodišče druge stopnje paziti po uradni dolžnosti. Neutemeljeno pritožbo tožnikov je zato zavrnilo in izpodbijano sodbo potrdilo (368. čl. ZPP).

Izrek o stroških pritožbenega postopka je posledica neuspeha tožnikov in uspeha toženke v pritožbenem postopku ter temelji na določilu 1. odst. 166. čl. v zvezi s 1. odst. 154. čl. Zakona o pravdnem postopku. Stroški toženke za odgovor na pritožbo so bili odmerjeni v skladu z veljavno odvetniško tarifo in tarifo zakona o sodnih taksah.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.