TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep I Cp 2014/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Izpolnitev kakšne upnikove obveznosti, ki ni obsežena v izvršilnem naslovu, ni razlog, ki preprečuje izvršbo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom z dne 17.9.1993 je prvo sodišče zavrnilo dolžnikov ugovor zoper sklep o dovolitvi izvršbe na izselitev dolžnika iz poslovnih prostorov trgovine v Kranju in izročitev stvari v tem lokalu in na odložitev izvršbe. V pritožbi zoper sklep o zavrnitvi ugovora uveljavlja dolžnik razloge bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter napačne uporabe materialnega prava. Mnenja je, da bi moralo prvo sodišče upoštevati dejstvo razdrtja kupoprodajne pogodbe za osnovna sredstva z dne 21.5.1991 in pogodbe o najemu z dne 22.5.1990 tudi s stališča dolžnika, ki mu mora vrniti upnik 450.000 DEM, ker sta obe obveznosti vzajemni. Podane so okoliščine, ki utemeljujejo odložitev izvršbe, saj se dolžnik upravičeno boji, da njegova terjatev ne bo poravnana. Te okoliščine bi moralo sodišče razčistiti na naroku.

Najmanj kar je, bi moralo sodišče počakati na izid revizijskega postopka.

Sodišče druge stopnje je spoznalo, da niso podani razlogi, iz katerih se lahko izpodbija sklep o zavrnitvi ugovora in predloga za odložitev ugovora. Ugotovilo tudi ni nobene take bistvene kršitve določb postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti. Prvo sodišče je pravilno zaključilo na podlagi dejstev, ki jih je navajal dolžnik v ugovoru ter jih smiselno ponavlja v pritožbi, da niso podani razlogi, ki preprečujejo izvšbo. Noben narok za razjasnjevanje teh dejstev zato ni bil potreben. Iz izvršilnega naslova ne izhaja in tega niti dolžnik ne trdi, da je izvršba v tem primeru odvisna od poprejšnje izpolnitve kakšne upnikove obveznosti (pogojna ali vzajemna obveznost). Izpolnjeni pa tudi niso pogoji za odložitev izvršbe na predlog dolžnika, ker za tako odložitev niso navedeni posebno upravičeni razlogi, zlasti pa tudi ni izkazano, da bi dolžnik z izvršbo pretrpel znatnejšo škodo, kakor je povsem prepričljivo in v skladu z zakonom obrazložilo že prvo sodišče. S tem, kar navaja dolžnik v pritožbi, pravilnosti teh odločitev ni mogoče izpodbiti.

Sodišče druge stopnje je zato pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in je potrdilo izpodbijani sklep (14. člen Zakona o izvršilnem postopku in 2. točka 380. člena Zakona o pravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1393/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Ko se niti pri ponovnem rubežu ne najdejo rubljivi predmeti, sodišče izvršbo ustavi.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom ustavilo izvršbo. Pri tem se je oprlo na določilo čl. 79/3 Zakona o izvršilnem postopku, češ da se pri dolžniku niso našle stvari, ki bi lahko bile predmet izvršbe, upnik pa ni predlagal v zakonskem roku treh mesecev ponovnega rubeža oziroma sodišče pri ponovnem rubežu ni našlo predmetov, ki so lahko predmet izvršbe.

Proti temu sklepu se je pritožil upnik zaradi bistvene kršitve določb postopka in zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Navaja, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo pravočasno vloženega ponovnega predloga za rubež z dne 16.4.1993. Predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa.

Ko po pravnomočnosti sklepa o dovolitvi izvršbe izvršba na dolžnikove osebne dohodke ni bila možna, saj je dolžnik prenehal delati pri X, upnik pa je sporočil, da mu njegov novi delodajalec ni znan, je sodišče prve stopnje poskusilo opraviti izvršbo z rubežem in prodajo dolžnikovih premičnin. O neuspelem rubežu, saj sodni izvršitelj pri dolžniku ni našel rubljivih predmetov, je sodišče prve stopnje obvestilo upnika in ga pozvalo, da v roku treh mesecev predlaga ponovni rubež. Upnik je tak predlog dne 16.4.1993 vložil, rubež, ki ga je poskusil opraviti sodni izvršitelj dne 4.6.1993, pa je bil ponovno neuspešen, saj pri dolžniku ponovno niso bili najdeni rubljivi predmeti. Šele na podlagi tega drugega neuspelega rubeža je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep, s katerim je izvršbo ustavilo. V obrazložitvi je res po nepotrebnem zapisan celotni tekst tretjega odst. 79. čl. Zakona o izvršilnem postopku (ZIP), ki določa ustavitev izvršbe tako v primeru, če upnik ni v danem roku predlagal ponovnega rubeža, kot v primeru, če se pri ponovnem rubežu ne najdejo stvari, ki so lahko predmet izvršbe. Dejansko je šlo za drugi razlog, ko se tudi pri ponovnem rubežu niso našli rubljivi predmeti.

Pritožba opozarja na svoj predlog z dne 16.4.1993, da se opravi ponovni rubež. Ta predlog je sodišče prve stopnje že upoštevalo, kot je razvidno iz poteka postopka, izvršba pa je bila ustavljena, kot je že rečeno, zaradi ponovnega neuspešnega rubeža. Sodišče prve stopnje torej ni zagrešilo nobene kršitve določb izvršilnega postopka v zvezi s čl. 354/2 Zakona o pravdnem postopku. V čem naj bi zmotno ugotovilo dejansko stanje, pa pritožba ne pove. Odločitev sodišča prve stopnje je tudi v skladu z materialnopravnimi določili ZIP. Pritožbo je bilo treba kot neutemeljeno zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1667/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Ugovor zoper sklep o dovolitvi izvršbe, vložen po preteku roka 8 dni, je bil pravilno zavržen kot prepozen.

Pritožbi se kot neutemeljeni zavrneta in se izpodbijana sklepa sodišča prve stopnje potrdita.

Sodišče prve stopnje je po pravnomočnosti sklepa o dovolitvi izvršbe z dne 24.2.1993 na predlog upnika izdalo sklep z dne 26.5.1993, s katerim je utesnilo izvršbo za plačani del glavnice v znesku 18.219,00 SIT. S sklepom z dne 12.8.1993 pa je zavrglo ugovor dolžnikov proti sklepu o dovolitvi izvršbe kot prepozen.

Proti tema sklepoma sta se pritožila dolžnika iz vseh treh pritožbenih razlogov po čl. 353 ZPP. V pritožbi proti prvemu sklepu navajata, da sklep o dovolitvi izvršbe dolžnikoma ni bil nikoli vročen. Zato sta skupaj s to pritožbo zoper sklep o utesnitvi izvršbe vložila tudi ugovor zoper domnevni sklep o dovolitvi izvršbe.

Izpodbijani sklep naj se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

V pritožbi zoper sklep o zavrženju ugovora pa navajata, da iz obrazložitve tega sklepa izhaja, da naj bi dolžnika prejela sklep o izvršbi dne 18.3.1993. To ne drži, na povratnicah v spisu nista podpisa dolžnikov. To se lahko ugotovi s primerjavo podpisov na pooblastilih. Ker jima sklep ni bil vročen, rok za ugovor ne more biti zamujen. Tudi ta sklep naj se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Kot izhaja iz poštne povratnice, priložene k listu 4 spisa, je poštno pošiljko - sklep o dovolitvi izvršbe - prejela dolžnica osebno, prevzela pa je to pošiljko tudi za dolžnika in sicer po predhodnih obvestilih pravilno kot nadomestno vročitev. To se je zgodilo 18. marca 1993. Odtlej dalje je tekel 8-dnevni rok za ugovor, ki sta ga dolžnika vložila šele 22.6.1993, kar je nedvomno prepozno. Da pa sta dolžnika sklep o dovolitvi izvršbe dejansko prejela, izhaja tudi iz njunega dopisa pooblaščencu upnika (priloga A 1) in sicer z dne 18.3.1993, ko mu s pojasnilom "glede na vaš predlog o izvršbi" pošiljata kopijo plačila računa. Sodišče prve stopnje je torej pravilno odločilo, ko je ugovor zoper sklep o dovolitvi izvršbe kot prepozen zavrglo (člen 52 in 53 Zakona o izvršilnem postopku).

Prav tako je pravilen tudi drugi izpodbijani sklep, s katerim je bila utesnjena izvršba z upoštevanjem delnega plačila glavnice. Podan ni noben od uveljavljanih pritožbenih razlogov. Tudi to pritožbo je bilo zato treba zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2144/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Razlogi, ki bi jih dolžnik mogel uveljavljati v postopku, iz katerega izvira izvršilni naslov, niso razlogi, ki preprečujejo izvršbo.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

S sklepom z dne 13.7.1993 je prvo sodišče dovolilo na podlagi pravnomočne in izvršljive sodbe izvršbo z rubežem in prodajo premičnin dolžnika zaradi izterjave dolgovanega zneska 597,07 DEM v tolarski protivrednosti, pravdnih stroškov 6.223,00 SIT in stroškov izvršbe 3.600,00 SIT, vse z obrestmi. Ugovor dolžnika zoper ta sklep je zavrnilo s sklepom z dne 29.9.2993. Dolžnik se pritožuje zoper sklep z dne 29.9.1993, ker izvršilno sodišče ni prav upoštevalo pritožbe zoper prejšnjo svojo sodbo z dne 12.5.1992. Pritožba ni utemeljena.

Sodišče druge stopnje je pri odločanju o pritožbi smiselno uporabilo kot republiške predpise v nadaljnjem besedilu navedene zvezne predpise na podlagi določila prvega odstavka, 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I). Izpodbijani sklep je preizkusilo glede bistvenih kršitev določb postopka, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, in pravilne uporabe materialnega prava, skladno z določilom 365. člena Zakona o pravdnem postopku, (ZPP, Ur. l. SFRJ št. 4/77 do 35/91), ki se uporablja tudi v izvršilnem postopku (14. člen Zakona o izvršilnem postopku, ZIP, Ur. l. SFRJ št. 20/78-35/91). Nobenih takih pritožbenih razlogov ni ugotovilo. Prvo sodišče je namreč postopalo pravilno, ko je upoštevalo izvršilni naslov, kakršen je po pravnomočno končani pravdi v sodbi sodišča druge stopnje z dne 27.1.1993, opr. št. I Cp 1379/92, s katero je spremenilo prvo sodbo z dne 12.5.1992 opr. št. P 95/92. Tak izvršilni naslov je izvršljiv ter dolžnik niti ne navaja razlogov, ki v smislu določila 50. člena ZIP preprečujejo izvršbo, kakor jih tudi ni navajal v ugovoru. S tem kar navaja v pritožbi, zato dolžnik ne more izpodbiti napadeni prvostopni sklep. Pritožbeno sodišče je moralo pritožbo zavrniti kot neutemeljeno in potrditi sklep sodišča prve stopnje (2. točka, 380. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1230/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

Plačilo stroškov izvedenca se naloži tisti stranki, v katere korist gre izvedba dokaza.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče je izvedenki V. H. odmerilo izvedenino v skupnem brutto znesku 4.876,50 SIT in tožniku naložilo plačilo navedenega zneska izvedenine v roku 8 dni.

Proti temu sklepu se pritožuje tožeča stranka in uveljavlja vse pritožbene razloge. V pritožbi navaja, da tožnik ni predlagal izvedbe dokaza s sodnim izvedencem. Res je tožnik dal pripombe na izvedeniško mnenje, ker je bilo to pomanjkljivo in nestrokovno, vendar od zaslišanja izvedenca na obravnavi ni bilo nobene koristi in so nastali nepotrebni stroški. Tožnik ni dolžan plačati stroškov izvedenca, ker je dokazno breme na toženi stranki in ker se izvedenec ni pripravil za obravnavo in ni pojasnil tega, kar je tožnik ugovarjal glede mnenja.

Vse pritožbene trditve o nestrokovnosti izvedenskega mnenja stalne sodne izvedenke V. H. in o nepripravljenosti izvedenke na obravnavi so povsem neutemeljene in v neskladju s podatki spisa ter pomenijo le subjektivno oceno tožeče stranke, ki pa ni v skladu z dejanskimi in pravnimi zaključki prvostopnega sodišča, razvidnimi iz sodbe z dne 8.3.1993, ki je postala pravnomočna dne 17.6.1993. Sodna izvedenka je svoje izvedensko mnenje podala v pismeni obliki, pripombe na to izvedensko mnenje je imela izključno tožeča stranka, zato je bilo tudi potrebno neposredno zaslišanje izvedenke na obravnavi. Izvajanje dokazov z zaslišanjem sodne izvedenke na glavni obravnavi dne 8.3.1993 je bilo opravljeno smiselno na zahtevo tožeče stranke, torej načelno v njeno korist. Sodišče pa naloži plačilo stroškov tisti stranki, na katere korist gre izvedba dokazov, to pa je bila v obravnavanem primeru tožeča stranka. Pa tudi sicer je prvostopno sodišče s pravnomočno sodbo naložilo tožeči stranki, da povrne vse stroške za izvedenko toženi stranki in je te stroške upoštevalo v korist tožene stranke pri medsebojnem pobotanju stroškov obeh pravdnih strank. Tudi za dodatne stroške izvedenke je prav, da velja isti kriterij, kot za prvi del stroškov, torej, da jih je dolžna nositi tožeča stranka. Zato pritožbeno sodišče zaključuje, da je prvostopno sodišče utemeljeno v skladu z določbami 256/2 v zvezi s členom 249/3 ZPP naložilo tožeči stranki plačilo izvedenine v znesku 4.876,50 SIT. Ob tem, ko tožeča stranka višini zneska ne oporeka, pritožbeno sodišče torej ugotavlja, da ni podan noben izmed zatrjevanih pritožbenih razlogov, tako, da je pritožba neutemeljena.

Zato jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (člen 380 tč. 2 ZPP).

ZPP (1977) člen 249,  249/3,  256,  256/2,  249,  249/3,  256,  256/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1048/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-01

Priglasitev k dedovanju v smislu oporoke ne pomeni hkrati odpovedi nujnemu deležu v obsegu, kolikor je kljub oporočnemu dedovanju prikrajšan nujni delež.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom ugotovilo obseg zapuščine po pok. P.J., nato pa odločilo, da deduje njen zakonec kot nujni dedič 1/8 zapuščine, preostalo zapuščino pa je v skladu z oporočno voljo zapustnice razdelilo med zapustničina sinova P.I. in P.M.

Proti sklepu se pritožuje dedič P.M. Izrecno ne uveljavlja nobenega pritožbenega razloga, navaja pa, da je podal dedno izjavo o tem, da se strinja z oporoko in z oporočnim dedovanjem brez realnega premisleka, smiselno torej v zmoti. Nadalje navaja, da je prikrajšan njegov nujni delež in zato želi namesto tistega, kar mu gre po oporoki, nujni delež v naravi. Navaja še, da je 14 let delal na kmetiji, kot tudi, da je vrednost zapuščine napačno ocenjena.

163. čl. Zakona o dedovanju določa, da se v zapuščinskem postopku uporabljajo določbe pravdnega postopka, če ni v Zakonu o dedovanju drugače določeno. Zakon o pravdnem postopku v svojem 352. čl.

dopušča, da pritožnik lahko v pritožbi zatrjuje nova dejstva in predlaga nove dokaze. V danem primeru uveljavlja pritožitelj prav to, namreč postavlja nove trditve, da je namreč podal dedno izjavo v zmoti oziroma uveljavlja nujni delež, o čemer se na zapuščinski obravnavi ni izjavil. S tem, ko je pritožitelj na zapuščinski obravnavi priznal oporoko kot pristno in veljavno ter se priglasil k dedovanju v smislu oporoke, se hkrati ni odpovedal svojemu nujnemu deležu, kolikor je zanj prikrajšan kljub oporočnemu dedovanju. Izjava o sprejemu dediščine na podlagi oporoke, ki je nepreklicna, tudi v primeru, da pritožitelj ne bo uspel s svojim zahtevkom po razveljavitvi dedne izjave, tako ne odvzema pritožitelju pravice uveljavljati še nujni delež v obsegu, kolikor je zanj prikrajšan oziroma kolikor je na podlagi oporoke prejel manj, kot znaša njegov nujni delež. Vse navedeno zahteva razveljavitev prvostopnega sklepa, da se bo v novem postopku razjasnilo vprašanje veljavnosti podane dedne izjave, če bodo dejstva, od katerih je odvisna neveljavnost dedne izjave sporna, bo treba razveljavitev uveljavljati v pravdi, kot tudi vprašanje, ali je pritožitelj prikrajšan za nujni delež. V tem smeri bo treba ponovno zaslišati dediče in po potrebi tudi oceniti zapuščino in njene posamezne dele.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1958/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-07

izvršba na osebni dohodek - ustavitev izvršbe

Če upnik v od sodišča določenem roku sodišču ne sporoči nove dolžnikove zaposlitve, sodišče izvršbo ustavi.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijani sklep tako spremeni, da se izvršba ustavi.

Upnika trpita sama svoje stroške pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom razveljavilo sklep o izvršbi, ki ga je samo izdalo, predlog upnikov za izvršbo pa je zavrglo. Svojo odločitev je utemeljilo z obrazložitvijo, da je upniku s sklepom naložilo, naj predlog na izvršbo popravi tako, da bo naveden točen naslov in naziv dolžnikovega dolžnika, upnik pa predloga v določenem 15-dnevnem roku ni popravil, zaradi česar ga je sodišče zavrglo.

Upnika sta zoper tak sklep vložila pravočasno pritožbo. V njej uveljavljata pritožbeni razlog bistvene kršitve določb Zakona o izvršilnem postopku in predlagata, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep tako spremeni, da s sklepom z dne 12.5.1993 dovoljeno izvršbo ustavi, istočasno pa odmeri nadaljnje izvršilne stroške. Meni, da je odločitev prvega sodišča v nasprotju z določili ZIP-a, ki v 14. členu izrecno določa, da se v tem postopku smiselno uporabljajo določbe Zakona o pravdnem postopku le v primeru, če ni v tem zakonu drugače določeno. V konkretnem primeru gre za primer iz 123. člena ZIP-a, zato bi moralo sodišče izvršbo ustaviti, ne pa izvršilnega predloga zavreči in sklep o izvršbi razveljaviti.

Pritrditi je treba stališču pritožnikov v pritožbi, da se v izvršilnem postopku, glede na določbo 14. člena Zakona o izvršilnem postopku, smiselno uporabljajo določbe Zakona o pravdnem postopku le, če ni v ZIP drugače določeno. Postopanje sodišča za primer prenehanja delovnega razmerja dolžnika, pa je v ZIP točno določeno v določbi 123. člena. V konkretnem primeru, ko je dolžnici prenehalo delovno razmerje in je dolžničin dolžnik vrnil sodišču sklep o izvršbi s sporočilom, da dolžnica ni več zaposlena pri njem in da ne ve, kje se je dolžnica ponovno zaposlila, bi torej moralo prvo sodišče uporabiti določbo navedenega 123. člena ZIP, ki pravi, da sodišče v primeru, da upnik v roku, ki mu ga je sodišče določilo za obvestitev, kje je dolžnik zaposlen, tega sodišču ne sporoči, izvršbo ustavi. Prvostopno sodišče pa tako ni postopalo, zato je moralo pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeniti tako, da je izvršbo, dovoljeno s sklepom o izvršbi z dne 12.5.1993, ustavilo.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi petega odst. 32. člena ZIP.

ZIP člen 123,  123/3,  123/4,  123,  123/3,  123/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1260/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Tožnik, ki umakne tožbo mora povrniti toženi stranki pravdne stroške, razen če je tožbo umaknil takoj, ko je tožena stranka izpolnila njegov tožbeni zahtevek.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu (izreku o pravdnih stroških) potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je s sklepom odločilo, da se vzame na znanje umik tožbe in da je tožnik dolžan povrniti prvima dvema tožencema njune pravdne stroške v znesku 26.600,00 SIT, v roku 15 dni pod izvršbo.

Proti temu sklepu se pritožuje tožnik. Izpodbija izrek o pravdnih stroških in navaja, da je tožbo umaknil zato, da se zadeva konča in se ne povečujejo pravdni stroški, vendar ob predpostavki, da vsaka stranka nosi svoje pravdne stroške. Sodišče prve stopnje ni pravilno ocenilo njegove volje, zato predlaga, da se sklep o stroških spremeni tako, da vsaka stranka nosi svoje pravdne stroške oziroma, da se sklep razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodišče prve stopnje je na podlagi izjave pooblaščenke tožnika na glavni obravnavi dne 19.4.1993 (list. št. 16/2), da umika tožbo in izjave pooblaščenke prvih dveh tožencev ter tretje toženke, da se z umikom tožbe strinjata, ugotovilo, da je tožba umaknjena. Ta del odločitve sodišča prve stopnje tožnik ne izpodbija, kot izhaja iz vsebine njegove pritožbe.

Po določilu I. odst. 158. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP mora tožnik, ki umakne tožbo, povrniti toženi stranki pravdne stroške, razen če je tožbo umaknil takoj, ko je tožena stranka izpolnila njegov tožbeni zahtevek. V obravnavanem primeru ni bila dana izjava o umiku tožbe zaradi izpolnitve tožbenega zahtevka, zato je odločitev sodišča prve stopnje pravilna in v skladu z določilom I. odst. 158. člena ZPP. Drugačna odločitev o stroških postopka v konkretnem primeru ne bi bila mogoča, ne glede na to, kaj je pooblaščenka tožnika imela v mislih, ko je izjavila, da umika tožbo. Stroškovne posledice umika tožbe, ki so z zakonom predpisane, namreč nastopijo ne glede na to, ali stranka tako želi oz. nanje pristane ali ne.

Po mnenju sodišča druge stopnje ni podan noben od zatrjevanih pritožbenih razlogov, zato je pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani izrek o pravdnih stroških (2. tč.

Določbe ZPP (Ur. l. SFRJ št. 4/77 - 27/90) so bile uporabljene v tem sklepu na podlagi določila I. odst. 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I).

ZPP (1977) člen 158,  158/1,  158,  158/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1988/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-08

Če upnik predlaga nasprotno izvršbo, mora sodišče najprej odločati o tem, ali ima zoper dolžnika pravico uveljavljati terjatev iz naslova neupravičene pridobitve. Tak kondemnatoren sklep bi bil po tem, ko bi postal izvršljiv, izvršilni naslov za nasprotno izvršbo v ožjem pomenu besede.

Pritožbi dolžnice se ugodi, izpodbijani sklep (t.j. sklep z dne 22.9.1993, opr. št. I I 781/93-10) se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor dolžnice zoper sklep o izvršbi.

Zoper ta sklep se iz vseh razlogov pritožuje dolžnica in predlaga spremembo, podrejeno pa razveljavitev. Zatrjuje, da nasprotna izvršba predpostavlja že opravljeno izvršbo zoper dolžnika, ki uveljavlja nasprotno izvršbo ter se zato opravi v okviru izvršilnega postopka, ki teče na podlagi upničinega predloga zoper dolžnika zaradi izterjave dolga glede katerega se po opravljeni izvršbi pojavijo razlogi za nasprotno izvršbo, ki jih navaja 59. člen ZIP. Sodišče prve stopnje pa je na podlagi upnikove vloge dovolilo samostojno izvršbo in ne nasprotno izvršbo. Dolžnik lahko poda predlog za nasprotno izvršbo v treh mesecih od dneva, ko je izvedel za razlog za njo, po 60. členu ZIP pa mora sodišče predlog za nasprotno izvršbo izročiti upniku in zahtevati od njega, da se v 8 dneh o njem izjavi.

Sodišče prve stopnje ni upoštevalo teh določb. Razen tega je sporna tudi višina nasprotne terjatve.

Pritožba vsaj smiselno utemeljeno opozarja, da sklep o izvršbi nima podlage v izvršilnem naslovu. Ker je upnik predlagal nasprotno izvršbo, bi moralo sodišče najprej odločati o tem, ali ima zoper dolžnico pravico uveljavljati terjatev iz naslova neupravičene pridobitve (210. člen ZOR). Tak kondemnatoren sklep (III. odst. 60. člena ZIP) bi bil po tem, ko bi postal pravnomočen, in ko bi pretekel 15 dnevni paricijski rok, izvršilni naslov za nasprotno izvršbo v ožjem pomenu besede (61. člen ZIP). Ker je torej sodišče prve stopnje izdalo sklep o izvršbi brez izvršilnega naslova, bi moralo dolžničinemu ugovoru ugoditi (16. člen ZIP). Zato je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo, izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. tč. 380. člena ZPP).

V novem postopku naj sodišče opravi postopek, kot ga določa 60. člen, nato pa odloči o predlogu za nasprotno izvršbo. Če bo predlog utemeljen in bo sodišče izdalo kondemnatoren sklep (upnik bo moral pred tem postaviti tudi ustrezen dajatveni zahtevek, sodišče pa ga bo moralo v skladu s 109. členom ZPP na to pozvati), bo tak sklep (če bo postal izvršljiv) podlaga za sklep o nasprotni izvršbi, ki ga bo sodišče izdalo na dolžnikov predlog (61. člen ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.