VSL sklep II Cp 1146/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-26

zavarovalna pogodba - premoženjska škoda - višina odškodnine

Če zaradi kasneje nastalih okoliščin odpade pravna podlaga pravnega posla, je s tem posel prenehal veljati. Kar sta stranki v izvrševanju pogodbe dali ali prejeli, imata pravico zahtevati nazaj oziroma sta to dolžni storiti (četrti odstavek 210. člena ZOR). Zato ni mogoče zahtevati razveljavitve pogodbe, ker je ta prenehala veljati, marveč le, če sta stranski sklenili darilno pogodbo, vrnitev darila.

V primeru, da pogodbena stranka stvari ne more vrniti, je potrebno vrniti vrednost stvari, ki jo je imela v času izreka sodba (primerjaj 132. člen ZOR).

Pritožbi se ugodi, sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o stroških postopka v zvezi s pritožbo se pridrži za končno odločbo.

Z izpodbijano sodbo je prvo sodišče odločilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki na podlagi sklenjene zavarovalne pogodbe o prostovoljnem - kasko zavarovanju v zvezi z zavarovalnim primerom dne 18.7.1992 odškodnino v znesku 2.434.313,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 18.7.1992 dalje do plačila ter pravdne stroške v znesku 255.196,00 SIT s pripadki.

Proti sodbi se pritožuje tožena stranka in uveljavlja vse tri pritožbene razloge (prvi odstavek 353. člena ZPP) in sodišču druge stopnje predlaga razveljavitev sodbe. V pritožbi navaja, da je prvo sodišče tožeči stranki prisodilo bistveno višjo odškodnino od dejanske škode, saj je sam J. O. povedal, da je bilo vozilo vredno 32.000 DEM. Na višino škode vpliva tudi dejstvo, da je bilo vozilo potopljeno in nekaj časa v prometu, česar sodišče ni ugotavljalo.

Graja dokazno oceno prvega sodišča, ki ni verjelo pričama K. in C., in izraža dvom v verjetnost, da je bilo vozilo rdeče barve na dan, ko je bila sklenjena zavarovalna pogodba, v Italiji.

Tožeča stranka je na pritožbo odgovorila in predlaga njeno zavrnitev.

Zavarovalna polica številka 843229 dokazuje, da je bila dne 3.7.1992 sklenjena zavarovalna pogodba za prostovoljno kasko zavarovanje osebnega avtomobila znamke Audi 80, reg. št. LJ G. Medtem ko med pravdnima strankama sklenitev pogodbe ni sporna, pa je med njima spor o tem, ali je bila zavarovana stvar zgoraj opisani osebni avtomobil.

Na podlagi skrbne in prepričljive dokazne ocene, s katero tudi sodišče druge stopnje soglaša, je prišlo prvo sodišče do pravilnega dejanskega sklepa, da je zavarovana stvar prav navedeni osebni avtomobil. Sodišče druge stopnje ne vidi razloga, zakaj o pravno relevantih okoliščinah, ki se nanašajo tako na zavarovalni primer (požig avtomobila) kot tudi na zavarovano stvar (številka motorja, šasije, prometnega dovoljenja itd.), ne bi moglo pokloniti vere pričam, ki jih je predlagala tožeča stranka, pri čemer je imelo utemeljene razloge, da pričama C. in K. iz razlogov, ki jih je navedlo v predzadnjem odstavku tretje strani sodbe, glede slednjega (zavarovane stvari) ni verjelo. Sicer pa tudi pritožba, ki ocenjuje ugotovljeno dejansko stanje kot zmotno in nepopolno ugotovljeno, kakšnih novih dokazov ne ponuja, niti več ne vztraja pri svoji trditvi, da je bil požar na avtomobilu namerno povzročen, kar naj bi izključevalo odgovornost zavarovalnice (primerjaj 920. člen ZOR).

Pač pa ni mogoče zavrniti pritožbene ocene, da prvo sodišče ni ugotovilo vseh dejstev, ki se nanašajo na višino škode in zato tudi prisojene odškodnine. Predvsem je potrebno ugotoviti, da se pri pogodbi o kasko zavarovanju višina škode za uničeno vozilo ugotavlja na podlagi zavarovalnih pogojev, ki so sestavni del te pogodbe (primerjaj tretji odstavek 902. člena ZOR). Tožena stranka teh pogojev ni predložila in bo v ponovljenem postopku to zaradi pravilne materialnopravne odločitve prvega sodišča morala storiti. Sicer pa že iz določbe drugega odstavka 925. člena ZOR izhaja, da odškodnina ne more biti večja od škode, ki jo je zavarovanec v zvezi z nastankom zavarovalnega primera pretrpel. V zvezi s tem tožena stranka tudi v pritožbi zatrjuje, da je bila vrednost zavarovane stvari že ob sklenitvi zavarovalne pogodbe nižja od zavarovalne vsote, s čemer s tem trdi, da je bila škoda tožeče stranke manjša od zavarovalne vsote. Le to pa je prvo sodišče upoštevalo kot vrednost avtomobila v času zavarovalnega primera, ker je navedena v polici in je zavarovalni primer nastopil le tri tedne po sklenitvi pogodbe. To svojo trditev dokazuje z izpovedbo priče oz. pooblaščenca J. O., iz katere izhaja, da je znašala cena na cesto postavljenega avtomobila okoli 32.000 DEM, kar ob upoštevanju objavljenega srednjega prodajnega tečaja nemške marke na dan sklenitve zavarovalne pogodbe - 3.7.1992 (5057,56 SIT za 100 DEM) nakazuje, da bi utegnil biti ta ugovor tožene stranke utemeljen. Zato bo moralo prvo sodišče, ki je vzelo za podlago višine škode znesek zavarovalne vsote, v ponovljenem postopku poleg že povedanega glede zavarovalnih pogojev, s ponovnim zaslišanjem J. O. oz. drugimi dokazi, ki bi jih predlagala tožena stranka (dokazno breme je njeno), preveriti utemeljenost ugovora tožene stranke, ki se nanašajo na višino škode, ki je nastala zavarovancu z nastankom zavarovalnega primera.

Ti razlogi so narekovali razveljavitev izpodbijane sodbe po določbi prvega odstavka 370. člena ZPP.

Odločitev o stroških postopka v zvezi s pritožbo temelji na določbi tretjega odstavka 166. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.