TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSK sodba Cpg 81/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-07

splošni pogoji za zavarovanje avtomobilskega kaska - obvestilo stranki - dokazno breme

S tem, da je zavarovatelj na polici podpisal klavzulo, da je seznanjen s splošnimi pogoji zavarovanja in da jih je prejel, je dokazno breme, da temu ni tako, prešlo nanj.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sodba sodišča prve stopnje.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim je le ta od tožene stranke zahtevala plačilo 181.025,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 1.1.1991 dalje do plačila, pri tem pa tožeči stranki naložila tudi povrnitev pravdnih stroškov toženi stranki v znesku 24.905,00 SIT.

Zoper to sodbo se pritožuje tožeča stranka po svojem pooblaščencu iz vseh pritožbenih razlogov po 1. odstavku 353. člena ZPP in predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, naj ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. V pritožbi predvsem navaja, da tožeča stranka ni bila seznanjena s splošnimi pogoji zavarovanja.

Samo dejstvo, da je dolžnik s podpisom na zavarovalni polici potrdil, da je s pogoji seznanjen in da mu jih je tožena stranka izročila, ne more zadostovati. Vsekakor bi morala tožena stranka poskrbeti, da tožnik pogoje prejme in da o tem podpiše posebno izjavo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje glede bistvenih okolnosti spora dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo in nanj tudi pravilno uporabilo materialno pravo, pri tem pa ni zagrešilo niti v pritožbi pavšalno zatrjevanih bistvenih kršitev določb postopka, niti drugih takih kršitev, ki bi jih pritožbeno sodišče moralo upoštevati po uradni dolžnosti. S tem, da je tožnik s toženo stranko dne 10.5.1990 sklenil zaključni sporazum, po katerem je bilo tožniku izplačanih 144.468,00 SIT kot totalna škoda za tovornjak, obdržal pa je rešene dele, je stopilo v veljavo določilo 26. člena splošnih pogojev za zavarovanje avtomobilskega kaska AK89, ki določa, da za stvari, ki so uničene ali izginule, zavarovanje po zavarovalnem primeru preneha. Trditev tožnika, da s temi določbami splošnih pogojev ni bil seznanjen in da splošnih pogojev sploh ni prejel, v predmetnem postopku ne more biti upoštevna. Na polici, ki jo je tožnik podpisal, je namreč izjava, da je sklenitelj opozorjen, da je ta pogodba sklenjena po splošnih pogojih za zavarovanje avtomobilskega kaska AK 89 in da potrjuje, da je ob sklenitvi pogodbe prejel tiste pogoje, za katere je obračunana zavarovalna premija. Taka izjava na polici sami je v skladu z določilom 4. odstavka 902. člena ZOR in zahteva tožeče stranke, da bi morala tožena stranka poskrbeti za posebno izjavo o tem, da je tožnik splošne pogoje zavarovanja prejel, nima nobene opore v zakonu. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 63/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-07

Če sta država, v kateri ima sedež tožnik, in država, v kateri ima sedež toženec, podpisali konvencijo, ki oprošča tožnika plačila tožniške varščine, sodišče ni dolžno preverjati, ali je podana tudi dejanska vzajemnost.

Pritožba tožene stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo toženčevo zahtevo za polog tožniške varščine ter odločilo, da se postopek nadaljuje pred pravnomočnostjo navedenega sklepa.

Zoper ta sklep se pritožuje tožena stranka po svojem pooblaščencu iz pritožbenega razloga zmotne uporabe materialnega prava in smiselno predlaga njegovo razveljavitev. V pritožbi navaja, da sodišče prve stopnje ni preverilo, ali v ... državljani Slovenije res niso dolžni dajati varščine, ne glede na to, da je podpisana mednarodna konvencija. Predvsem pa je sodišče prve stopnje brez navedbe pravne podlage ugotovilo, da naj bi bila Slovenija pravni naslednik države Jugoslavije. Ni dovolj, da Slovenija samo sebe proklamira za pravno naslednico Jugoslavije, potrebno je preveriti, ali ... to pravno nasledstvo priznava.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izpodbijani sklep izdalo v skladu z določilom 83. člena Zakona o ureditvi kolizije zakonov s predpisi drugih držav v določenih razmerjih. Tako ... kot Republiko Slovenijo namreč veže konvencija o civilnem sodnem postopku z dne 1.3.1954, ki ga je ratificirala bivša Jugoslavija. V primeru, ko države veže multilateralna konvencija namreč ni mogoče zahtevati, naj sodišče preverja tudi, kako posamezne države konvencijo izvajajo. Da pa je Republika Slovenija glede te konvencije pravni naslednik države Jugoslavije je razvidno iz akta o notifikaciji nasledstva glede konvencij, za katere je depozitar vlada ZDA, haaških konvencij in konvencij o intelektualni lastnini, objavljenega v Uradnem listu Republike Slovenije št. 14/92. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 78/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-15

Če na podlagi upnikovega predloga sodišče izvršbo utesni, ne more upnik v teku istega izvršilnega postopka ponovno razširiti izvršilni predlog na zneske, za katere je bila izvršba ustavljena.

Pritožba upnika se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje sklep o izvršbi z dne 30.12.1991 utesnilo na izterjavo 1.816,00 SIT z obrestmi od 20.12.1991 do plačila in stroškov postopka v znesku 4.021,50 SIT.

Zoper ta sklep se pritožuje upnik brez navedbe pritožbenega razloga in smiselno predlaga njegovo spremembo. V pritožbi navaja, da se izpodbijani sklep ne ujema z njegovo vlogo o skrčitvi, naknadno pa je zvedel še za eno delno plačilo po vtoževanih računih. Zato zahteva, da se izvršba nadaljuje glede zneska 15.420,60 SIT glavnice z obrestmi na ta znesek od 20.12.1991 do plačila ter obresti od zneska 4.725,50 SIT od 20.12.1991 do 30.12.1991 in od zneska 29.373,10 SIT od 20.12.1991 do 30.1.1992 .

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep v skladu z določilom 37. člena ZIP. Izpodbijani sklep se namreč po vsebini povsem ujema z delnim umikom izvršilnega predloga kot ga je podal upnik v vlogi z dne 6.2.1992. V vlogi z dne 27.5.1992, za katero je upnik predlagal, da se podrejeno obravnava kot pritožba, pa je upnik spremenil svoje stališče. Ker pa je upnik s prvotno vlogo delno umaknil predlog za izvršbo, je sodišče prve stopnje za umaknjeni del v skladu z 2. odstavkom 37. člena ZIP postopek ustavilo oziroma izvršbo utesnilo na tisti del, pri katerem je upnik še vztrajal. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo upnika zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep sodišča prve stopnje potrdilo.

Upnik pa lahko glede na umik predloga vloži nov predlog za izvršbo kot to izrecno dopušča 3. odstavek 37. člena ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 96/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-04

Tudi če stranka pred narokom za glavno obravnavo pismeno predlaga, naj ga sodišče opravi v njeni odsotnosti, to ne more preprečiti uporabe določila 2. odstavka 499. člena ZPP o presumiranem umiku tožbe.

Pritožba tožeče stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zaradi umika tožbe postopek ustavilo in sklep o izvršbi z dne 17.6.1991 opr. št. Ig 1645/91 v prvi in tretji točki izreka razveljavilo, glede pravdnih stroškov pa odločilo, da jih je tožeča stranka dolžna povrniti toženi v znesku 500,00 SIT v 8 dneh pod izvršbo.

Zoper ta sklep se pritožuje tožeča stranka po svoji pooblaščenki zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in predlaga njegovo spremembo. V pritožbi navaja, da je sodišče prve stopnje napačno štelo, da se tožeča stranka dvakrat zapored ni udeležila naroka za glavno obravnavo. Pred prvim narokom za glavno obravnavo je namreč tožeča stranka vložila vlogo z dne 26.8.1992, v kateri izrecno predlaga, naj se narok opravi v njeni odsotnosti. Zato bi sodišče prve stopnje moralo šteti, da je na tem prvem naroku tožeča stranka bila navzoča.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep v skladu z določilom 2. odstavka 499. člena ZPP.

Kot je razvidno iz zapisnikov za oba naroka za glavno obravnavo dne 14.9.1992 in 17.11.1992, na ta dva naroka ni pristopila kljub izkazanemu vabilu nobena pravdna stranka, tudi tožeča stranka ne.

Vloga tožeče stranke z dne 26.8.1992, v kateri le ta predlaga, naj se opravi narok v njeni odsotnosti, pa po ustaljeni sodni praksi ne more preprečiti uporabe določila 2. odstavka 499. člena ZPP. Zato je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 499,  499/2,  499,  499/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 103/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-04

Tudi če stranka pritožbo po vložitvi umakne, mora plačati sodno takso za pritožbo.

Pritožba tožene stranke se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje toženi stranki za pritožbo z dne 28.12.1992 odmerilo takso v višini 120.000,00 SIT.

Zoper ta sklep se pritožuje tožena stranka brez navedbe pritožbenih razlogov, predlaga pa njegovo razveljavitev. V pritožbi navaja, da je tožena stranka dne 28.12.1992 sicer res vložila pritožbo zoper sodbo zaradi izostanka z dne 3.12.1992, vendar pa jo je naslednji dan umaknila. Zato meni, da ni dolžna plačati takse za pritožbo.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep v skladu z določili Zakona o sodnih taksah. Tožena stranka je nesporno vložila pritožbo zoper sodbo zaradi izostanka, čeprav je to pritožbo sicer kasneje umaknila. Po določilu 1. odstavka 4. člena ZST je treba takso plačati takrat, ko nastane taksna obveznost, če pa gre za vložitev vloge, pa nastane taksna obveznost po določilu 1. točke 2. odstavka 4. člena ZST takrat, ko se vloga izroči. To pomeni, da je treba plačati takso tudi za vlogo, ki jo stranka kasneje umakne. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

ZST člen 4,  4/2,  4/2-1,  4,  4/2,  4/2-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 107/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-04

Pogodba, v kateri je toženec dal izjavo, da je porok in plačnik pogodbene obveznosti, svoj podpis pa overil pri sodišču, je zasebna listina iz 2. točke 2. odstavka 446. člena ZPP, na podlagi katere je možno izdati plačilni nalog.

Pritožbi tožeče stranke se ugodi, sklep sodišča prve stopnje se r a z v e l j a v i in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnje postopanje.

Stroški pritožbenega postopka so nadaljnji pravdni stroški.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje predlog za izdajo plačilnega naloga zavrnilo, s tem da bo po pravnomočnosti sklepa predlog za izdajo plačilnega naloga obravnavalo kot tožbo.

Zoper ta sklep se pritožuje tožeča stranka po svoji pooblaščenki zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga, naj pritožbeno sodišče izpodbijani sklep spremeni in plačilni nalog izda. V pritožbi navaja, da je v točki 3 overjene posojilne pogodbe z dne 4.1.1993 dogovorjeno, da je toženec porok in plačnik vtoževane terjatve. Taka overjena posojilna pogodba pa pomeni listino iz 2. točke 446. člena ZPP, na podlagi katere se lahko izda plačilni nalog.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izpodbijani sklep izdalo v nasprotju z določilom 446. člena ZPP. Kot pravilno navaja tožeča stranka v pritožbi, je tožbi za izdajo plačilnega naloga priložena posojilna pogodba z dne 4.1.1993, v kateri je toženec potrdil, da je tudi porok in plačnik vtoževane terjatve, podpis toženca pa je na tej posojilni pogodbi tudi overjen. Tako listino je res mogoče šteti kot listino po 2. točki 2. odstavka 446. člena ZPP, torej zasebno listino, na kateri je podpis zavezanca overil organ, ki je pristojen za overitve, in je torej na podlagi take listine možno izdati plačilni nalog. Pritožbeno sodišče je zato ob ugoditvi pritožbi tožeče stranke izpodbijani sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje, da postopa v skladu z določili 446. člena in sledečih ZPP.

ZPP (1977) člen 446,  446/2,  446/2-2,  446,  446/2,  446/2-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 130/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-20

poprava izvršilnega predloga - naslov dolžnika

Izvršilno sodišče postopa z izvršilnim predlogom po 109. členu ZPP v zvezi s 14. členom ZIP tudi, kadar upnik za dolžnika - podjetje sporoči kot naslov njegov sedež kot je vpisan v sodnem registru, če na tem naslovu dolžniku sodnega pisanja ni možno vročiti.

Pritožba upnika se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje izvršbo ustavilo, potem ko upnik v naknadno danem roku sodišču ni sporočil točnega naslova dolžnika.

Zoper ta sklep se pritožuje upnik brez posebne navedbe pritožbenih razlogov in predlaga njegovo razveljavitev. V pritožbi navaja, da je v izvršilnem predlogu upnik navedel pravi naslov dolžnika, to je naslov, ki je naveden v sodnem registru.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijani sklep v skladu z določilom 4. odstavka 109. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP. Res je, da je v sodnem registru kot dolžnikov naslov vpisan naslov ..., vendar je iz uradnega zaznamka izvršilnega organa razvidno, da na tem naslovu izvršilni organ sklepa o izvršbi dolžniku ni mogel vročiti, ker se dolžnik tam ne nahaja. Zato je sodišče prve stopnje utemeljeno zahtevalo od upnika, da navede pravi naslov dolžnika. Ker pa drugega naslova kot tistega, na katerem je bilo dolžniku že zaman poskušano vročiti sklep o izvršbi, ni navedel, je sodišče prve stopnje opravičeno izdalo izpodbijani sklep o ustavitvi izvršbe. Iz navedenih razlogov je pritožbeno sodišče pritožbo upnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

ZPP (1977) člen 109,  109/4,  109,  109/4.  ZIP člen 14,  14.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 171/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-05-19

Če je predmet začasne odredbe ugotovitvenega značaja, ni izpolnjena predpostavka o verjetnem obstoju terjatve, ki je možen le pri dajatvenem zahtevku.

Pritožba upnika se zavrne kot neutemeljena in se p o t r d i pobijani sklep sodišča prve stopnje.

S pobijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo upnikov predlog, da naj se izda začasna odredba, s katero naj se prepove dolžniku, da bi razpolagal z nepremičnino parcelna št..... Predlog za izdajo začasne odredbe je zavrnilo iz razloga, ker je ugotovilo, da poskuša upnik doseči predlagano zavarovanje v postopku, katerega predmet je ugotovitveni zahtevek.

Zoper sklep se pritožuje upnik, ki uveljavlja zmotno uporabo določb Zakona o izvršilnem postopku. Namreč pogoji za izdajo predlagane začasne odredbe so podani, ker je tožba potrebna, da se sporno razmerje dokončno razreši.

Upnik utemeljuje verjetnost svoje terjatve zoper dolžnika s trditvami v tožbi, ki jo je vložil zoper dolžnika in v kateri je predmet spora ugotovitev neobstoja pravnega razmerja. Te okolnosti upnik v pritožbi ne pobija. Tako je nesporno, da je upnik vložil zoper dolžnika ugotovitveno tožbo. Ta ugotovitev pa je odločilnega pomena, ki jo je pravilno ocenilo tudi že sodišče prve stopnje. Začasna odredba je namreč v funkciji terjatve, ki je predmet pravde. Za cilj ima, da se prepreči takšne spremembe predmeta obveznosti, da bi se otežila ali obrezuspešila poznejša izvršba. Izvršba pa je mogoča le pri dajatvenih zahtevkih. To jasno izhaja tudi iz procesnih predpostavk, ki morajo biti podane tako pri začasnih odredbah za zavarovanje denarne terjatve (člen 265 ZIP) kot v zavarovanje nedenarne terjatve (po členu 267 ZIP). Ker tako niso bile podane procesne predpostavke za izdajo začasne odredbe, je sodišče prve stopnje pravilno zavrnilo upničin predlog za izdajo začasne odredbe. Upnica tako neutemeljeno pobija sklep sodišča prve stopnje, ki ima podlago v zakonu o izvršilnem postopku (predvsem členu 267 ZIP) in zato njena pritožba ni utemeljena. Pritožbeno sodišče samo pa tudi ni ugotovilo kakšnih uradoma upoštevnih kršitev. Neutemeljeno pritožbo upnice je zato zavrnilo in pobijani sklep potrdilo (2. točka 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Cpg 141/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-06-01

Dolžnik ne more predlagati odložitve izvršbe zaradi tega, ker naj bi z izvršbo znatnejšo škodo pretrpeli njegovi upniki.

Pritožba dolžnika se zavrne kot neutemeljena in p o t r d i sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje predlog dolžnika za odložitev izvršbe zavrnilo.

Zoper ta sklep se pritožuje dolžnik po svojem pooblaščencu brez posebne navedbe pritožbenih razlogov in predlaga, naj ga pritožbeno sodišče razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje oziroma ga spremeni, tako da predlogu dolžnika za odložitev izvršbe ugodi. V konkretnem primeru teče stečajni postopek zoper dolžnika, le nekateri upniki pa imajo zastavne in hipotekarne pravice do dela premoženja. Zato bi izvršba za realiziranje teh zastavnih pravic, če bi tekla naprej, povzročila dolžniku in s tem njegovim upnikom znatnejšo škodo, saj je dolžnikovo premoženje v bistvu premoženje njegovih upnikov. Če bi se v stečaju ponudil odkup dolžnika v celoti, torej tudi s premoženjem, ki je predmet zastavnih in hipotekarnih pravic upnikov, bi bila dosežena višja cena in s tem večja stečajna masa, ki bi lahko krila celotne terjatve upnikov.

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje o dolžnikovem predlogu na odložitev izvršbe odločilo v skladu z določilom 63. in sledečih členov ZIP. Vložitev tožbe za izpodbijanje pravnih dejanj dolžnika, na katero se sklicuje dolžnik, ne spada med primere, zaradi katerih se sme po 1. odstavku 63. člena ZIP odložiti izvršba. Prav tako ne bi bila utemeljena odložitev izvršbe po 2. odstavku 63. člena ZIP, saj v konkretnem primeru ne gre za to, da bi z nadaljevanjem izvršbe utrpel škodo dolžnik sam, ampak njegovi upniki. Po izrečnem določilu 1. odstavka 63. člena ZIP pa je odlog izvršbe na predlog dolžnika možen le, če dolžnik izkaže za verjetno, da bi on z izvršbo pretrpel znatnejšo škodo. Tako ni nobene podlage za odložitev izvršbe, kar je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu, zaradi česar je pritožbeno sodišče pritožbo dolžnika zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep potrdilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSK sklep Kp 105/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-04-13

Glede na to, da niso podane okoliščine, ki bi obtoženca kakorkoli navezovale na področje naše države, upoštevajoč težo očitanega mu kaznivega dejanja in izrečeno mu zaporno kazen, ponujena varščina kot nadomestni ukrep priporu, ne zagotavlja obtoženčeve navzočnosti v kazenskem postopku.

Pritožba zagovornika obtoženega se kot neutemeljena zavrne.

Zunajobravnavni senat sodišča prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnil predlog za odpravo pripora zoper obtoženega proti plačilu varščine v znesku 20.000.000 ITL.

Zoper sklep se pritožuje obtoženčev zagovornik. Predlaga, da prizivno sodišče pritožbi ugodi in napadeni sklep spremeni tako, da varščino, povečano na 30.000.000 ITL sprejme in pripor zoper obtoženega odpravi.

Zagovornik obtoženega v svojih prizadevanjih omajati pravilnost sklepa, ki ga je izdalo prvostopenjsko sodišče, ne more uspeti. Ob dejstvu, da niso podane okoliščine, ki bi kakorkoli pritožnikovega varovanca navezovale na področje naše države, upoštevajoč seveda tudi težo očitanega mu kaznivega dejanja in zaporno kazen izrečeno pred prvostopenjskim sodiščem, je ponujena varščina v znesku 20.000.000 ITL prenizka. Seveda je obtoženca moč razumeti, ko opisuje težavne razmere, v katerih se je znašla njegova številna družina, vendar pa tudi ta okoliščina sama po sebi ne more pripeljati do sprejema zanj ugodne odločitve. V skladu s takimi dognanji je bilo potrebno pritožbo obtoženčevega zagovornika po 3. odstavku 397. člena ZKP kot neutemeljeno zavrniti.

Kolikor pa se pritožnik zavzema za odpravo pripora proti sprejemu varščine v znesku 30.000.000 ITL, pa je to šteti za nov predlog, o katerem mora odločiti najprej prvostopenjsko sodišče.

Sklicevanje na določila Zakona o kazenskem postopku, ki je v naš pravni red sprejet predpis iz zakonodaje nekdanje zvezne države, ima podlago v 1. odstavku 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91/I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.