TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sklep Kp 1605/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-06

Obdolženec je bil že dvakrat kaznovan, zoper njega je vložena obtožba zaradi štirih kaznivih dejanj, kar vse so okoliščine, ki opravičujejo bojazen, da bi na prostosti ponavljal kazniva dejanja.

Pritožba zagovornika obd. M.E.R. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zoper imenovanega obdolženca po vložitvi obtožbe podaljšalo pripor iz pripornega razloga po 3. točki II. odst. 191. člena ZKP.

Proti temu sklepu se pritožuje obdolženčev zagovornik. Uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja ter predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi ter se predlog javnega tožilca, da se obdolžencu pripor podaljša, zavrne.

Sodišče prve stopnje je na podlagi zbranih dokazov pravilno ugotovilo okoliščine, ki opravičujejo bojazen, da bi obdolženec na prostosti ponavljal kazniva dejanja. Obdolženec je bil že dvakrat kaznovan, v sedaj obravnavanem primeru pa je obtožen štirih kaznivih dejanj, zaradi česar je pravilna ocena, da je podana nevarnost, da bi na prostosti kazniva dejanja ponavljal. Teh ugotovitev ne more omajati zatrjevanje v pritožbi, da je na ravnanje obdolženca vplivalo njegovo psihično stanje, ker se je žena zdravila, sam pa je užival alkohol in tablete. Prav tako tudi ne trditev, da je obdolženec marljiv in vesten delavec, saj ga te lastnosti tudi v obravnavanem primeru niso zadržale, da ne bi storil kaznivih dejanj, katerih je obtožen.

Glede na vse navedeno je bilo treba pritožbo zagovornika zavrniti kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1626/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-10

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

kršitev spolne nedotakljivosti z zlorabo položaja - pripor - ponovitvena nevarnost

Dejstvo, da je obtoženec, ki je bil že obsojen zaradi spolnega napada na svojo starejšo hčerko, kmalu po prestani kazni storil dejanje na škodo mlajše hčerke, kaže na nevarnost ponavljanja kaznivih dejanj.

Pritožba zagovornika obt. A.P. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je sodišče prve stopnje zoper obtoženca iz razloga po 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP podaljšalo pripor po razglasitvi sodbe, s katero ga je spoznalo za krivega kaznivega dejanja kršitve spolne nedotakljivosti z zlorabo položaja po II. odst. 104. čl. KZ RS in kaznivega dejanja nasilniškega obnašanja po II. odst. 222. čl. KZ RS in mu izreklo enotno kazen tri leta zapora.

Zoper sklep se je pritožil obtoženčev zagovornik. Predlaga, da se pripor odpravi.

Sodišče prve stopnje je v svojem sklepu zadovoljivo obrazložilo, zakaj je še vedno podan razlog za pripor po 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP. V obrazložitvi svojega sklepa je navedlo, da je bil obtoženec že obsojen zaradi kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost, to dejanje je storil na škodo svoje starejše hčerke. Obsojen je bil na kazen eno leto in osem mesecev zapora, kazen je prestal spomladi leta 1992, kmalu potem pa naj bi storil sedaj obravnavano kaznivo dejanje na škodo mlajše hčerke, pa tudi kaznivo dejanje na škodo žene. Prav dejstvo, da naj bi obtoženec, kmalu po prestani kazni enega leta in osmih mesecev zapora ponovil kaznivo dejanje in to na škodo mlajše hčerke, tudi po oceni pritožbenega sodišča kaže na nevarnost, da bi obtoženec na prostosti kaznivo dejanje ponovil in zato ni sprejemljiva trditev pritožbe, da je nekaj mesečni pripor dosegel to, da obtoženec kaznivih dejanj ne bo več ponavljal. Sodišče prve stopnje je zato odločilo pravilno, ko je pripor zoper obtoženca podaljšalo tudi po razglasitvi sodbe, pritožba pa take odločitve ne more izpodbiti.

ZKP člen 191,  191/2-3,  191,  191/2-3.  KZS člen 104,  104/2,  104,  104/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1645/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-13

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

Pri beguncu iz BiH, ki je obtožen kaznivega dejanja po členu 168/III KZS - ropa v skupini, je še zaradi visoko zagrožene kazni najmanj 5 let podana bojazen, da bi na prostosti pobegnil in se tako izognil kazenskemu postopku.

Pritožba zagovornice obd. se zavrne kot neutemeljena.

Izvenobravnavni senat sodišča prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zoper obd. podaljšal pripor iz pripornega razloga begosumnosti po 1. točki II. odst. 191. člena ZKP. Svoj sklep je prvostopno sodišče obrazložilo z ugotovitvijo, da obdolženca, zoper katerega je vložena obtožba zaradi hudega kaznivega dejanja, na Slovenijo nič ne veže in tako še vedno obstaja bojazen, da bi utegnil na prostosti pobegniti in se tako izmakniti kazenskemu postopku.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila obdolženčeva zagovornica zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja češ, da priporni razlog begosumnosti pri obdolžencu ni podan. Predlaga, da pritožbeno sodišče pripor zoper obdolženca odpravi in mu s tem omogoči, da se brani s prostosti.

Pritožba obdolženčeve zagovornice ni utemeljena.

Tudi po oceni pritožbenega sodišča je podana bojazen, da bi obdolženec, v kolikor bi bil spuščen na prostost, utegnil pobegniti in se tako izogniti izvedbi kazenskega postopka, ko je proti njemu vložena obtožnica za kaznivo dejanje ropa, storjenega v skupini, pravno opredeljenega po čl. 168/III KZ RS, za katerega je zagrožena kazen najmanj 5 let zapora. Pritožbena izvajanja o tem, da je obdolženec begunec iz BiH, ki živi trenutno v Sloveniji pri bratrancu in da dejansko nima kam pobegniti, so neupoštevna. Kot že zgoraj povedano, je prvostopni zaključek o bojazni, da bi utegnil obdolženec pobegniti, pravilen že glede na to, da je zoper njega vložena obtožnica za hudo kaznivo dejanje in da je v Sloveniji zgolj začasno, brez kakršnihkoli vezi in obveznosti. Zato je pritožbeno sodišče zagovorničino pritožbo, ki ji je priložena nepodpisana "pritožba obdolženca", kot neutemeljeno zavrnilo.

ZKP člen 191,  191/2-1,  191,  191/2-1.  KZS člen 168,  168/3,  168,  168/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1552/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-22

kazensko procesno pravo - kazensko materialno pravo

identiteta obtožbe in sodbe - oprostilna sodba - ogrozitveno kaznivo dejanje - ogrožanje z nevarnim orodjem pri pretepu ali prepiru

Napačno je stališče, po katerem ogrožanje, s katerim bi bila ustvarjena konkretna nevarnost za telesno integriteto drugega, ni bilo realizirano, ker je storilec pri prepiru oškodovanca z nožem dejansko zabodel, kar pa je imelo za posledico le sled poškodbe.

Dejanje, ki je bilo po svoji dejanski naravi poškodbeno, nujno vsebuje kot predhodno fazo ogrožanje, ki je predstavljalo konkretno nevarnost, ta je tokrat celo rezultirala s poškodbo.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Prvostopno sodišče je z izpodbijano sodbo obd. J.M. iz razloga 3. tč. 350. čl. ZKP oprostilo obtožbe zaradi kaznivega dejanja ogrožanja z nevarnim orodjem pri pretepu ali prepiru po čl. 56 KZ RS, o stroških kazenskega postopka pa odločilo, da obremenjujejo proračun.

Zoper sodbo se je zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja po čl. 363/I tč. 3 ZKP v zvezi s čl. 366/I ZKP pritožil javni tožilec in predlagal, naj jo sodišče druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Prvostopno sodišče je obdolženca po tem, ko je ugotovilo, da je med prepirom z M.M. s kuhinjskim nožem, s katerim je malical, sunil proti oškodovancu in ga poškodoval, obdolženca oprostilo obtožbe, ker se je postavilo na stališče, da je obdolženec presegel izvršitveno dejanje kaznivega dejanja ogrožanja z nevarnim orodjem pri pretepu ali prepiru oziroma je menilo, da se ogrožanje kot konstitutivni element kaznivega dejanja po čl. 56 KZ RS ni odigralo.

Pritrditi je treba pritožniku, da je takšno stališče napačno. Ne sme motiti, da je obdolženec storil več kot bi bilo potrebno za uresničitev dejanja, ki mu ga očita obtožba oziroma povedano drugače, ogrožanje je v tem primeru celo rezultiralo s poškodbo oškodovanca, to dokazuje, da je bila nevarnost za njegovo telesno integriteto res konkretna. Dejanje bi bilo lahko opisano tudi tako, da je obdolženec z nožem, ki ga je imel v roki, med prepirom zamahnil proti M.M. in ga tudi res zadel. Iz tega je razvidno, da je bilo ogrožanje nujna predhodna faza vbodenja. V objektivnem pogledu torej dejanje, tako kot je opisano v obtožnem predlogu, vsebuje vse elemente kaznivega dejanja ogrožanja z nevarnim orodjem pri prepiru po čl. 56 KZ Rs, ali so podani tudi njegovi subjektivni elementi (kazenska odgovornost) pa bo stvar ugotavljanja in ocene sodišča prve stopnje v novem sojenju.

ZKP člen 346,  346/1,  350,  350-1,  346,  346/1,  350,  350-1.  KZS člen 56,  56.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1586/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

Ni ponovitvene nevarnosti, če  obdolženec nima redne zaposlitve, pa sicer živi urejeno v družinski skupnosti in je njegova žena zaposlena.

Pritožbi zagovornika obd. E. B. se ugodi, izpodbijani sklep se spremeni tako, da se pripor zoper obdolženca o d p r a v i .

Z izpodbijanim sklepom je bil zoper obdolženca iz razlogov 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP na podlagi določil 192. čl. ZKP odrejen pripor.

Zoper ta sklep se je obdolženčev zagovornik pravočasno pritožil zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona in zmotne ter nepopolne ugotovitve dejanskega stanja s predlogi, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se zoper obdolženca pripor odpravi ali pa sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Utemeljeno obdolženčev zagovornik opozarja, da podatki, na katere je senat sodišča prve stopnje oprl svoje ugotovitve, da je pri obdolžencu podana nevarnost, da bi na prostosti ponavljal kazniva dejanja, niso take narave, da tako sklepanje utemeljujejo. Tudi, če obdolženec nima zaposlitve, ni mogoče mimo ugotovitve, da je njegova žena zaposlena in je zato v času brezposelnosti vezan na njeno pomoč, poleg tega pa je treba ugotoviti, da si obdolženec ureja svojo obratovalnico gostinske stroke, za kar je že pridobil potrebno elektroenergetsko soglasje. Zbrani podatki kažejo na to, da ima obdolženec urejeno stalno prebivališče in da živi urejeno družinsko življenje. Družba, v kateri je obdolženec deloval, je glede na to, da je bila v celoti odkrita ter da je tudi obelodanjeno njeno delovanje, gotovo ne more več delovati kot homogena celota, v kateri bi imel obdolženec možnost kriminalne aktivnosti. Sicer pa je obdolženec v zagovoru tudi povedal, kaj je storil, nadaljnja preiskava pa bo raziskala njegovo celotno aktivnost. Glede na vsebino zagovora in ugotovljen obseg kriminalne aktivnosti ne nudi utemeljene podlage za sklepanje, da bi obdolženec s to dejavnostjo nadaljeval, sploh pa tudi ne za to, ker je bila skupina v kateri je deloval odkrita in tudi javno obelodanjena. Obdolženec je deloval kot podaljšana roka osumljenega V. K., ki je bil tudi prijet in je že tudi ugotovljeno kaj je storil.

Po navedenem je sodišče druge stopnje ocenilo, da priporni razlog ponovitvene nevarnosti pri obdolžencu ni podan in je zato izpodbijani sklep spremenilo ter pripor zoper obdolženca odpravilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1392/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-09

denarna kazen - odmera - ogrožanje varnosti javnega prometa

Zvišanje na prvi stopnji izrečene kazni je utemeljeno z ugotovitvijo, da je kot obteževalno okoliščino bolj upoštevati, da je bil storilec doslej zaradi vožnje v vinjenem stanju že kaznovan od sodnika za prekrške.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se izrečena kazen zviša na 60.000,00 (šestdeset tisoč) SIT, doba trajanja varnostnega ukrepa pa se podaljša na 6 (šest) mesecev.

Obdolženi mora plačati stroške postopka in sicer 10.000,00 tolarjev povprečnine.

S sodbo, ki je navedena v uvodu, je bil obdolženi J. K. spoznan za krivega kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po III. in I. odst. 251. čl. KZ RS, za kar mu je bila izrečena denarna kazen 35.000,00 SIT in varnostni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo štirih mesecev.

Proti sodbi se je pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji in o trajanju varnostnega ukrepa ter predlagal, da višje sodišče napadeno sodbo spremeni in izreče obdolžencu višjo denarno kazen in varnostni ukrep po čl. 68 KZ.

V odgovoru na pritožbo je zagovornik obdolženca predlagal, da višje sodišče pritožbo javnega tožilca kot neutemeljeno zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Višje sodišče ugotavlja, da razlogi, ki jih javni tožilec navaja v pritožbi, narekujejo izrek strožje kazni. Sodišče prve stopnje je pri določitvi kazni in izreku varnostnega ukrepa prepovedi vožnje motornega vozila upoštevalo številne olajševalne okoliščine, ki so vplivale na izbiro kazenske sankcije in se glede na to odločilo za izrek denarne kazni. Višje sodišče pri tem ugotavlja, da so bile obteževalne okoliščina - predkaznovanost za podobno kaznivo dejanje in veliko število postopkov pred sodnikom za prekrške zaradi obdolženčevega kršenja cestno-prometnih predpisov, nezadostno upoštevane pri odločitvi sodišča prve stopnje tako glede višine denarne kazni kot tudi glede dolžine trajanja izrečenega varnostnega ukrepa. Obteževalne okoliščine kažejo, da je obdolženec nevaren voznik in da pogosto krši predpise o prometni varnosti, kar je pripeljalo tudi do kaznivega dejanja, kjer je oškodovanec utrpel hudo telesno poškodbo. Višje sodišče se je iz specialno preventivnih razlogov odločilo, da pritožbi javnega tožilca ugodi in določi obdolžencu višjo denarno kazen v višini 60.000,00 SIT in da podaljša varnostni ukrep v skladu z 68. členom KZ na šest mesecev.

V skladu z 98/I in 101. čl. ZKP je obdolženec dolžan plačati stroške postopka in sicer 10.000,00 SIT povprečnine.

KZS člen 251,  251/1,  251/3,  251,  251/1,  251/3.  KZJ člen 41,  41.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1467/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-02

sodba - pritožba - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ocenilo, da ti ne dajejo podlage za izrek obsodilne sodbe ter obdolženca zaradi pomanjkanja dokazov oprostilo, pri tem pa ni izvedlo vseh predlaganih in razpoložljivih dokazov, zato je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče obdolženca iz razloga 3. tč. 350. čl. ZKP oprostilo obtožbe zaradi kaznivega dejanja zatajitve po čl. 169/I KZ RS, oškodovanca s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo, stroške kazenskega postopka pa naložilo v breme proračuna.

Zoper sodbo se je zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja po čl. 363/I tč. 3 ZKP v zvezi s čl. 366/I ZKP pritožil javni tožilec in predlagal naj jo sodišče druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

V odgovoru na pritožbo javnega tožilca je obdolženčev zagovornik ocenil, da pritožba ni utemeljena in predlagal naj jo sodišče druge stopnje zavrne ter potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Prvostopno sodišče v zvezi z napadeno razsojo ni izkoristilo vseh razpoložljivih dokaznih možnosti. Tako bi bilo moč v zadevi podrobneje razčistiti vprašanje odkupnih cen, obdolženčeve seznanjenosti z njimi oziroma morebitne spremembe teh cen, kar vse je pomembno za presojo, ali je obdolženec lahko mislil, da znesek 129.518,00 SIT predstavlja plačilo za tri bike. V zvezi s tem bi bilo potrebno tudi oceniti kakšno je razmerje med tako imenovano živo težo in klavnostjo in ali pri tem lahko pride do takšne razlike, da ni bilo nujno, da bi moral biti obdolženec posebej pozoren na višino omenjenega izplačila. Sicer je treba pritrditi ugotovitvam prvostopnega sodišča, da je bilo poslovanje zadruge pri odkupu neurejeno, nadalje se je tudi izkazalo, da L. P., ki je sicer pomagal obdolžencu pri nalaganju bikov, kot pravi dveh in ne treh bikov, sicer večkrat pomagal M. G., ki je živali prevzel. Ta okoliščina ni brez pomena za dokazno oceno oz. presojo verodostojnosti izpovedb prič, glede teh izpovedb se bo moralo sodišče določno opredeliti, kot to v pritožbi opozarja pritožnik. Seveda pa zgolj logična ocena dokazov oz. logično sklepanje ne more zadostovati za izrek obsodilne sodbe, saj praviloma takšno sklepanje temelji zgolj na možnosti in motivu storilca za izvršitev dejanja, v tem primeru pa, ko ni na razpolago neposrednih dokazov, bo treba, kot to pravilno ugotavlja prvostopno sodišče, za izrek obsodilne sodbe izključiti vsako realno možnost, da je obdolženec vendarle oddal tudi tretjega bika ali pa bo moralo prvostopno sodišče znova odločiti tako kot je to storilo z izpodbijano sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep Kp 1658/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Ni ponovitvene nevarnosti, če se je oškodovanka odselila in tako ni realne možnosti, da bi jo obdolženec lahko spolno nadlegoval in zlorabljal svoj položaj očeta.

Pritožbi zagovornika obdolženca se ugodi, izpodbijani sklep se spremeni tako, da se pripor zoper obdolženca odpravi.

Z izpodbijanim sklepom je bil zoper obdolženca iz razlogov po 3. tč. II. odst. 191. čl. ZKP pripor podaljšan še za 15 dni, to je vključno do 28.12.1993 do 20.45 ure.

Zoper ta sklep se je obdolženčev zagovornik pravočasno pritožil in predlaga, da se izpodbijani sklep spremeni tako, da se pripor odpravi.

Ne glede na to, da je obdolženec po poklicu in zaposlitvi policist, je vendarle potrebno ugotoviti, da je za utemeljenost suma, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje, upoštevati, da je le možno, da je prišlo do drugačne situacije kot pa jo je oškodovanka v svojih prvotnih izpovedbah pričakovala. Tudi, če bo potrebno v tej zadevi zaslišati še potrebne priče, je vendarle treba spoštovati, da bodo to le posredne priče, ki bodo lahko povedale le to, kar jim je zaupala oškodovanka. Oškodovanka pa se kot kaže, ne bo voljna izpostavljati in se je v dosedanjem postopku že izognila pričevanju s tem, ko je povedala, da ne bo pričala. Med postopkom se je oškodovanka odselila in sedaj trenutno živi pri svojem stricu. Tudi ni neposredne nevarnosti ne le zato, ker se je odselila, temveč tudi zato, ker je oškodovanka zaznala novo okolje in zato ni pričakovati, da bi obdolženec na prostosti utegnil kakorkoli ponoviti dejanja, katerih je osumljen.

Sicer pa je pretežni del posrednih dokazov že izveden, na nove dokaze pa obdolženec tudi če bo na prostosti, ne bo mogel vplivati, sicer pa zaradi tega ni v priporu.

Ker je po navedenem, predvsem pa zaradi odselitve oškodovanke od doma priporni razlog ponovitvene nevarnosti odpadel, je bilo treba utemeljeni pritožbi obdolženčevega zagovornika ugoditi ter izpodbijani sklep spremeniti.

Po navedenem je sodišče druge stopnje odločilo, da se pripor zoper obdolženca odpravi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sodba Kp 1353/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1993-12-15

Izjava, podana v svojstvu priče v civilnem postopku, ne predstavlja razžalitve, če v taki izjavi ni nikakršnih žaljivih vrednostnih ocen ali podcenjevanja in zaničevanja.

Pritožba pooblaščenke zasebnega tožilca S. K. se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Zasebni tožilec je dolžan plačati kot stroške pritožbenega postopka povprečnino v znesku 20.000,00 tolarjev.

Z uvodoma navedeno sodbo sodišča prve stopnje je bila imenovana obdolženka iz razloga po 1. tč. 350. čl. ZKP oproščena obtožbe kaznivega dejanja po čl. 106 KZ RS. Zasebnemu tožilcu je bilo naloženo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka.

Proti tej sodbi se pritožuje pooblaščenka zasebnega tožilca, ki uveljavlja pritožbene razloge bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona ter zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga, da se izpodbijana sodba tako spremeni, da se obdolženko spozna za krivo kaznivega dejanja razžalitve po čl. 106 KZ RS in ji naloži v plačilo tudi stroške kazenskega postopka, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Bistvena kršitev določb kazenskega postopka v izpodbijani sodbi ni podana. Dejansko stanje je sodišče prve stopnje tudi prav in popolno ugotovilo ter je tudi pravilno uporabilo določbe kazenskega zakona.

Sodišče prve stopnje je svojo odločitev v razlogih sodbe sprejemljivo obrazložilo. Nobenega dvoma ni o tem, kakšne izjave je o zasebnem tožilcu podala obdolženka, saj so le-te razvidne iz zapisnika v pravdni zadevi. K oceni sodišča o tem, ali gre za razžalitev ali ne, ne bi moglo prav nič doprinesti nadaljnje izvajanje dokazov, to je zaslišanje prič Z. S., M. K. in M. P., kar tudi predlaga pritožnica.

Z oceno, podano v izpodbijani sodbi, da ni obdolženka izražala žaljivih vrednostnih ocen niti podcenjevanja ali zaničevanja zasebnega tožilca, se tudi pritožbeno sodišče strinja. Ali je obdolženka v pravdni zadevi izpovedala po resnici ali ne, v tem postopku ni treba ugotavljati, saj obdolženka ni obtožena kaznivega dejanja krive izpovedbe.

Glede na navedeno je bilo treba pritožbo zavrniti kot neutemeljeno ter potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih čl. 98/I, 99/III in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.