TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
VSL sodba Kp 22/94
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-25

Pogojno obsodbo lahko sodišče izreče le, če so izpolnjeni vsi pogoji, določeni v členu 51 KZJ, to je, da gre za družbeno manj nevarno dejanje in kaznovanje zanj ni nujno zaradi kazenskopravnega varstva in če je podana pozitivna prognoza. Za izrek pogojne obsodbe ne zadostuje, da je obravnavano dejanje družbi manj nevarno.

Pritožbi javnega tožilca se ugodi in se izpodbijana sodba v odločbi o kazenski sankciji spremeni tako, da se obtožencu po členu 54/2 KZ RS izreče kazen 2 (dva) meseca zapora.

Obdoženec se oprosti plačila storškov pritožbenega postopka iz 1. do 6. točke 2. odstavka 95. člena ZKP.

Z izpodbijano sodbo je prvostopno sodišče obdolženca spoznalo za krivega kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po členu 54/2 in 1 KZ RS, mu zanj izreklo pogojno obsodbo, v njej določilo kazen 3 mesece zapora s preizkusno dobo 1 leto, oprostilo pa ga je povrnitve stroškov kazenskega postopka.

Zoper sodbo se je pritožil javni tožilec zaradi odločbe o kazenski sankciji s predlogom, naj jo sodišče druge stopnje spremeni tako, da obtožencu za dejanje izreče kazen zapora.

V odgovoru na pritožbo javnega tožilca obdolženec navaja, da bi mu moralo sodišče izreči oprostilno sodbo in predlaga, naj pritožbo javnega tožilca zavrne.

Po členu 51 KZ SFRJ sme sodišče izreči pogojno obsodbo le za družbeno manj nevarna dejanja, če to ni nujno zaradi kazenskopravnega varstva in kadar je mogoče pričakovati, da bo opozorilo ob zagroženi kazni vplivalo na storilca, da ne bo več ponavljal kaznivih dejanj. V obravnavanem primeru po oceni sodišča druge stopnje javni tožilec utemeljeno opozarja, da je bil obdolženec doslej že večkrat kaznovan, pa čeprav za premoženjske delikte, predvsem pa je treba upoštevati, da je iz poročila sodnika za prekrške razvidno, da je bil od leta 1990 kar 16-krat kaznovan zaradi kršitev javnega reda in miru. V vseh teh primerih je bila obdolžencu izrečena denarna kazen in očitno je, da te kazni niso dosegle, da bi obdolženec ne izvrševal več dejanj, zvezanih z elementom nasilja. Ob teh okoliščinah pozitivna prognoza glede nadaljnjega obdolženčeva življenja ni utemeljena. To pa pomeni, da niso izpolnjeni pogoji za izrek pogojne obsodbe, pa tudi ne za morebitno uporabo omilitvenih določil in izrek omiljene denarne kazni. Pri odmeri kazni zapora je sodišče druge stopnje upoštevalo olajševalne okoliščine, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje, hkrati pa težo dejanja kot obdolženčevo prejšnje življenje, na katero opozarja javni tožilec v pritožbi. Tako pri oceni teže obravnavanega dejanja ni bilo moč prezreti, da je obdolženec oškodovanca potem, ko je ta po prvem udarcu skušal zbežati, ponovno udaril, v tem se kaže večja mera vztrajnosti in odločenosti za izvršitev kaznivega dejanja.

Izrek o stroških pritožbenega postopka temelji na določilih člena 98/4 in 101 ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1519/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-26

izvršba na podlagi verodostojne listine - ugovor

Če dolžnik proti sklepu o izvršbi ugovarja v delu, s katerim mu je bilo naloženo, da poravna terjatev, z razveljavitvijo sklepa v delu, s katerim je dovolilo izvršbo, sodišče odloči hkrati tudi, da bo o upnikovem zahtevku odločeno v pravdi.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

V tej izvršilni zadevi na podlagi verodostojne listine je prvo sodišče z izpodbijanim sklepom zaradi dolžnikovega ugovora v delu, s katerim mu je bilo naloženo, da poravna terjatev, razveljavilo sklep o izvršbi (točka 2. izreka) in odločilo, da bo o upnikovem zahtevku odločeno v pravdi.

Proti sklepu se pritožuje dolžnik. V pritožbi navaja, da je ugovarjal proti sklepu v celoti, prvo sodišče pa ga je razveljavilo le v drugi točki. Sodišče ne more odločiti, da bo o upnikovem zahtevku odločeno v pravdi, to je odvisno od upnika, sodišče pa ne sme spodbujati pravdanja. Neuko stranko bi moralo sodišče pozvati, da plača takso, šele nato izdati opomin.

Dolžnik je proti sklepu o izvršbi ugovarjal v delu, s katerim mu je bilo naloženo, da poravna terjatev (2. točka izreka). Zato je prvo sodišče v skladu z določbo drugega odstavka 55a. člena ZIP razveljavilo sklep o izvršbi v delu, s katerim je dovolilo izvršbo, in odločilo, da bo o upnikovem zahtevku odločeno v pravdnem postopku, saj se po citirani določbi postopek nadaljuje kot pri ugovoru proti plačilnemu nalogu (29. poglavje ZPP). S takšno odločitvijo je določbe ZIP uporabilo pravilno in je tudi pritožbeno grajo, ki se nanaša na upnikova upravičenja, da sproži pravdni postopek, in v zvezi s tem očitek, da sodišče spodbuja pravdanje, potrebno zavrniti. Glede pritožbenega očitka, ki se nanaša na zahtevano plačilo takse za opomin, pa je pritožniku potrebno povedati, da je prvo sodišče ravnalo zakonito, ker je v skladu z določbo četrtega odstavka 26. člena Zakona o sodnih taksah terjalo tudi takso za opomin, ker dolžnik takse za ugovor, ki ga je sodišče prejelo po pošti, ni plačal.

Odločitev prvega sodišče je zaradi povedanega pravilna in zakonita, zato je sodišče druge stopnje dolžnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje po določbi 2. točke 381. člena ZPP v zvezi s členom 14 ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 1541/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-26

Upnik lahko po umiku predloga vloži nov predlog za izvršbo.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Z izpodbijanim sklepom je prvo sodišče ustavilo nepremičninsko izvršbo, ker je upnik izvršilni predlog umaknil, in odredilo izbris vknjižene zaznambe sklepa o izvršbi pod vl. št. 1893 k.o. D., ki se nanaša na z.k. telo II iste vložne številke.

Proti sklepu se pritožuje upnik. V pritožbi navaja, da vztraja pri nepremičninski izvršbi za znesek 2.500,00 DEM s pripadki. Dolžnik namreč kljub dogovoru dolga ne plača. Smiselno tedaj predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa.

Iz podatkov v spisu izhaja, da je pooblaščenec upnika odvetnik P. S. s pisno vlogo dne 19.2.1993 umaknil predlog za nepremičninsko izvršbo in obenem predlagal izvršbo z rubežen osebnega dohodka, ki ga dolžnik prejema pri TO V. Odvetnik P. S., ki ga je upnik pooblastil za zastopanje za zadevo I 7/93 (pooblastilo v spisu I 191/93 prvega sodišča z dne 9.2.1993), je tedaj umaknil predlog v času obstoja pooblastilnega razmerja med njim in upnikom, saj je pooblastilno razmerje prenehalo šele 13.5.1993 (pojasnilo odvetnika P. S. z dne 4.1.1994). Ker je tedaj upnik po svojem pooblaščencu umaknil predlog za nepremičninsko izvršbo, je prvo sodišče ravnalo pravilno, ker je ta izvršilni postopek ustavilo. Upniku, ki vztraja pri nepremičninski izvršbi, pa je potrebno povedati, da lahko v skladu z določbo tretjega odstavka 37. člena Zakona o izvršilnem postopku kljub umiku predloga vloži nov predlog za izvršbo.

Zaradi povedanega je sodišče druge stopnje pritožbo upnika zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep po določbi 2. točke 380. člena ZPP v zvezi s členom 14 ZIP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2167/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-05

Čl. 56 ZPP ne ureja krajevne pristojnosti za spor iz obligacijskega razmerja, v katerem se zahteva razveljavitev kupoprodajne pogodbe, katere predmet je nepremičnina.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Sodišče prve stopnje se je izreklo za krajevno nepristojno ter odločilo, da bo po pravnomočnosti sklepa odstopilo zadevo krajevno pristojnemu Temeljnemu sodišču v Kopru, enoti v Piranu.

Zoper sklep vlaga pritožbo tožnica, uveljavlja pritožbena razloga nepravilne pravne presoje in kršitve določb postopka. Predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa. V pravdi ne gre za spor o stvarni pravici, temveč za spor iz obligacijskega razmerja, saj tožnica zahteva razveljavitev pogodbe. Ti spori pa se ravnajo po splošni krajevni pristojnosti, ne pa na podlagi čl. 56 Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77-29/90 - v nadaljnjem besedilu ZPP).

Sporni predmet v pravdi je tožbeni zahtevek zaradi razveljavitve kupoprodajne pogodbe. Gre torej za spor iz obligacijskega razmerja, pa čeprav je predmet izpodbijane pogodbe nepremičnina. Izključna krajevna pristojnost po čl. 56 ZPP je določena za spore o nepremičninah ter za spore iz zakupnih in njim podobnih razmerij glede nepremičnin. Čl. 56 ZPP ne ureja krajevne pristojnosti za obligacijski spor v katerem se zahteva razveljavitev kupoprodajne pogodbe, ne glede na njen predmet. Tudi če je predmet pogodbe nepremičnina (stanovanje) velja za spor o njeni razveljavitvi splošna krajevna pristojnost (čl. 46/1 ZPP).

Sodišče se po uradni dolžnosti lahko izreče za krajevno nepristojno le, kadar je kakšno drugo sodišče izključno krajevno pristojno (čl. 20 ZPP). Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje nepravilno uporabilo navedeno procesno določilo. Posledica je ugoditev pritožbi, razveljavitev izpodbijanega sklepa in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 380. čl. ZPP).

Izrek o stroških postopka je odpadel, ker ti stroški niso bili zaznamovani.

Določila ZPP so uporabljena na podlagi čl. 4/1 Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 2308/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-12

Če je predlagana izvršba na denarna sredstva, ki so bila dolžniku začasno zasežena v kazenskem postopku, naj izvršilno sodišče ob smiselni uporabi 101. člena ZIP pridobi izjavo kazenskega sodišča o tem, ali potrebe kazenskega postopka preprečujejo poplačilo upnika iz zaseženih sredstev.

Pritožbi se ugodi, izpodbijani sklep se razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Prvostopno sodišče je z izpodbijanim sklepom ugodilo dolžnikovemu ugovoru in svoj sklep o izvršbi v celoti razveljavilo, upnici pa naložilo, da dolžniku povrne izvršilne stroške.

Proti sklepu se pritožuje upnica, pri čemer uveljavlja pritožbeni razlog kršitve materialnega prava in pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep razveljavi ter vzdrži v veljavi sklep o izvršbi oziroma ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje. Navaja, da je bilo o zaseženih sredstvih v bistvu odločeno s pravnomočno sodbo v pravdnem postopku, ki v predmetni izvršilni zadevi predstavlja izvršilni naslov. Na takšno sodbo bo kazensko sodišče pri odločanju o zaseženih sredstvih vezano. Opozarja na določbe člena 86 KZ SFRJ, po kateri lahko oškodovanec zahteva poplačilo svoje terjatve iz odvzete vrednosti. Ni razlogov, da upnica, ki ima izvršilni naslov, ne more zahtevati poplačila iz zaseženih sredstev, saj glede na to, da je o zadevi že pravnomočno odločeno, svojega zahtevka ne more prijaviti v kazenskem postopku.

Upnica je predlagala izvršbo na sredstva, ki so bila dolžniku začasno zasežena v kazenskem postopku. V dosedanjem poteku izvršilne zadeve je bilo ugotovljeno, da glede zaseženih sredstev v kazenskem postopku še ni bilo ničesar odločeno. O tem, ali zaradi potreb kazenskega postopka ali že uveljavljanih pravic kakšnih drugih oškodovancev ni mogoče dopustiti poplačila iz začasno zaseženih sredstev, pa v predmetnem spisu ni podatkov. Če zaradi potreb kazenskega postopka ni potrebno še nadalje zadrževati zasežena sredstva (na primer da bi se uporabila kot dokaz v kazenskem postopku), ni ovire za poplačilo upnice iz teh sredstev. Te okoliščine pa niso ugotovljene in je iz tega razloga treba pritožbi ugoditi, izpodbijani sklep razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v novo odločanje (3. točka 380. člena ZPP v zvezi s 14. členom ZIP).

V nadaljevanju postopka naj sodišče prve stopnje ob smiselni uporabi določbe 101. člena ZIP pozove sodišče, pri katerem so zasežena sredstva, da se izjavi o tem, ali interesi kazenskega postopka preprečujejo poplačilo upničine terjatve iz teh sredstev ali ne, nato pa ponovno odloči o zadevi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep I Cp 1488/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-18

pravni interes za pritožbo - sklep o dedovanju

Dedič, ki je bil s sklepom o dedovanju razglašen za dediča vse zapuščine, ni legitimiran za pritožbo. Takšno pritožbo je treba kot nedovoljeno zavreči, ker pritožnik nima interesa za vložitev pritožbe.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se sklep o dedovanju sodišča prve stopnje potrdi.

Sodišče prve stopnje je s sklepom o dedovanju razglasilo za zakonitega dediča zapuščine po pok. J.A. zapustnikovega sina B.A.

potem, ko je ugotovilo, da zapustnik ni napravil oporoke in da sta se M.D. in M.A. odpovedali dedovanju, J. A. pa, da je že dedno odpravljen.

Zakoniti dedič B.A. je zoper tak sklep vložil pravočasno pritožbo brez navedbe pritožbenih razlogov in brez pritožbenega predloga. V njej opozarja le na izročilno pogodbo z dne 30.3.1983 in izjavo o dedni odpravljenosti z dne 21.12.1983. J.A. je na pritožbo vložil odgovor na pritožbo v katerem predlaga, naj pritožbeno sodišče pritožbo zavrže, podrejeno pa jo zavrne kot neutemeljeno.

Prvostopno sodišče je za zakonitega dediča vse zapuščine po pok. J.A.

razglasilo pritožnika. S sklepom o dedovanju je torej pritožnik dobil vse, kar je še bilo v zapuščini. (V sklepu o dedovanju je sicer omenjeno tudi vozilo Škoda Favorit 135 L, vendar je glede njega pritožnik na naroku za zapuščinsko obravnavo izrecno priznaval, da je last J.A., ki je avtomobil iz zapuščine izločal kot svojo lastnino.) Pri takem položaju pritožnik nima interesa za vložitev pritožbe kljub določbi prvega odst. 172. čl. Zakona o dedovanju, da je zoper sklep sodišča prve stopnje dovoljena pritožba, če ni z Zakonom o dedovanju drugače določeno. Treba je namreč upoštevati generalno načelo za vložitev vsake pritožbe, da se sme pritožiti le nezadovoljna stranka, torej stranka, ki ni zmagala glede kakšne svoje pravice, ki jo je uveljavljala. Pritožnik torej ni legitimiran za pritožbo, zato je pritožbeno sodišče njegovo pritožbo kot nedovoljeno zavrglo (tretji odst. 358. čl., 367. čl. ZPP v zvezi s 163. čl. ZD).

ZPP (1977) člen 358,  358/3,  367,  358,  358/3,  367.  ZD člen 172,  172/1,  172,  172/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2183/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-05

Po 1. odstavku 23. člena ZIP sodišče dovoli izvršbo, ki je odvisna od poprejšnje izpolnitve kakšne upnikove obveznosti, če upnik dokaže, da je obveznost izpolnil. To v obravnavani zadevi pomeni, da bi bila upničina dolžnost, da bi dokazala, da dolžnik že prebiva v takem stanovanju, v katerem ima položaj najemnika.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje ugodilo dolžnikovemu ugovoru ter sklep o izvršbi z dne 22.12.1992, opr. št. 1 I 1613/92 razveljavilo in ustavilo izvršbo. Upnici je naložilo, da mora dolžniku povrniti stroške izvršilnega postopka v znesku 6.300,00 SIT.

Proti sklepu se pritožuje upnica ter v pritožbi navaja, da se je dolžnik v mesecu juliju 1989 prostovoljno izselil iz stanovanja na M. 4 b v D. in se je preselil k Š. S., kasneje se je preselil v Samski dom K. Ljubljana, nato je stanoval na A. ulici 8 v Ljubljani, od meseca oktobra 1993 dalje pa stanuje v Domu A., C. 264 v Ljubljani.

Ni torej res, kar trdi dolžnik, da je brez strehe nad glavo, saj ima ves čas priskrbljene najpotrebnejše prostore. Stanovanja pa menjava na svojo lastno željo.

Na podlagi izvršilnega naslova - sklepa sodišča se je dolžnik dolžan izseliti iz stanovanja v Domžalah, M. 4 b, vendar šele potem, ko mu bo upnica priskrbela najpotrebnejše prostore. V času, ko je bil izdan navedeni izvršilni naslov, je po tedaj veljavnem Zakonu o stanovanjskih razmerjih glede najpotrebnejših prostorov veljalo načelo, da mora imeti dolžnik v teh prostorih tako stanovanjsko zaščito, kot jo je po takratnih predpisih imel imetnik stanovanjske pravice. Takšen položaj mora dolžnik imeti po sedaj veljavnem stanovanjskem zakonu, to pomeni, da mu je upnica dolžna priskrbeti stanovanjske prostore v katerih bo imel tako stanovanjsko zaščito, kot jo ima najemnik stanovanja. Upnica v svoji pritožbi le navaja okoliščine o tem, da ima dolžnik "streho nad glavo", pri tem pa ne omenja, da naj bi imel dolžnik v Domu, kjer sedaj prebiva, položaj zaščitenega najemnika. Po 1. odst. 23. čl. Zakona o izvršilnem postopku sodišče dovoli izvršbo, ki je odvisna od poprejšnje izpolnitve kakšne upnikove obveznosti, če upnik dokaže, da je obveznost izpolnil. V obravnavani zadevi bi bila upničina dolžnost, da bi dokazala, da dolžnik že prebiva v takem stanovanju, v katerem ima položaj zaščitenega najemnika oziroma bi sama morala ponuditi dolžniku tako stanovanje kot najpotrebnejše prostore. Ker upnica torej v postopku pred prvim sodiščem ni izkazala, da bi izpolnila svojo obveznost, teh okoliščin pa tudi ne zatrjuje v pritožbi, je zato sodišče njeno pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. tč. 380. čl. ZPP v zvezi s čl. 14 ZIP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSL sklep II Cp 2178/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-05

Enostransko izjavo lastnika zemljišča, na podlagi katere je prešlo kmetijsko zemljišče v državno last, podano na podlagi prisilnega predpisa o kmetijskem zemljiškem maksimumu iz zakona o kmetijskih zemljiščih, to je na podlagi predpisa, ki je bil izdan po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963, ni mogoče šteti kot pravni posel, do katerega naj bi prišlo zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa oziroma predstavnika oblasti.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog za denacionalizacijo nepremičnin, ki so bile vpisane v vl. št. 131 k.o. S.

Proti sklepu se pritožuje predlagatelj ter v pritožbi navaja, da je njegova zahteva za denacionalizacijo kmetijskih zemljišč utemeljena glede na to, da so zemljišča prešla v družbeno lastnino na podlagi pravnega posla, ki je bil sklenjen zaradi zakonskih določb, veljavnih v letu 1973, saj mu je zaradi predpisanega kmetijskega zemljiškega maksimuma grozilo, da bi sicer izgubil pomemben del zemljišča, za katerega pa je bil zainteresiran da ga zadrži. Sicer pa ima tisto zemljišče, ki je prešlo v družbeno last, še vedno v najemu ter meni, da bi lahko sodišče ob upoštevanju morda nekoliko izjemne situacije odločilo, da se mu zemljišča, ki so brezplačno prešla v družbeno last, vrnejo.

Po 5. čl. Zakona o denacionalizaciji (Ur. l. RS št. 27/91) se za upravičenca do denacionalizacije šteje tudi fizična oseba, katere stvari ali premoženje so prešle v državno last na podlagi pravnega posla, sklenjenega zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa oz. predstavnika oblasti. V obravnavani zadevi je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da predlagateljeva enostranska izjava na podlagi katere je prešlo kmetijsko zemljišče v državno last, ni bila podana zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa oz. predstavnika oblasti, pač pa je bila podana na podlagi takrat veljavnega prisilnega predpisa o kmetijskem zemljiškem maksimumu iz zakona o kmetijskih zemljiščih. Ta predpis pa je bil izdan po uveljavitvi Ustave SFRJ iz leta 1963 in torej tudi ne spada med tiste predpise, ki so navedeni v okviru 3. in 4. čl. Zakona o denacionalizaciji. Gre torej za položaj, ko v času, ko je predlagatelj podal enostransko izjavo, razen zakonskih predpisov, ki so urejali status kmetijskih zemljišč, ni bilo s strani državnih organov nobene grožnje, zaradi katere bi predlagatelj izročil kmetijska zemljišča nasprotni udeleženki. Ob takem dejanskem stanju, ki je med strankama v bistvu nesporno, je prvo sodišče sprejelo pravilno odločitev, ko je z izpodbijanim sklepom zavrnilo predlagateljevo zahtevo za denacionalizacijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
VSM sodba Cpg 354/93
Sodna praksa višjih sodišč, 1994-01-20

sodba na podlagi pripoznave - delna sodba - obresti - nedovoljeno razpolaganje strank

Višina zamudnih obresti je urejena z zakonom o obrestni meri zamudnih obresti, ki je predpis kogentne narave in torej izven domene prostega razpolaganja strank.

Pritožba se kot neutemeljena zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka je dolžna plačati tožeči stranki 45.000,00 sit pritožbenih stroškov v osmih dneh, da ne bo izvršbe.

Tožeča stranka je s tožbo zahtevala od tožene stranke plačilo za opravljena gradbena dela v znesku 4,143.599,30 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Na podlagi delne pripoznave je sodišče prve stopnje izdalo delno sodbo.

Tožena stranka je v pravočasni pritožbi izpodbijala le tisti del delne sodbe, s katerim je le-ta od posameznih priznanih 90%-nih zneskov določilo zakonite zamudne obresti. Pritožnik torej navaja, da je tudi višino zamudnih obresti pripoznal le v višini 90%-ov.

Tožeča stranka je v odgovoru na pritožbo predlagala zavrnitev pritožbe.

Sodišče druge stopnje je preizkusilo prvostopno sodbo v napadenem delu in v mejah uveljavljenih razlogov, kakor tudi v smeri tistih pritožbenih razlogov, na katere se mora ozirati po uradni dolžnosti.

Pri tem preizkusu je pritožbeno sodišče ugotovilo, da pritožba ni utemeljena in sicer iz naslednjih razlogov: Iz izjave tožene stranke o pripoznavi na glavni obravnavi dne 10.3.1993 (r. št. 10) ni mogoče zanesljivo povzeti takšno voljo stranke, kot to navaja v protožbi, saj tudi ni verjetno, da bi od dela priznane glavnice dolžnik menil, da je dolžan plačati samo del obrestne mere. Vendar tudi v primeru, da je tožena stranka res pripoznala višino obrestne mere le v višini 90% tega sodišče ne bi smelo upoštevati. Po določilu 3. člena ZPP sodišče ne prizna razpolaganja strank, ki naprotuje prisilnim predpisom. Višina zamudnih obresti je urejena z zakonom o obrestni meri zamudnih obresti (Ur.l.RS št. 14/92 in 13/93), ki je predpis kogentne narave in torej izven domene prostega razpolaganja strank. Zato se pripoznanje tožene stranke v višini 90%-ov tožbenega zahtevka lahko nanaša le na glavnico oz. posamezne zneske od katerih tečejo zakonite zamudne obresti.

Izrek o pritožbenih stroških temelji na določilu člena 166/I v zvezi s členom 154/I ZPP. Tožeča stranka je vložila po odvetniku odgovor na pritožbo in je glede na vrednost spornega predmeta upravičena do vrnitve 45.000,00 sit kar predstavlje 750 točk odvetniške nagrade iz 2. točke 15. tar. številke odvetniške tarife.

ZPP (1977) člen 3,  329,  331,  3,  329,  331.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.