VSRS Sodba in sklep I Kp 48937/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-19

Marjeta Švab Širok (preds.), Maja Baškovič (poroč.), mag. Aleksander Karakaš, mag. Aleksandra Hočevar Vinski, Andrej Kmecl

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje odvzema mladoletne osebe - odstop od sodne prakse - pojem oškodovanca - odvzem mladoletne osebe - oškodovanec kot tožilec - največja korist otroka - pravica do stikov - onemogočanje stikov - zlonamernost

Stiki so vzajemna pravica staršev in otrok, zato glede na odločbo, ki je po domnevi otroku v korist, ni mogoče trditi, da starš pri obravnavanem kaznivem dejanju ni oškodovanec. Nasprotno, s priznavanjem položaja oškodovanca staršu, se varuje največja korist otroka, hkrati pa je tako stališče skladno z dejstvom, da je s kaznivim dejanjem neposredno poseženo v njegovo pravico do stikov, ki ima podlago v izvršljivi odločbi ter pomeni uresničevanje pravic iz 53. in 54. člena Ustave. Posledično je potrebno odstopiti od stališča Vrhovnega sodišča v zadevi I Ips 50140/2018 z dne 8. 12. 2022.

Presojo zlonamernosti je mogoče opredeliti s tremi prvinami: (i) obstoj opravičljivega razloga za neuresničitev odločbe izključuje zlonamernost; (ii) odsotnost opravičljivih razlogov pa še ne pomeni zlonamernosti, saj mora iz konkretnih okoliščin izhajati, da je storilca vodil edini namen, da se izvršljiva odločba ne uresniči; (iii) okoliščina, da je šlo le za en stik, ki ni bil uresničen, sama po sebi ne izključuje izpolnjenosti zakonskega znaka zlonamernosti.

I. Pritožbi pooblaščenca oškodovanca kot tožilca se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje razveljavi v odločbi o krivdi glede ravnanj, opisanih v točki 1 izreka, ter se v tem obsegu zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

II. V preostalem se pritožba pooblaščenca zavrne kot neutemeljena in se sodba sodišča druge stopnje v nerazveljavljenih delih potrdi.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo III K 48937/2019 z dne 19. 6. 2024 obdolženo A. A. spoznalo za krivo storitve dvanajstih kaznivih dejanj odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in ji izreklo pogojno obsodbo, v okviru katere ji je za vsako kaznivo dejanje določilo en mesec zapora ter enotno kazen deset mesecev zapora ob triletni preizkusni dobi. Na podlagi prvega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) ji je v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka iz drugega odstavka 92. člena ZKP ter sodno takso.

2. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo IV Kp 48937/2019 z dne 20. 1. 2025 ugodilo pritožbi zagovornika obdolženke ter sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je obdolženko oprostilo obtožbe, da naj bi storila dvanajst kaznivih dejanj odvzema mladoletne osebe po prvem odstavku 190. člena KZ-1. Na podlagi drugega odstavka 96. člena v zvezi s prvim odstavkom 98. člena ZKP je oškodovancu kot tožilcu B. B. naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebne izdatke obdolženke ter potrebne izdatke in nagrado njenega zagovornika. Stroške pooblaščenke mladoletnih oškodovancev je naložilo v breme proračuna na podlagi tretjega odstavka 97. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 98. člena ZKP.

3. Zoper sodbi se je pritožil pooblaščenec oškodovanca kot tožilca (v nadaljevanju tudi: tožilec) zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, zmotne ugotovitve dejanskega stanja in kršitev kazenskega zakona. Vrhovnemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi ter sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da pritožbo obdolženke zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje, podrejeno pa, da sodbo višjega sodišča razveljavi ter zadevo vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje pred spremenjeni senat.

4. Zagovornik je na pritožbo pooblaščenca oškodovanca kot tožilca odgovoril ter v njem predlagal, da Vrhovno sodišče pritožbo zavrne kot neutemeljeno in potrdi izpodbijano sodbo drugostopenjskega sodišča oziroma s sklepom zavrže obtožne predloge oziroma izda zavrnilno sodbo, ker vložnik obtožbe nima položaja oškodovanca.

5. Vloga Vrhovnega sodišča, ko odloča o pritožbi zoper sodbo sodišča druge stopnje, je izrazito kontrolne narave (enako kot vloga pritožbenega sodišča, ko odloča o pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje, le da Vrhovno sodišče ne more preveriti pravilnosti dokazne ocene z izvedbo dokazov na obravnavi, kakor to lahko stori pritožbeno sodišče), kar pomeni, da Vrhovno sodišče kontrolira metodo, s katero je nižje sodišče prišlo do svojih zaključkov in argumente, s katerimi je te zaključke obrazložilo. Dejansko stanje bo pravilno ugotovljeno takrat, ko bo podana gotovost v ugotovljena dejstva, pomembna za meritorno odločanje z uporabo materialnega prava. Pot, po kateri pride sodišče do takšnega zaključka, pa mora biti korektno izpeljan dokazni postopek, pri katerem bo sodišče izvedlo vse relevantne dokaze in izreklo sodbo po načelu proste presoje dokazov. Vrhovno, kot pritožbeno sodišče, bo glede na svojo kontrolno funkcijo lahko podvomilo v pravilnost ugotovljenih odločilnih dejstev, če bo menilo, da je bil nek dokaz napačno ocenjen, da nižje sodišče ni presodilo vseh odločilnih dejstev v njihovi medsebojni povezavi, ali da kakšnih pomembnih delov določenega dokaza sploh ni presojalo, ter v primeru, ko bo ugotovilo, da dokazna ocena sodišča ni logična in prepričljivo obrazložena (zmotna ugotovitev dejanskega stanja). Izpodbijano sodbo pa bo razveljavilo tudi v primeru, če bo ugotovilo, da sodišče kakšnega pomembnega dejstva za presojo sploh ni ugotavljalo in zato tudi ni ugotovilo (nepopolno ugotovljeno dejansko stanje).

7. Vrhovno sodišče je presodilo, da pritožba ni utemeljena glede očitanih ravnanj, opisanih pod točkami 2, 3 in 4 izreka izpodbijane sodbe. Ker Vrhovno sodišče v tem delu ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, je v tem delu pritožbo zavrnilo (B-1. obrazložitve). Glede ravnanj, opisanih pod točko 1 izreka izpodbijane sodbe, je pritožba utemeljena, saj je sodba sodišča druge stopnje obremenjena s kršitvijo kazenskega zakona ter kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, kot bo pojasnjeno v nadaljevanju (B-2. obrazložitve).

Posebej glede položaja oškodovanca kot tožilca

8. B. B. je kot oče mladoletnih otrok v obravnavani zadevi potem, ko je pristojno državno tožilstvo zavrglo ovadbo, prevzel pregon ter vložil obtožni predlog zaradi kaznivih dejanj po prvem odstavku 190. člena KZ-1. V odgovoru na pritožbo je zagovornik obdolženke oporekal, da obtožbe ne zastopa upravičeni tožilec, ker B. B. kot oče otrok ne more imeti položaja oškodovanca kot tožilca. Izpostavil je, da je vložil obtožbo v lastnem imenu, ter nasprotoval presoji drugostopenjskega sodišča, da ima pooblastilo vložiti in zastopati obtožbo kot zakoniti zastopnik mladoletnih otrok.

9. Dosedanja praksa Vrhovnega sodišča glede položaja staršev kot oškodovancev pri dejanju po prvem odstavku 190. člena KZ-1 ni enotna. Zadeva I Ips 19806/2016 z dne 5. 3. 2020 se tako kot v obravnavanem primeru nanaša na enako izvršitveno obliko, torej zlonamerno onemogočanje, da bi se uresničila izvršljiva odločba glede mladoletne osebe. Natančneje, šlo je za odločbo glede stikov, tako kot v obravnavanem primeru. V navedeni zadevi je presodilo, da je tudi oče mladoletnih otrok oškodovanec kaznivega dejanja, saj spada pravica do stikov s svojim otrokom pod okrilje pravice do družinskega življenja. Drugače je presodilo v zadevi I Ips 50140/2018 z dne 8. 12. 2022, kjer je ocenilo, da so oškodovanci kaznivega dejanja po 190. členu KZ-1 le mladoletni otroci. V pravice staršev in drugih oseb, ki so upravičeni do stikov, pa je s kaznivim dejanjem poseženo le posredno, zato nimajo položaj oškodovanca.

10. Ob takšni neenotni praksi je treba pri presoji položaja oškodovanca kot tožilca izhajati iz zakonskih določb. Skladno s 60. členom ZKP ima oškodovanec pravico prevzeti pregon v svojstvu oškodovanca kot tožilca, kadar tožilec od pregona odstopi. Pojem oškodovanca opredeljuje šesta alineja 144. člena ZKP kot tisto osebo, ki ji je kakršnakoli njegova osebna ali premoženjska pravica s kaznivim dejanjem prekršena ali ogrožena. Na tako široko opredelitev se sklicuje tudi pravna literatura.

Ustavno sodišče je v odločbi Up-320/14, U-I-5/17 z dne 14. 9. 2017 poudarilo, da je oškodovanec imetnik kazenskopravne dobrine, ki jo posamezna inkriminacija varuje, izvršitev kaznivega dejanja pa pomeni bodisi ogrozitev bodisi poškodbo te dobrine.

11. Kaznivo dejanje po 190. členu KZ-1 v vseh izvršitvenih oblikah varuje korist mladoletne osebe. Kaznivih dejanj je toliko, kot je mladoletnih oseb.

V izvršitveni obliki zlonamernega onemogočanja, da bi se uresničila izvršljiva odločba glede mladoletne osebe, je z vidika presoje, kdo lahko prevzame pregon v vlogi oškodovanca kot tožilca, odločilno, ali je v okviru varstva koristi mladoletne osebe mogoče kot oškodovanca šteti tudi osebo, ki je po odločbi upravičena do otroka.

12. V jedru navedene izvršitvene oblike je, da storilec onemogoča uresničitev izvršljive odločbe glede mladoletne osebe. V primeru določitve stikov z drugim staršem, ki mu ni zaupana v vzgojo in varstvo, je z odločbo določena pravica mladoletnika do stika z drugim staršem, hkrati pa tudi pravica tega starša do stikov z mladoletno osebo. Navedeno je skladno z določbo 141. člena Družinskega zakonika (DZ), ki določa pravico otrok do stikov z obema od staršev in obeh staršev do stikov z otrokom. S stiki se zagotavljajo koristi otroka, čeprav so tudi pravica staršev.

S tem je določena vzajemna pravica do stikov, pri čemer je ta odvisna od koristi otrok. Ustavno sodišče je že poudarilo, da je odločba glede mladoletnika otroku v največjo korist, dokler se ne izkaže drugače.

Z izvršljivo odločbo, ki v največjo korist otroka določa vzajemno pravico do stikov, je zaradi varstva otrokove koristi varovana tudi pravica do stikov drugega starša. Dokler se ne izkaže drugače, je korist otroka neločljivo povezana s pravico starša do stika z otrokom. Gre za dve plati istega kovanca. Presoja, ali je vsebina odločbe dejansko otroku v korist, je predmet ugotovljenega dejanskega stanja in ne vpliva na presojo, ali je starš lahko oškodovanec in ali lahko prevzame pregon kot subsidiarni tožilec. Glede na to, da so stiki vzajemna pravica ter glede na odločbo, ki je po domnevi otroku v korist, ni mogoče trditi, da starš pri obravnavanem kaznivem dejanju ni oškodovanec. Nasprotno, s priznavanjem položaja oškodovanca staršu, se varuje največja korist otroka, hkrati pa je tako stališče skladno z dejstvom, da je s kaznivim dejanjem neposredno poseženo v njegovo pravico do stikov, ki ima podlago v izvršljivi odločbi ter pomeni uresničevanje pravic iz 53. in 54. člena Ustave. Ti razlogi vodijo v zaključek, da je starš oškodovanec pri obravnavanem kaznivem dejanju, tako kot je Vrhovno sodišče že presodilo v zadevi I Ips 19806/2016 z dne 5. 3. 2020. Posledično je potrebno odstopiti od stališča Vrhovnega sodišča v zadevi I Ips 50140/2018 z dne 8. 12. 2022.

13. V obravnavanem primeru naj bi glede na opis dejanja obdolženka preprečila, da bi se uresničila izvršljiva odločba o stikih med B. B. (tožilcem) in njegovimi tremi otroci. Sodišče druge stopnje je napačno štelo, da lahko tožilec nastopa kot subsidiarni tožilec zaradi položaja zakonitega zastopnika mladoletnih oškodovancev. Na ravni opisa dejanja je bila z očitanim ravnanjem zaradi neločljive povezanosti med pravico mladoletne osebe do stikov ter pravico starša do stikov prekršena varovana dobrina koristi otrok, s tem pa tudi pravica očeta otrok. S tem je tožilec neposredni oškodovanec očitanega kaznivega dejanja, zato tudi lahko skladno s 60. členom ZKP prevzame pregon ter nastopa v vlogi oškodovanca kot tožilca.

14. Pritožnik trdi, da se je sodišče druge stopnje oprlo le na dokaze, izvedene na obravnavi, to je na ponovno zaslišanje izvedenke klinične psihologije dr. Dobnik Renko in zagovor obdolženke, pri čemer ni vrednotilo izvedenih dokazov v povezavi z dokazi, izvedenimi pred sodiščem prve stopnje. Po presoji Vrhovnega sodišča je sodišče druge stopnje postopalo zakonito, skladno z določbami o obravnavi pred sodiščem druge stopnje (380. do 382. člen ZKP) ter na podlagi dokazov, izvedenih pred sodiščem druge stopnje, presodilo zakonitost in pravilnost sodbe sodišča prve stopnje glede na pritožbene navedbe. Namen pritožbene obravnave je namreč v odločanju o pritožbi in ne v ponovnem odločanju o obtožbi.

Prizadevanje pritožnika, da bi moralo sodišče druge stopnje vnovič oceniti tudi dokaze, ki so bili izvedeni pred sodiščem prve stopnje, ni utemeljeno.

Glede neizvršitve stikov 2. 3. 2019 in 16. 3. 2019 (točki 2 in 3 opisa dejanja)

15. Pritožnik nasprotuje zaključku sodišča druge stopnje, da je obdolženka pri neizvršitvi stikov 2. 3. in 16. 3. 2019 zasledovala korist otrok zaradi ravnanja oškodovanca kot tožilca ter da se je na CSD obrnila zaradi nadaljnjega izvrševanja stikov. Pri tem zlasti graja postopanje sodišča druge stopnje, ki je sledilo zagovoru obdolženke, saj naj bi po trditvah pritožnika zagovor spreminjala.

16. Ob preučitvi razlogov sodb sodišč prve in druge stopnje ter podatkov spisa Vrhovno sodišče pritožnikove teze o spreminjanju zagovora ne more sprejeti. Drži, da je obdolženka na izrecno vprašanje pooblaščenca oškodovanca kot tožilca, ali je bilo na CSD kaj rečenega glede izvajanja stikov, odgovorila, da se glede tega niso pogovarjali. Vendar gre le za en odgovor v daljšem zagovoru obdolženke, kjer je ravnanje oškodovanca kot tožilca natančno opisala, zato ni mogoče pritrditi očitku, da bi bila podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker se sodišče druge stopnje do tega enega odgovora ni izrecno opredelilo. Obdolženka je sicer v zagovoru opisala, da je oškodovanec kot tožilec, ko je dne 16. 2. 2019 prišel po otroke, povedal, da je to zadnjič, da je prišel ponje, da jih ne bo več prevzel in da za njih ne obstajajo več. Ob povratku s stika naslednjega dne so otroci prišli domov zaskrbljeni, prestrašeni in zmedeni. Obdolženki so povedali, da je oškodovanec kot tožilec od njih zahteval 15.000,00 EUR, grdo govoril o obdolženki in njeni družini ter jih označil za lažnivce. V posledici takšnega ravnanja se je obdolženka obrnila na CSD zato, da bi se s oškodovancem kot tožilcem dogovorila, kako je z resničnostjo njegovih navedb, da se jim odpoveduje in da ga ponje ne bo, in ali namerava izvajati stike skladno s sodno poravnavo. Hkrati se je odločila, da otrok ne bo poslala na stik zaradi njihove psihične obremenjenosti po predhodno izvršenem stiku. V bistvenem enak zagovor je podala že ob zaslišanju v prvem sojenju.

17. Drugostopenjsko sodišče je povzetemu zagovoru kot celoti sledilo ter ocenilo, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo celotnega konteksta dogajanja v tistem obdobju. Pri presoji se je oprlo na sporočila oškodovanca kot tožilca, v katerih je zapisal, da se bo otrokom odpovedal ter podal predlog za spremembo stikov. Navedena sporočila so po oceni višjega sodišča pri obdolženki upravičeno povzročala negotovost glede tožilčeve želje po nadaljnjem izvajanju stikov. Sodišče druge stopnje je zagovor obdolženke ocenilo kot verjeten v delu, da se je zaradi navedenega odločila prositi za sestanek na CSD. Ob tem, da je oškodovanec kot tožilec otrokom spakiral stvari, otroke pa tudi bremenil z zahtevo po plačilu denarja, je obdolženkino postopanje, da se vključi CSD, ocenilo kot razumno in pričakovano.

18. Sodišče druge stopnje je sledilo navedenemu zagovoru obdolženke, da je ob neizvršitvi stikov ravnala v korist otrok, tudi na podlagi poročila CSD z dne 8. 7. 2021 ter izpovedb socialnih delavk C. C. in D. D., iz katerih izhaja dogajanje, zaradi katerega se je obdolženka obrnila na CSD in ki je bilo predmet obravnave na razgovoru pri CSD. Pritožnik tudi v zvezi s temi dokaznimi viri zatrjuje, da so zaključki sodišča druge stopnje protispisni, ter da iz izvedenih dokazov ne izhaja, da bi bilo izvrševanje stikov predmet obravnave na CSD oziroma da bi obstajale težave pri izvrševanju stikov. Tem očitkom ni mogoče pritrditi. Kot je pojasnilo že sodišče druge stopnje, iz navedenega poročila CSD izhaja, da sta obdolženka in oškodovanec kot tožilec prišla na CSD zaradi težav v komunikaciji pri izvajanju stikov. V njem so povzete navedbe obdolženke v obravnavi na CSD, da tožilec manipulira z otroci, ustvarja napetost, sovražno naravnanost do nje in jo želi preko otrok razvrednotiti ter da se jim je odpovedal, in ne ve, ali si še želi stike z otroki. Komunikacija med njima je omejevana, neustrezna, stiki pa se niso izvajali v korist otrok. Omenila je težave na čustvenem področju otrok in nestanovitnost tožilca kot očeta otrok. Takšno vsebino poročila ter okoliščino, da je bilo izvrševanje stikov tema pogovora na CSD, sta potrdili tudi zaslišani socialni delavki.

19. Iz prepisa zaslišanja C. C. sicer izhaja, kot trdi pritožnik, da je obdolženka povedala, da se z oškodovancem kot tožilcem ne more pogovarjati in da je bila komunikacija otežena. Vendar pa je, kot izhaja iz zapisnika o zaslišanju priče C. C., obdolženka izpostavila, da otroci s stikov z očetom prihajajo raztreseni, imajo zaradi tega psihične težave in so nahujskani zoper njo (str. 2 zapisnika o glavni obravnavi dne 7. 11. 2023). Tudi iz izpovedbe D. D. izhaja, da so se vseskozi pogovarjali, kako bi lahko stiki stekli v zvezi z boljšo komunikacijo med obdolženko in subsidiarnim tožilcem (str. 3 zapisnika o glavni obravnavi dne 10. 11. 2023). Glede na celovite razloge sodišča druge stopnje pritožnik ni uspešen s podajanjem lastnega vrednotenja, da je obdolženkin zagovor neverodostojen in poudarjanjem, da je bilo na vabilu na razgovor pri CSD, ki je bil opravljen šele po enem mesecu, navedena pomoč pri komunikaciji. S povzetim namreč ne more omajati prepričljivosti celovitih razlogov višjega sodišča, na podlagi katerih je presodilo, da je bilo prav ravnanje oškodovanca kot tožilca pri izvrševanju stikov razlog, da se je obdolženka obrnila na CSD.

20. Višje sodišče je glede na ugotovljene razloge, zakaj se je obdolženka obrnila na CSD, in izvedensko mnenje izvedenke klinične psihologije dr. Dobnik Renko, presodilo, da je sodišče prve stopnje napačno zaključilo, da obdolženka ni ravnala v korist otrok, da bi jih zaščitila pred neprimernimi ravnanji očeta. Pritožnik graja takšne razloge in trdi, da izvedensko mnenje temelji le na nepotrjenih izjavah obdolženke ter da je sodišče druge stopnje spregledalo, da je izvedenka pojasnila, da način odtegnitve stikov ni bil najbolj primeren in da bi bilo pravilneje, da bi obdolženka takrat položaj poskušala urediti s CSD ali s pritožnikom oziroma poskusila izvesti stike.

21. Sodišče druge stopnje povzetega dela izvedenskega mnenja ni spregledalo in ga je ovrednotilo v kontekstu celotnega izvedenskega mnenja. Izvedenka je namreč takoj za delom, ki ga izpostavlja pritožnik poudarila, da je obremenjevanje otrok s finančnimi zadevami nedopustno in da zadržanje otrok z vidika psihološke stroke in koristi otrok ni narobe (točka 27 drugostopenjske sodbe). Zatrjevana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP tako ni podana.

22. V zvezi z očitkom, da izvedensko mnenje temelji le na nepotrjenih izjavah obdolženke, je že višje sodišče izpostavilo pojasnilo izvedenke, da njeno izvedensko delo ni temeljilo zgolj na pogovoru z obdolženko, ampak na pregledu spisa, poročilu Zdravstvenega doma o obravnavi starejših dveh otrok, pogovoru z obema staršema in pregledu otrok, ki je vključeval tako pogovor kot tudi ocenjevanje njihovega čustvenega stanja s pomočjo vprašalnikov. Teh razlogov pritožnik konkretizirano ne izpodbija, le protispisno navaja, da obdolženka pred izvedenko ni omenjala psihičnega nasilja oškodovanca kot tožilca, saj to ne drži. Kot izhaja iz izvedenskega mnenja, je obdolženka tudi pri izvedenki med drugim povedala, da je otrokom govoril, da so vsi iz njene družine lažnivci, in da ne želi imeti opravka z nobenim od njih, na njih pa je pritiskal tudi v zvezi z denarjem. Nadalje pa pritožnik s podajanjem lastne ocene, da otroci niso mogli biti zmedeni toliko časa, saj je med vsakim od stikov minilo 14 dni, prepričljivih razlogov sodišča druge stopnje ne more omajati. Ob sicer prepričljivih in celovitih razlogih sodišča druge stopnje ni mogoče spregledati, da je tudi sam oškodovanec kot tožilec, ko je bil zaslišan, povedal, da je otrokom govoril o tem, da mu mama laže, da je mama dolžna denar ter da jim pove, kdo na sodišču laže (str. 8 zvočnega prepisa glavne obravnave dne 9. 11. 2023). Navedeno le dodatno potrjuje zaključek izvedenke, na katerem temeljijo tudi zaključki sodišča druge stopnje, da je tožilec otroke obremenjeval s tematiko, ki ni primerna za otroke, zaradi česar je bilo ravnanje obdolženke, ko otrok ni pustila na stik s tožilcem, utemeljeno s koristjo otrok.

23. Pritožnik zatrjuje, da je mnenje izvedenke dr. Dobnik Renko v nasprotju s predloženim mnenjem E. E., sicer izvedenke klinične psihologije, ki je obravnavala osebnost obdolženke in oškodovanca kot tožilca ter pri obdolženki prepoznala maščevalnost in s tem zlonamernost obdolženke, ko je samovoljno pretrgala stike med otroki in oškodovancem kot tožilcem. Najprej je potrebno ugotoviti, da pritožnik netočno povzema mnenje E. E., saj je ugotovila, da se obdolženka v obravnavanih situacijah ni mogla odzvati racionalno, ker je bila pod vplivom močnih negativnih čustev, ni pa ugotovila, da bi obdolženka ravnala zlonamerno. Na očitke, da si mnenji nasprotujeta, je obrazloženo odgovorilo sodišče druge stopnje. Oprlo se je na pojasnilo izvedenke dr. Dobnik Renko, da je izvedenka E. E. ocenjevala starša in njuno funkcioniranje, sama pa je vrednotila njuna ravnanja skozi vidik koristi otrok. Izvedenka dr. Dobnik Renko je poudarila, da je bila obdolženka v hudi stiski in je reagirala tako kot je, vendar pa glede na dejstvo, da je oče pritiskal na otroke, njeno ravnanje z vidika koristi otrok ni bilo tako zelo napačno, kot bi ocenil nekdo, ki je pregledoval samo njo in ne celotne družinske situacije in koristi otrok. Vrhovno sodišče takšne razloge sodišča druge stopnje sprejema kot razumne in življenjsko prepričljive. Pritožnik teh razlogov konkretizirano ne izpodbija, niti ne zatrjuje, da je izvedenka E. E. ocenjevala ravnanje obdolženke z vidika koristi otrok tako kot dr. Dobnik Renko, kar je v tej zadevi bistveno.

24. Pritožnik izpodbija zaključek, da je obdolženka zaradi tožilčevega ravnanja onemogočila obravnavana stika, tudi z izpostavljanjem, da ji tega ni nihče svetoval ter da ni predlagala spremembe odločbe ali drugih postopkov. Sodišče druge stopnje se je do teh navedb obrazloženo opredelilo ter kot napačno ocenilo presojo sodišča prve stopnje, ki je tudi iz tega razloga zavrnilo obdolženkin zagovor. Višje sodišče se je pri svojem zaključku oprlo na že predstavljeno poročilo CSD, ki sta ga potrdili tudi zaslišani socialni delavki, ter ocenilo, da ji ni šteti v škodo tega, da ni sprožila postopkov za spremembo stikov, zlasti zato, ker so stiki v nadaljevanju nemoteno potekali. Presodilo je, da ni podlage za sklepanje, da je obdolženka zlorabila konfliktno situacijo z oškodovancem kot tožilcem za pretrganje stikov. Takšne razloge sprejema tudi Vrhovno sodišče kot razumne in izkustveno prepričljive.

25. Pritožnik zaključkov sodišča druge stopnje ne more omajati niti z izpostavljanjem izpovedb učiteljic, ki so otroke učile v obravnavanem obdobju in ki pri otrocih niso opazile nobenih sprememb v njihovem vedenju. Omenile so, da so bili otroci pri pouku nadpovprečno uspešni. Pritožnik v zvezi z njimi drugostopenjskemu sodišču očita, da sodba o njihovih izpovedbah nima razlogov. Po presoji Vrhovnega sodišča je Višje sodišče napravilo natančno, celovito, logično in življenjsko prepričljivo drugačno dokazno oceno kot sodišče prve stopnje, v kateri se sicer ni izrecno opredelilo do izpovedb učiteljic. Vendar ob tem ni mogoče spregledati, da niti izvedenka v svojem mnenju ni ugotovila, da bi bile zaradi ravnanja oškodovanca kot tožilca na otrocih opazne kakšne spremembe, zato pritožbeno izpostavljene izpovedbe učiteljic na pravilnost sodbe sodišča druge stopnje niso vplivale. Hkrati pa iz pritožbenih navedb ne izhaja, da bi učiteljice izpovedovale o samem ravnanju oškodovanca kot tožilca in obdolženke ob izvrševanju stikov pod obtožbo, kar je za presojo obravnavane zadeve odločilno. Iz tega razloga izpostavljene navedbe prič niso odločilne, zato tudi ni podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP.

26. Pritožnik pri izpodbijanju verodostojnosti obdolženkinega zagovora ter utemeljevanju, da je obdolženko vodila zlonamernost, višjemu sodišču očita, da se ni opredelilo do celotne vsebine posnetka pogovora med oškodovancem kot tožilcem in obdolženko z dne 20. 3. 2019, ampak je navedlo le določene izseke. Sodišču druge stopnje očita, da je pristransko, izključno v korist obdolženke in nerazumljivo navedlo, da se je obdolženka samo branila. Ob tem pritožnik izpostavlja zlasti del pogovora, ko naj bi obdolženka oškodovancu kot tožilcu zagrozila s fizičnim nasiljem "da ga bo sturplala skup, da bo tak".

27. Vrhovno sodišče najprej ugotavlja dvoje: da je izpostavljeni posnetek sodišče prve stopnje uporabilo le kot podporni dokaz za svoje ugotovitve ter da sta sodišči prve in druge stopnje ta posnetek diametralno nasprotno vrednotili. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da posnetek glede na žuganje s svojo službo ter grožnje z odvzemom otrok in s fizično silo, potrjuje zaključek, da je obdolženka preprečila tožilcu stike zaradi njunega nerazrešenega konflikta o premoženjskih razmerjih in ne zaradi problematike izvajanja stikov med tožilcem in otroki. Sodišče prve stopnje je tako zaključilo, da ni šlo za izjemno situacijo kolizije med spoštovanjem pravnomočne sodbe in načelom otrokove koristi.

28. Sodišče druge stopnje je ocenilo presojo sodišča prve stopnje kot napačno. Posnetek je na obravnavi poslušalo, kar je pokomentirala tudi izvedenka, stranke pa so se do posnetka lahko tudi izjavile ter postavile vprašanja izvedenki v zvezi z njim. Sodišče druge stopnje je zaključilo, da je prvostopenjsko sodišče navedlo le določene izseke pogovora, ki so v škodo obdolženke, ni pa upoštevalo celotnega konteksta pogovora. V zvezi s tem je sodišče druge stopnje izpostavilo, da je tožilec večino časa govoril o svojem domnevnem vložku v stanovanje v Ljubljani in očital obdolženki laganje na obravnavi, da so ga izigrali, obdolženka pa se je branila, odgovarjala mirno in s pravnimi argumenti. Sodišče druge stopnje ni spregledalo delov, ki jih izpostavlja pritožnik, torej da je obdolženka oškodovancu kot tožilcu rekla, da ji nič ne more, da lahko uredi, da otrok sploh več ne bo videl in da naj se pazi, kaj govori. V zvezi s temi deli, je v okviru celovite opredelitve do vsebine pogovora izpostavilo, da je obdolženka večkrat izrazila skrb za koristi otrok. Tako je oškodovancu kot tožilcu rekla, da naj samo ne škodi otrokom, to je njena zahteva ter da hoče delovati v dobro otrok, da ima vzvode in da je sreča, da dela, kjer dela in da če bo z otroci kaj, potem naj se pazi. Sodišče druge stopnje je sledilo obdolženkinemu pojasnilu, da je besede izrekla v stiski in kot opozorilo oškodovancu kot tožilcu na njegova neprimerna ravnanja, pri čemer se je oprlo na mnenje izvedenke, da je obdolženka izrekla besede iz nemoči in v stiski, ker se ni dalo s tožilcem nič dogovoriti.

29. Višje sodišče prepisa posnetka ni napravilo, kot sicer pravilno opozarja pritožnik, vendar pa to na pravilnost izpodbijane sodbe sodišča druge stopnje ni vplivalo. Iz zapisa na zapisniku glavne obravnave z dne 17. 6. 2024 izhaja, da je obdolženka neposredno potem, ko je oškodovancu kot tožilcu rekla, "sreča, da delam tu, kjer delam, saj pravim, če bo z otroki kaj, pol se pazi" (čas posnetka 22.03), dodala še "zato ko lahko te struplem skup, da boš tak" (čas posnetka 22.17). Sodišče druge stopnje sicer tega dela ni slišalo, vendar izhajajoč iz zapisa na zapisniku glavne obravnave izhaja, da je grožnjo izrekla neposredno potem, ko je oškodovanca kot tožilca opozorila, da naj se je pazi, če bo z otroki kaj. Takšno stanje stvari pa ne more omajati bistvenih zaključkov sodišča druge stopnje, da je obdolženka izražala skrb za koristi otrok ter da je neprimerne besede izrekla iz nemoči in v stiski. Torej ne drži pritožnikova navedba, da je sodišče druge stopnje grožnje obdolženke v celoti prezrlo, ampak jih je ocenilo v celotnem kontekstu, česar pa pritožnik konkretizirano niti ne izpodbija. Strinjati se je s pritožnikom, da grožnje ne pomenijo skrbi za koristi otrok, vendar pa sodišče druge stopnje niti ne zaključuje, da je z grožnjami ravnala v korist otrok, ampak da je neprimerne besede izrekla v stiski. Po obrazloženem izpodbijana sodba sodišča druge stopnje glede na logične in prepričljive razloge ni obremenjena s kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, niti v njej dejansko stanje ni zmotno ali nepopolno ugotovljeno.

Glede neizvršitve stika dne 26. 10. 2019 (točka 4 opisa dejanja)

30. Pritožbena teza je, da otrok v predverju hiše dne 26. 10. 2019 ob 10.00 uri ni bilo, kot je trdila obdolženka v zagovoru. Pritožnik nasprotuje razlogom sodišča druge stopnje z izpostavljanjem, da je obdolženka spreminjala svoj zagovor glede razlogov, zakaj otroci tega dne niso bili pred hišo ob času prevzema na stik. Izpostavlja prvostopenjsko presojo, da obdolženkinemu zagovoru, da je otroke pripravila na stik ni slediti, ker bi lahko k tožilcu poslala katerega od otrok. Zaključke sodišča druge stopnje izpodbija z grajo, da se sodišče druge stopnje ni opredelilo do okoliščin, da je telefon obdolženke zvonil v prazno in da so tožilcu otroci po telefonu povedali, da bi želeli na stik, pri čemer je obdolženka svojima staršema očitno naročila, da ne spustita otrok na stik, kar kaže na zlonamernost.

31. Višje sodišče je presodilo, da je prvostopenjsko sodišče obdolženkino ravnanje dne 26. 10. 2019 napačno ocenilo kot zlonamerno. Drugače kot sodišče prve stopnje je verjelo zagovoru obdolženke, da je otroke na ta stik še posebej pripravila glede na predhodno SMS sporočilo oškodovanca kot tožilca z dne 13. 10. 2019, da se poslovi od fantov in da prinesejo vse domov, ter njegovo vložitev predloga za spremembo stikov v smeri ukinitve stikov. Sodišče tako ni ugotovilo, da bi se oškodovanec kot tožilec otrokom odrekel, kot zmotno očita pritožnik, je pa verjelo obdolženki, da je zato otroke na stik posebej pripravila.

32. Po oceni višjega sodišča je tudi izvedenka potrdila tak zagovor obdolženke, ki je ob izvedenskem delu ugotovila, da je najmlajši otrok še nekaj iskal, najstarejši pa je bil zelo napet. Zato ni sledilo izpovedbi oškodovanca kot tožilca, da otroci tistega dne niso bili pripravljeni. Sodišče druge stopnje tudi ni sledilo njegovim navedbam, da je z dvorišča odpeljal zaradi občutka ogroženosti s strani obdolženke. Ocenilo je, da so bile s strani obdolženke izrečene besede neprimerne, vendar jih glede na celoten kontekst in okoliščine pogovora ni mogoče šteti kot resne grožnje. Oprlo se je tudi na izvedensko mnenje, da oškodovanec kot tožilec ni dovolj fleksibilen, da bi razumel zamudo kot normalen del življenja. Ocenilo je, da je bilo njegovo ravnanje neživljenjsko, da na otroke ni počakal nekaj minut, niti ni preveril, zakaj zamujajo in je namesto tega odpeljal na policijsko postajo naznanit kaznivo dejanje. Kot neživljenjsko je ocenilo tudi njegovo pričakovanje, da bi morali biti otroci pripravljeni do minute natančno. To izhaja tudi iz SMS sporočil, ki sta si jih po ugotovitvah višjega sodišča tisti dan izmenjala obdolženka in oškodovanec kot tožilec. Obdolženka mu je namreč še isti dan pisala, da je zamudil, nato pa kar odpeljal, mu očitala, da ni imel namena otrok odpeljati, da jih je zvečer spraševal, če pridejo k njemu, in da sam ne ve, kaj hoče. Nakar je oškodovanec kot tožilec odgovoril, da je parkiral ob 10.00 in je prišla samo ona proti avtu. Navedeno le dodatno utemeljuje zaključek sodišča druge stopnje, da do stika ni prišlo zaradi razlogov na strani oškodovanca kot tožilca, ki je pričakoval točnost pri pripravljenosti otrok na stik. Glede na vsebino sporočil ter že predstavljene razloge o neživljenjskih pričakovanjih oškodovanca se ni mogoče strinjati s pritožbenim očitkom, da se sodišče druge stopnje ni opredelilo do zatrjevanega nadaljnjega tožilčevega prizadevanja za izvršitev stikov.

33. Pritožnik celovitih razlogov sodišča druge stopnje glede neživljenjskosti oškodovančevih pričakovanj in ravnanj konkretizirano ne napada, le posplošeno zatrjuje, da del sporočil, na katera se opira sodba sodišča druge stopnje, ne sodi v časovno obdobje pod obtožbo. Po preučitvi razlogov drugostopenjske sodbe je ugotoviti, da je sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpostavilo sporočilo z dne 13. 10. 2019 ter sporočila z istega dne (to je 26. 10. 2019), kar se vse nanaša na obdobje pod obtožbo, zaradi česar ni mogoče slediti povzetim nekonkretiziranim navedbam pritožnika. Pritožnik sodišču druge stopnje očita, da se ni opredelilo do okoliščine, da so otroci oškodovancu kot tožilcu povedali, da bi prišli na stik, a jim starši obdolženke tega ne pustijo. Samo zatrjevano ravnanje starih staršev ni odločilno, saj v tem postopku nimajo položaja obdolžencev, zato njihovega ravnanja sodišče ni bilo dolžno presojati. Zlasti pa pritožnik s tem ne more uspeti, saj niti ne zatrjuje, da bi v nadaljevanju istega dneva še poskušal prevzeti otroke za stik na naslovu obdolženke. Nasprotno, kot je že bilo pojasnjeno, je oškodovanec tudi v nadaljnjih sporočilih vztrajal, da je bil ob 10.00 tam in otrok ni bilo. Niti v razlogih sodišča druge stopnje niti v podatkih spisa ni nikakršne podlage za tožilčevo golo sklepanje, da je obdolženka svojim staršem prepovedala, da bi otroke prepustila oškodovancu kot tožilcu na stik.

34. Pritrditi je presoji pritožbenega sodišča, da so bili razlogi za neizvršitev predmetnega stika na strani oškodovanca kot tožilca, zaradi česar pritožnik neutemeljeno pogreša razloge, kakšno korist otrok je obdolženka zasledovala. Ni se mogoče strinjati, da je sodišče druge stopnje spregledalo izpovedbo oškodovanca kot tožilca, saj jo je ovrednotilo ter ocenilo, da so bila njegova pričakovanja neživljenjska, takšna ocena pa je tudi izkustveno prepričljiva. V delu, kjer pritožnik graja, da se sodišče ni opredelilo do spremembe v zagovoru glede tega, kateri od otrok je povzročal zamudo, pa se v kontekstu celotnega ugotovljenega dejanskega stanja navedeno izkaže za neodločilno, saj je bistveno, da je oškodovanec kot tožilec neživljenjsko pričakoval, da morajo biti otroci točno ob uri pripravljeni pred hišo. Kakšno je bilo tedaj vreme niti ni odločilna okoliščina, zato dejstvo, da ni bilo slabega vremena, na pravilnost presoje sodišča nima nobenega vpliva. Glede na navedeno ni mogoče prepoznati nobene okoliščine, ki bi kazala na pristranskost drugostopenjskega sodišča, ki je vse dokaze, izvedene na obravnavi, ocenilo ter preizkusilo razloge prvostopenjskega sodišča in podalo razumne, logične, celovite ter življenjsko prepričljive razloge za svojo odločitev v tem delu. Pritožnik pa z očitkom o pristranskosti sodišča izraža zgolj nestrinjanje z izkustveno prepričljivo ugotovljenim dejanskim stanjem.

35. Kolikor se pritožnik sklicuje na okoliščino, da je za ista ravnanja v izvršilnem postopku sodišče ugodilo predlogu oškodovanca kot tožilca in obdolženki določilo denarno kazen, v kolikor bo odločbo še naprej kršila, in očita, da se sodišče druge stopnje do tega ni opredelilo, pa Vrhovno sodišče ugotavlja, da ta okoliščina ni relevantna, saj kazensko sodišče na presojo ravnanj v drugih postopkih ni vezano. Zlasti zato, ker v izvršilnem postopku ni presoje zlonamernosti, ki je odločilen zakonski znak kaznivega dejanja. Pritožnikovo sklicevanje na obdolženkino ravnanje izven obdobja pod obtožbo (v času zimskih počitnic leta 2020 ter v povezavi z njimi) za presojo očitanih ravnanj ni relevantno, zato se do teh navedb in okoliščin višje sodišče ni bilo dolžno opredeliti.

Glede neizvršenega stika dne 25. 12. 2018 (točka 1 opisa dejanja)

36. Sodišči prve in druge stopnje sta zaključili, da obdolženka ni imela utemeljenega razloga, da ni izvršila stika dne 25. 12. 2018. Sodišče druge stopnje pa je presodilo, da s tem ni izpolnila zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja. Pritožnik zatrjuje, da so razlogi sodišča druge stopnje nejasni, med seboj v nasprotju ter nerazumljivi. Po oceni pritožnika sodišče druge stopnje pritrjuje zaključku sodišča prve stopnje, da obdolženka za preprečitev stika 25. 12. 2018 ni imela nobenega opravičljivega razloga, iz česar logično izhaja, da je stik preprečila iz zlonamernega vzgiba, ter da zagovornik v pritožbi nima prav, da kratkotrajna neizvršitev stikov ne pomeni zlonamernosti (točki 19 in 20 drugostopenjske sodbe). V nadaljevanju pa sodišče druge stopnje zavzame stališče, da je zlonamernost prepoznana v kontinuiranem onemogočanju stikov brez opravičljivih razlogov za vsako posamično ravnanje, ter da ravnanje obdolženke ne dosega praga kaznivosti, saj ne izkazuje trajne in zlonamerne namere preprečevanja stikov (točka 41 drugostopenjske sodbe).

37. Vrhovno sodišče pritrjuje pritožniku, da je v razlogih sodbe sodišča druge stopnje prisotno opisano nasprotje v razlogih, ko je sodišče najprej ugotavljalo, da je obdolženka ravnala iz zlonamernega vzgiba, nato pa v nasprotju s tem zaključilo, da ni ravnala zlonamerno. Že iz tega razloga je sodba sodišča druge stopnje obremenjena s kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, saj je zlonamernost v ravnanju odločilna okoliščina pri očitanem dejanju.

38. Sodišče druge stopnje je zavzelo materialnopravno zmotno stališče, da en primer neizvršitve stika ne izpolnjuje zakonskega znaka zlonamernosti, na kar pritožnik pravilno opozarja. Utemeljeno zatrjuje, da sodišče druge stopnje za svoje materialnopravno stališče, da mora iti za kontinuirano onemogočanje stikov, ni imelo podlage v odločbah Ustavnega in Vrhovnega sodišča. Ustavno sodišče je namreč v odločbi Up-616/15 z dne 20. 9. 2018 poudarilo, da je mogoče zakonski znak "zlonamerno" ugotoviti in dokazati le ob povezavi določenih ravnanj z okoliščinami v konkretnem primeru ter da posamična ravnanja, npr. nedosegljivost za izvedbo stika samo po sebi še ne pomeni (nujno) tudi zlonamernosti.

V navedeni zadevi je Ustavno sodišče presodilo, da je načelu zakonitosti v kazenskem postopku (28. člen Ustave) zadoščeno, če se ravnanja pritožnice povežejo z razlogi iz obrazložitve, hkrati pa se upošteva tudi daljše časovno obdobje, ko je pritožnica onemogočala stike brez opravičenih razlogov. Ustavno sodišče je tako med okoliščinami, pomembnimi za obstoj zakonskega znaka zlonamernosti, upoštevalo tudi daljše časovno obdobje, v katerem je pritožnica onemogočala stike, vendar iz obrazložitve odločbe kot celote ni mogoče razbrati, da bi bila ta okoliščina edina odločilna. Vrhovno sodišče je v svoji ustaljeni praksi zlonamernost prepoznalo v primerih, ko storilec zasleduje cilj, da se izvršljiva odločba ne uresniči. Kaže se v tem, da onemogočanje stikov ni imelo podlage v objektivnih razlogih (npr. hujše bolezni, nepričakovane zadržanosti ipd.) oziroma, da za ravnanje ni bilo nobenih opravičljivih razlogov.

39. Sodišče druge stopnje se je pri svoji obrazložitvi oprlo tudi na sodbo I Ips 19809/2016 z dne 5. 3. 2020, kjer je Vrhovno sodišče konkretizacijo zakonskega znaka zlonamernosti prepoznalo v navedbah, da obsojenka v daljšem časovnem obdobju ob posameznih dneh ni spoštovala odločb sodišča, čeprav bi to lahko storila, pri čemer je vsa očitana dejanja storila zato, da prepreči stik očeta z otrokoma. Vrhovno sodišče pri razlagi zakonskega znaka zlonamernosti v nadaljevanju ni posebej izpostavilo daljšega časovnega obdobja izvrševanja, temveč je pojasnilo, da je zlonamernost kot antipod dobronamernosti ravnanj treba razumeti na način, da je bil obsojenkin edini namen ob vsakokratnem nespoštovanju začasne odredbe preprečiti stik mladoletnih otrok z njunim očetom, torej preprečiti, da bi otroka lahko vzdrževala čustven odnos oziroma povezanost z drugim staršem.

V sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 5998/2019 z dne 9. 2. 2023 Vrhovno sodišče ravno tako ni izpostavilo daljšega časovnega obdobja neizvrševanja stikov. Oprlo se je na okoliščino, da obsojenka za preprečevanje stikov (ki se niso izvajali od junija 2017 do julija 2018) ni imela nobenih opravičljivih razlogov, saj si je otrok stikov želel, preprečevala pa jih je zaradi lastnega odklonilnega odnosa do otrokovega očeta.

40. Kaznivo dejanje odvzema mladoletne osebe je v vseh svojih izvršitvenih oblikah trajajoče kaznivo dejanje.

Bistvo trajajočih kaznivih dejanj je v voljnem vzdrževanju protipravnega stanja, ki ga storilec vzpostavi.

Protipravno stanje storilec vzpostavi že s tem, ko ne izvrši enega stika, vendar mora pri tem biti podana zlonamernost, torej neizvršitev stika, ki ni opravičljiva z objektivnimi razlogi, ampak je usmerjena v neizpolnitev izvršljive odločbe. Ni mogoče spregledati, da vsebuje določba prvega odstavka nedovršne glagolske oblike tudi v obravnavani izvršitveni obliki, saj se glasi: "kdor zlonamerno onemogoča, da bi se uresničila izvršljiva odločba glede mladoletne osebe", zato je potrebno, kadar gre za en neizvršen stik, posebno skrbno preučiti okoliščine konkretnega primera ter ugotoviti, ali je bilo ravnanje usmerjeno v preprečitev uresničitve izvršljive odločbe. Zlonamernost v inkriminaciji po prvem odstavku 190. člena KZ-1 namreč pomeni obarvani naklep, ki ga je potrebno dokazati poleg direktnega naklepa.

Gre za poseben nagib, ki storilca vodi pri izvršitvi znakov dejanja. Vrhovno sodišče je v svoji praksi že poudarilo, da mora biti obarvani naklep ugotovljen na podlagi dejstev. Njegova ugotovitev ne sme izhajati zgolj iz domnev ali sklepanj o tem, kaj je storilec hotel oziroma zasledoval.

V že citirani sodni praksi se kot pomembna okoliščina za ugotovitev zlonamernosti izkazuje dolgotrajnejše onemogočanje uresničitve izvršljive odločbe, ni pa ta okoliščina nujna za obstoj dejanja.

41. Navedeno je mogoče povzeti na način, da je za obstoj zakonskega znaka zlonamernosti bistveno, ali je v konkretnih okoliščinah primera utemeljen zaključek, da je storilec ravnal z edinim namenom, da se izvršljiva odločba ne uresniči. Presojo je mogoče opredeliti s tremi prvinami: (i) obstoj opravičljivega razloga za neuresničitev odločbe izključuje zlonamernost; (ii) odsotnost opravičljivih razlogov pa še ne pomeni zlonamernosti, saj mora iz konkretnih okoliščin izhajati, da je storilca vodil edini namen, da se izvršljiva odločba ne uresniči; (iii) okoliščina, da je šlo le za en stik, ki ni bil uresničen, sama po sebi ne izključuje izpolnjenosti zakonskega znaka zlonamernosti.

42. Razlogi sodišča druge stopnje so tako poleg že pojasnjenega nasprotja obremenjeni tudi s kršitvijo kazenskega zakona, saj je sodišče druge stopnje izhajalo iz materialnopravno napačnega stališča, da znak zlonamenosti ni izpolnjen, ker ni izkazano trajno oziroma kontinuirano onemogočanje stikov. V posledici te kršitve izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih (kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP), saj sodišče ni pretehtalo vseh okoliščin konkretnega neizvršenega stika ter siceršnjega izvrševanja stikov v obdobju pod obtožbo, vključno z okoliščino, da je šlo le za en neizvršen stik. Le po takšni celoviti analizi bo sodišče druge stopnje lahko presodilo, ali je bil obdolženkin edini namen, da onemogoči uresničenje izvršljive odločbe.

43. Iz teh razlogov je Vrhovno sodišče na podlagi prvega odstavka 392. člena ZKP sodbo druge stopnje razveljavilo le glede ravnanja opisanega pod točko 1 izreka izpodbijane sodbe ter zadevo v tem delu vrnilo temu sodišču v novo sojenje, kjer bo sodišče skladno s predstavljenim materialnopravnim izhodiščem moralo celovito pretehtati okoliščine konkretnega primera ter presoditi, ali je obdolženko vodil edini cilj, da se izvršljiva odločba ne uresniči. V preostalem, torej glede ravnanj pod točkami 2, 3 in 4 izreka izpodbijane sodbe, Vrhovno sodišče ni ugotovilo kršitev, ki jih uveljavlja pritožnik, niti tistih, na katere pazi po uradni dolžnosti, zato je pritožbo v tem delu na podlagi 391. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno ter v nerazveljavljenih delih potrdilo sodbo sodišča druge stopnje.

Glej sodbo Vrhovnega sodišča I Kp 8/2011 z dne 6. 12. 2011.

J. Stanjko, L. Selinšek, M. Šepec v M. Šepec, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2023, str. 756; K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Z. Fišer, Temelji kazenskega procesnega prava, GV Založba, Ljubljana, 2020, str. 234.

K. Filipčič in B. Novak v. D. Korošec, Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), 2. knjiga, Uradni list RS, Ljubljana, 2019, str. 246.

N. Weber v B. Novak, Komentar Družinskega zakonika, Uradni list, Ljubljana, 2019, str. 433.

Odločba Ustavnega sodišča Up-383/11 z dne 18. 9. 2013, t. 18;

A. Karakaš v M. Šepec, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2023, str. 993-994.

Odločba Ustavnega sodišča RS Up-616/15 z dne 20. 9. 2018, točka 15.

Sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 5998/2019 z dne 9. 2. 2023, I Ips 60272/2012 z dne 14. 5. 2015 in I Ips 47538/2016 z dne 25. 2. 2021.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 19809/2016 z dne 5. 3. 2020, točka 11.

Sodba Vrhovnega sodišča I ips 5998/2019 z dne 9. 2. 2023.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 47085/2015 z dne 8. 12. 2022.

M. Šepec v M. Šepec, Kazenski zakonik s komentarjem, splošni del, GV Založba, Ljubljana, 2021, str. 223.

M. Šepec v M. Šepec, Kazenski zakonik s komentarjem, splošni del, GV Založba, Ljubljana, 2021, str. 389.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 93/97 z dne 22. 10. 1997.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 60, 60/1, 60/2, 144, 144/1, 144/1-6

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 190, 190/1

Družinski zakonik (2017) - DZ  - člen 141, 141/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.