VSRS Sodba I Up 17/2026
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-05

mednarodna zaščita - sredstva za preživljanje - resna škoda - neizkazana resna škoda - zavrnitev pritožbe

Navedbe, da je treba situacijo v Maroku v okoliščinah tako hudega pomanjkanja obravnavati kot resno škodo, za kar je odgovorna država, ker da je vzpostavila sistem, da revni životarijo ali preprosto umrejo od lakote, če si ne morejo zagotoviti sredstev za hrano. Iz njih namreč ne izhaja obstoj tveganja, da bodo subjekti pritožnikove izvorne države temu namerno onemogočili dostop do sredstev za preživetje. Glede tega je pomembna tudi ugotovitev v sodbi, ki ji pritožnik ne nasprotuje, da je pred odhodom iz Maroka zaslužil toliko, da je lahko preživel, le prihrankov ni mogel ustvariti (21. točka obrazložitve), kar kaže, da že ob odhodu ni sodil v skupino prebivalstva, na katero se sklicuje. Zaradi tega njeno izpostavljanje ne potrjuje verjetnosti, da bo po vrnitvi v Maroko izpostavljen lakoti in s tem nastanku resne škode v smislu druge alineje 28. člena ZMZ-1, po kateri ta škoda zajema oblike mučenja ali nečloveškega ali poniževalnega ravnanja ali kazni.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožbo, vloženo zoper odločbo Ministrstva za notranje zadeve, št. 2142-2820/2023/17 (1222-15) z dne 19. 9. 2025. S to odločbo je toženka kot očitno neutemeljeno zavrnila tožnikovo prošnjo za mednarodno zaščito (1. točka izreka) in odločila, da z dnem izvršljivosti prve točke izreka postane tožnikovo bivanje v Republiki Sloveniji nezakonito (2. točka izreka) in da s tem dnem začne teči desetdnevni rok za tožnikov prostovoljni odhod in vrnitev v Maroko (3. točka izreka), sicer bo z območij Republike Slovenije in območij držav članic Evropske Unije ter držav pogodbenic Konvencije o izvajanju schengenskega sporazuma odstranjen v Maroko (4. točka izreka). Določila mu je še prepoved vstopa na navedena območja za obdobje enega leta, ki pa se ne bo izvršila, če jih bo tožnik zapustil v roku za prostovoljni odhod (5. točka izreka).

2. V obrazložitvi sodbe je sodišče ugotovilo, da tožnik ne oporeka, da ni navedel nobenega razloga za preganjanje iz drugega odstavka 20. člena oziroma prvega odstavka 27. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1), zato je očitno, da ne izpolnjuje pogojev za status begunca. Nadalje je presodilo, da tožniku ne gre niti status subsidiarne zaščite, saj so do njega upravičene le osebe v položaju, v katerem je nehumano ali poniževalno ravnanje posledica namerne odtegnitve bistvenih socialnih ali zdravstvenih storitev, kjer je odgovornost mogoče pripisati državnim subjektom. V zvezi z odločitvijo tožene stranke o vrnitvi tožnika v izvorno državo sodišče tudi ni ugotovilo okoliščin, zaradi katerih bi v tožnikovem primeru lahko bila kršena prepoved vračanja (non-refoulement) in s čimer bi lahko izpodbil presojo toženke, da ni izkazal, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo lahko podvržen mučenju ali nečloveškemu ali poniževalnemu ravnanju ali kazni.

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper navedeno sodbo vložil pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov in predlagal, naj ji Vrhovno sodišče ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi tožbi, odločbo toženke pa odpravi, podredno, naj izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

6. Bistvo pritožnikovih navedb je navedba razlogov, zaradi katerih je zapustil Maroko in se zaradi njih tja ne želi vrniti, ki jih je podal že v tožbi in do katerih se je pravilno in celovito opredelilo že sodišče prve stopnje. Tako je glede zavrnitve subsidiarne zaščite sprejelo stališče, oprto na razlago SEU v zadevi M'Bodj (C-542/13, sodba z dne 18. 12. 2014), da je odločilno, da država Maroko tožniku ne odteguje namerno določenih bistvenih storitev, potrebnih za minimalno dostojno življenje, in da gre kvečjemu za nevarnosti, ki jim je na splošno izpostavljeno prebivalstvo v navedeni državi, kar pa ne utemeljuje subsidiarne zaščite.

7. Pritožnik tega ne more izpodbiti z navedbami, da je treba situacijo v Maroku v okoliščinah tako hudega pomanjkanja obravnavati kot resno škodo, za kar je odgovorna država, ker da je vzpostavila sistem, da revni životarijo ali preprosto umrejo od lakote, če si ne morejo zagotoviti sredstev za hrano. Iz njih namreč ne izhaja obstoj tveganja, da bodo subjekti pritožnikove izvorne države temu namerno onemogočili dostop do sredstev za preživetje. Glede tega je pomembna tudi ugotovitev v sodbi, ki ji pritožnik ne nasprotuje, da je pred odhodom iz Maroka zaslužil toliko, da je lahko preživel, le prihrankov ni mogel ustvariti (21. točka obrazložitve), kar kaže, da že ob odhodu ni sodil v skupino prebivalstva, na katero se sklicuje. Zaradi tega njeno izpostavljanje ne potrjuje verjetnosti, da bo po vrnitvi v Maroko izpostavljen lakoti in s tem nastanku resne škode v smislu druge alineje 28. člena ZMZ-1, po kateri ta škoda zajema oblike mučenja ali nečloveškega ali poniževalnega ravnanja ali kazni.

8. Sodišče je v izpodbijani sodbi še navedlo, da je tožena stranka glede tožnikove sposobnosti preživljanja v primeru vrnitve v Maroko v svoji odločbi poleg preverjanja pogojev za mednarodno zaščito dejansko opravila tudi oceno tveganja za kršitev načela nevračanja, to je z vidika varstva tožnikove pravice iz člena 19(2) Listine EU o temeljnih pravicah. Toženki je le očitalo, da je to presojo umestila v napačen materialnopravni okvir, saj so pogoji za subsidiarno zaščito nekoliko drugačni od varstva načela nevračanja (26. točka obrazložitve). V nadaljevanju je sodišče pojasnilo navedeno razliko, opirajoč se na sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice glede 3. člena EKČP.

9. Pritožnik s tem v zvezi trdi, da načelo nevračanja v odločbi toženke ni omenjeno. Vendar ta navedba za presojo pravilnosti in zakonitosti prvostopenjske sodbe ni bistvena, saj sama zase ne pomeni, da presoja, zahtevana z Direktivo 2008/115/ES,

glede pritožnikovih okoliščin, ki so pomembne za spoštovanje načela nevračanja nezakonito prebivajočega tujca (pritožnika), v odločbi toženke ni bila opravljena in da je ta presoja v sodbi napačna. Prav tako s to navedbo ne more izpodbiti, da ne v upravnem postopku niti v upravnem sporu ni podal nobenih konkretnih okoliščin, zaradi katerih bi bilo v primeru vrnitve v Maroku kršeno navedeno načelo. S tem ko je sodišče prve stopnje strankam upravnega spora razložilo razmejitev oziroma okvir spoštovanja načela nevračanja v postopkih mednarodne zaščite in v postopkih o odstranitvi nezakonito prebivajočih tujcev, pa tudi ni storilo nobene kršitve ter ni sprejelo nobene odločitve namesto toženke in zanjo navedlo razloge. Drugačne pritožbeni očitki so zato neutemeljeni.

10. Po obrazloženem in ker niso podani razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je Vrhovno sodišče neutemeljeno pritožbo zavrnilo (76. člen ZUS-1).

O tem tudi Vrhovno sodišče v številnih odločbah, med drugim v sodbah I Up 207/2024 z dne 9. 10. 2024, I Up 266/2024 z dne 7. 11. 2024 in I Up 224/2024 z dne 10. 10. 2024.

Upravno sodišče je navedlo, da za razliko od subsidiarne zaščite, ko je pomembno, da je škoda povzročena zaradi ravnanja, za katerega je mogoče odgovornost pripisati državnim subjektom (torej niso posledica le splošnih pomanjkljivosti sistema izvorne države), ta element z vidika načela nevračanja ni relevanten in da lahko pridejo v poštev tudi zgolj humanitarni pomisleki.

Direktiva 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 28

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.