VSRS Sodba I Ips 49253/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-09-04

Barbara Zobec (preds.), mag. Aleksander Karakaš (poroč.), Mitja Kozamernik, dr. Primož Gorkič, mag. Andreja Sedej Grčar

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

spolni napad na osebo mlajšo od petnajst let - drugo spolno dejanje - spolna nedotakljivost - domneva nedolžnosti - in dubio pro reo - dokazni predlog - dokazna ocena - izpovedba oškodovanca - zagovor obdolženca - zavrnitev dokaznega predloga

Drugo spolno dejanje iz prvega odstavka 173. člena KZ-1 se od posega v spolno nedotakljivost kot zakonskega znaka privilegirane oblike kaznivega dejanja po četrtem odstavku 173. člena KZ-1 razlikuje po tem, da zahteva telesni stik, ki ni le kratkotrajen stik majhne intenzivnosti, kakršni so npr. bežni, rahli in površinski dotiki, ki jih je mogoče opredeliti kot poseg v spolno nedotakljivost.

V položaju, ko si ob odsotnosti materialnih dokazov nasproti stojita le obdolženčev zagovor in oškodovankina izpovedba (t. i. položaj "beseda proti besedi"), je sodišče dolžno opraviti še posebej skrbno dokazno oceno in razumno obrazložiti, zakaj verjame oškodovankini izpovedbi in ne zagovoru, pri čemer si mora prizadevati, da dokazne zaključke, če je to le mogoče, preverja tudi s kontrolnimi dokazi.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v višini 500,00 EUR.

1. Okrožno sodišče v Krškem je z uvodoma navedeno sodbo obsojenca spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja spolnega napada na osebo, mlajšo od 15 let po prvem odstavku 173. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je kazen tri leta in dva meseca zapora ter mu naložilo plačilo oziroma povrnitev stroškov kazenskega postopka. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 5. 12. 2024 delno ugodilo pritožbama obsojenca in njegove zagovornice ter sodbo sodišča prve stopnje spremenilo v odločbi o kazenski sankciji tako, da se obsojencu ob uporabi omilitvenih določil iz 50. člena KZ-1 in 2. točke prvega odstavka 51. člena KZ-1 izrečena kazen zniža na dve leti zapora. V preostalem je pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper izpodbijano pravnomočno sodbo sta zahtevi za varstvo zakonitosti vložila obsojenec in njegova zagovornica, oba po uvodnih navedbah iz vseh zakonskih razlogov in smiselno s predlogom, naj Vrhovno sodišče zahtevama za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka Barbara Jenkole Žigante je po drugem odstavku 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) odgovorila na zahtevo za varstvo zakonitosti in Vrhovnemu sodišču predlagala, naj jo zavrne kot očitno neutemeljeno.

4. Z odgovorom vrhovne državne tožilke sta bila seznanjena obsojenec in njegova zagovornica, ki v izjavi vztraja pri navedbah v zahtevi za varstvo zakonitosti.

5. Vrhovno sodišče je po pregledu obeh zahtev za varstvo zakonitosti ugotovilo, da se vsebinsko v pretežni meri prekrivata in zato omogočata enoten odgovor.

6. Trditvi, da razlogi odločitve sodišča druge stopnje utemeljujejo pravno opredelitev kaznivega dejanja po četrtem odstavku 173. člena KZ-1, ni mogoče slediti. Za presojo pravilnosti pravne opredelitve je odločilen izključno opis dejanja v izreku izpodbijane pravnomočne sodbe. Iz njega izhaja, da je obsojenec oškodovanko, ki v času storitve dejanja še ni bila stara 15 let, med vožnjo v avtomobilu najprej z roko božal po stegnu, nato pa segel pod njena oblačila in z roko drgnil po njenem spolovilu ter ji prst večkrat potisnil v nožnico, s čimer je zadovoljeval svoj spolni nagon. Iz enotnih stališč materialnopravne teorije in sodne prakse izhaja, da zakonski znak "drugo spolno dejanje" iz temeljne oblike kaznivega dejanja po prvem odstavku 173. člena KZ-1 zajema ravnanja, ki jih storilec izvrši na telesu oškodovanca z namenom zadovoljevanja spolnega nagona, vendar ne pomenijo spolnega občevanja. Drugo spolno dejanje se od posega v spolno nedotakljivost kot zakonskega znaka privilegirane oblike kaznivega dejanja po četrtem odstavku 173. člena KZ-1 razlikuje po tem, da zahteva telesni stik, ki ni le kratkotrajen stik majhne intenzivnosti, kakršni so npr. bežni, rahli in površinski dotiki, ki jih je mogoče opredeliti kot poseg v spolno nedotakljivost.

Telesni stik, ki je opisan v izreku izpodbijane sodbe, zlasti dotikanje spolovila in vstavljanje prstov v nožnico, po vsebini in intenzivnosti ustreza drugemu spolnemu dejanju iz prvega odstavka 173. člena ZKP,

zato smiselno uveljavljena kršitev po 4. točki 372. člena ZKP ni podana. Sodišče druge stopnje je v okviru preizkusa odločbe o kazenski sankciji (386. člen ZKP) resda presodilo, da je šlo za dejanje manjše intenzivnosti, ki pri oškodovanki ni pustilo hujših posledic, ni pa ugotovilo, da naj v obravnavani zadevi ne bi šlo za vstavljanje prstov v nožnico, kot je protispisno zatrjevano v zahtevi za varstvo zakonitosti, zato ni podana niti smiselno zatrjevana kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

7. Vložnika sodiščema prve in druge stopnje očitata kršitev domneve nedolžnosti (27. člen Ustave RS in 3. člen ZKP), smiselno pa tudi kršitev pravice do nepristranskega sodišča (prvi odstavek 23. člena Ustave RS), ker naj bi nekritično sledili izpovedbi oškodovanke in prezrli obrambna prizadevanja obsojenca in njegove zagovornice.

8. Vrhovno sodišče pri presoji zatrjevanih kršitev preveri, ali iz razlogov izpodbijane pravnomočne sodbe izhaja ustrezno razlikovanje med verjetnostjo krivde, ki za obsodilno sodbo ne zadošča, in standardom subjektivnega prepričanja (drugi odstavek 3. člena ZKP), ali pa je v razlogih prepoznati t. i. spoznavno stisko o obstoju odločilnih dejstev, ki izvira bodisi iz nasprotujočih si dokazov bodisi iz skromnosti razpoložljivega dokaznega gradiva in bi sodišču narekovala, da po pravilu

razsodi v korist obdolženca. Pri tej presoji se Vrhovno sodišče ne spušča v ponovno tehtanje kvalitete in kvantitete izvedenih dokazov ter presojo logičnosti in pravilnosti argumentacije dokazne ocene, saj je takšna presoja pridržana sodišču, ki neposredno izvede dokaze in jih v nadaljevanju ovrednoti tako v logičnem kot tudi v psihološkem smislu.

9. V obravnavani zadevi iz razlogov sodb ni razvidno, da bi sodišči izvedene dokaze vrednotili pristransko ali da bi zašli v spoznavno stisko, ki bi zahtevala uporabo pravila

. Vložnikoma je mogoče pritrditi v izhodišču, da je v položaju, ko si ob odsotnosti materialnih dokazov nasproti stojita le obdolženčev zagovor in oškodovankina izpovedba (t. i. položaj "beseda proti besedi"), sodišče dolžno opraviti še posebej skrbno dokazno oceno in razumno obrazložiti, zakaj verjame oškodovankini izpovedbi in ne zagovoru, pri čemer si mora prizadevati, da dokazne zaključke, če je to le mogoče, preverja tudi s kontrolnimi dokazi.

To je sodišče v obravnavani zadevi tudi storilo, saj je opravilo natančno presojo verodostojnosti oškodovankine izpovedbe in jo preverjalo tudi z več kontrolnimi in podpornimi dokazi. Iz dokazne ocene prvostopenjskega sodišča tako izhaja, da je oškodovanka podala prijavo v kratkem času pol ure po dogodku, da je bila glede na izpovedbo priče A. A. neposredno po dogodku videti zmedena in prestrašena, da je na glavni obravnavi izpovedovala prepričljivo kljub ugotovljenim pritiskom nanjo s strani družinskih članov obsojenca in tudi lastne družine, da glede na predhoden zaupen odnos med oškodovanko in obsojencem ni najti nobenega motiva za krivo izpovedbo, da se je glede na izpovedbo B. B. obsojenec naslednje jutro opravičeval za dogodek in da iz medsebojno skladnih psihiatričnih izvedenskih mnenj, utemeljenih med drugim na psihodiagnostičnih testih indikatorjev veljavnosti, iskrenosti in zanesljivosti, izhaja dokaj visoka stopnja kredibilnosti oškodovanke, pri čemer je pri njej zaznati znake spolne zlorabe, ki so specifični za obravnavani dogodek in ne za preostale negativne spolne izkušnje.

Takšna dokazna ocena ustreza zahtevam iz 3. člena ZKP ter drugega odstavka 355. člena ZKP, vložnika pa s ponavljanjem obsojenčevega zagovora in problematiziranjem oškodovankine verodostojnosti po vsebini uveljavljata izpodbojni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kar z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče (drugi odstavek 420. člena ZKP).

10. Pretežni del preostanka zahtev je namenjen uveljavljanju kršitve pravice do izvajanja dokazov iz 3. alineje 29. člena Ustave RS, ki naj bi jo sodišče zagrešilo z neutemeljeno zavrnitvijo dokaznih predlogov za ogled kraja dejanja, rekonstrukcijo dogodka in zaslišanje priče C. C.

11. Po navedbah v zahtevi sta bila dokazna predloga z ogledom kraja dejanja in rekonstrukcijo dogodka podana z namenom dokazovanja, da kaznivega dejanja ni mogoče izvršiti na način, ki je opisan v izreku izpodbijane sodbe, saj obsojenec med vožnjo vozila z ročnim menjalnikom na ozki, strmi in ovinkasti cesti z roko ne bi mogel na opisani način seči oškodovanki pod spodnje perilo. Izvedba teh dokazov naj bi bila nujna glede na nasprotje med zagovorom in izpovedbo oškodovanke ter pomanjkanje drugih dokazov.

12. Iz utrjene ustavnosodne presoje Ustavnega sodišča RS ter sodne prakse Vrhovnega sodišča izhaja, da sodišče po 3. alineji 29. člena URS ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba. Dokazni predlog lahko zavrne, (i) če ni materialnopravno relevanten; (ii) če ni primeren za dokazovanje zatrjevanega dejstva; (iii) če obstoj in relevantnost predlaganega dokaza nista utemeljena s potrebno stopnjo verjetnosti ali (iv) če je očitno, da dokaz ne more biti uspešen. Dokaz ne more biti uspešen, če je obstoj pravno relevantnega dejstva že dokazan ali izključen z drugimi izvedenimi dokazi in torej izvedba predlaganega dokaza ne bi mogla spremeniti dokaznih zaključkov sodišča. Dolžnost sodišča je, da dokazni predlog pretehta in svojo oceno o njegovi očitni neuspešnosti argumentirano opre na spoznavno vrednost do tedaj izvedenih dokazov, ki se nanašajo na dokazovanje ali izključitev istega pravno relevantnega dejstva, na katerega se nanaša tudi predlagani dokaz.

13. Vložnika sicer pravilno navajata, da dokazni predlog z rekonstrukcijo ni bil namenjen ugotavljanju čustev in doživljanj oškodovanke v času storitve dejanja, kot je povzeto v 5. točki razlogov prvostopenjske sodbe. Vendar pa je iz celotne obrazložitve razvidno, da je sodišče dokazna predloga z rekonstrukcijo in ogledom zavrnilo kot nepotrebna, saj se je na podlagi ogleda posnetkov kraja dejanja, obdolženčevega zagovora in izpovedb prič prepričalo, da je cesta sicer ozka in ovinkasta, vendar pa jo obdolženec zelo dobro pozna, saj po njej vozi vsakodnevno, zaradi česar je lahko v trenutku storitve dejanja vozilo brez težav upravljal le z levo roko, pri čemer je zaradi teme lahko pravočasno opazil tudi morebitna nasproti vozeča vozila.

Sodišče druge stopnje je tem razlogom pritrdilo, pritožbene navedbe pa zavrnilo z obrazložitvijo, da glede na kratko razdaljo med voznikovim in sopotnikovim sedežem ob upoštevanju odsotnosti oškodovankinega odpora način storitve dejanja od obsojenca ni terjal posebne fizične aktivnosti.

14. Na ta način sta sodišči v okviru dokazne ocene razumno obrazložili, da je storitev dejanja na način, ki je opisan v izreku izpodbijane prvostopenjske sodbe, objektivno izvedljiva, zato je izvedba predlaganih dokazov, ki sta se nanašala na isti predmet dokazovanja (

), nepotrebna. Dokazni zaključek, da je obsojenec takšno objektivno izvedljivo dejanje dejansko storil, pa je sodišče oprlo na dokazno oceno obsojenčevega zagovora, izpovedbe oškodovanke in kontrolnih dokazov, ki so potrdili resničnost njene izpovedbe. Očitek v zahtevah za varstvo zakonitosti, da je sklepanje sodišča o obstoju odločilnih dejstev hipotetično, torej ni utemeljen. Prav tako ni mogoče pritrditi stališču, da sta sodišči s tem, ko sta dokazni zaključek o objektivni izvedljivosti dejanja oprli na lastna izkustva in predvidevanja, izvajali dokazni postopek brez navzočnosti strank. Vsi dokazi, na katerih temeljijo zaključki sodišča, so bili pretreseni na javni glavni obravnavi. Pretresanju dokazov na glavni obravnavi je sledila njihova ocena, najprej v besedi strank, po razglasitvi sodbe pa še s strani sodišč, ki sta to izkustveno oceno razumljivo obrazložili. Tako kot sodišče ne more posegati v dokazno oceno, izjavljeno v besedah strank, tako tudi stranki ne moreta pričakovati, da bodo sodišča dokazno oceno razgrnila, še preden bi jo posredovala v razlogih sodbe.

15. Iz podatkov spisa je razvidno, da je bil dokazni predlog za zaslišanje priče C. C. podan z obrazložitvijo, da priča pozna obdolženca in oškodovanko in bi vedela izpovedati o njunem siceršnjem vedenju, značajskih lastnostih in odzivih na okolico.

Prvostopenjsko sodišče je takšen dokazni predlog, ki se sicer niti ne nanaša neposredno na dokazovanje odločilnih dejstev v zvezi s konkretnim očitkom, razumno zavrnilo kot nepotreben z obrazložitvijo, da gre za osebo, ki je le občasno prihajala na obisk, zaradi česar ni izkazana potrebna verjetnost, da bi priča vedela povedati več o odnosu med obsojencem in oškodovanko, kot so že povedale druge priče, ki so bile obema veliko bližje.

Obsojenčeva zagovornica je v pritožbi vztrajala pri izvedbi predlaganega dokaza in obrazložitev dopolnila z navedbo pisma C. C., ki ga je prejela po izdaji prvostopenjske sodbe in iz katerega izhaja, da je omenjena priča v času obravnavanega dogodka vozila za obsojenčevim vozilom, vendar ni zaznala vijuganja, postanka ali drugih nenavadnih manevrov vozila. Pritožbeno sodišče se je do takšne dopustne pritožbene novote (četrti odstavek 369. člena ZKP) ustrezno opredelilo in dokazni predlog zavrnilo z obrazložitvijo, da iz preostalih izvedenih dokazov ne izhaja, da bi obsojenec zaradi obravnavanega dejanja z vozilom vijugal po cesti ali da bi se kje ustavil, zaradi česar predlagani dokaz ni bil potreben. Glede na ugotovitev sodišča, da je vožnja ves čas potekala normalno, je tudi po presoji Vrhovnega sodišča zavrnitev dokaznega predloga razumno obrazložena, saj se je dokazni predlog nanašal na dokazovanje dejstva, ki je bilo že dokazano, obenem pa iz njega ne izhaja, da naj bi priča zaznala kaj drugega kot zgolj način vožnje. Z zavrnitvijo tega dokaznega predloga sodišči prve in druge stopnje nista prekršili pravice iz 3. alineje 29. člena Ustave RS.

16. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da zatrjevane kršitve zakona niso podane, zato je zahtevi za varstvo zakonitosti zavrnilo na podlagi prvega odstavka 425. člena ZKP.

17. Upoštevajoč vsebino zahtev za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče ni sledilo predlogu vrhovne državne tožilke, naj zahtevi zavrne kot očitno neutemeljeni.

18. Obsojenec je glede na izid postopka z zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi prvega odstavka 95. člena v zvezi z 98.a členom ZKP dolžan plačati sodno takso, ki je po tar. št. 7152 v zvezi s tar. št. 7113 odmerjena na 500,00 EUR.

Sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 30092/2016 z dne 24. 1. 2019, I Ips 133370/2010 z dne 11. 1. 2018 in I Ips 55582/2011-160 z dne 17. 3. 2016. Gl. tudi D. Korošec, S. Zgaga Markelj, J. Stanjko, B. Novak: 173. člen, v: Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1) - posodobljena izdaja - 1. knjiga (ur. D. Korošec et al.), Ljubljana 2023, str. 1272.

Prim. npr. sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 55582/2011-160 z dne 17. 3. 2016 (točka 7).

Sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 48043/2016 z dne 7. 11. 2019.

Prim. sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 37996/2015 z dne 19. 7. 2019.

Podrobno v točkah 6 - 9 in 11 - 12 prvostopenjske sodbe.

Tako npr. odločbe Ustavnega sodišča RS Up-34/93 z dne 8. 6. 1995, Up-11/00 z dne 25. 4. 2002 in Up-88/05 z dne 14. 6. 2007; prim. tudi sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 213/2006 z dne 1. 3. 2007, I Ips 115/2009 z dne 2. 7. 2009, I Ips 23697/2018 z dne 8. 7. 2021 in I Ips 45037/2021 z dne 16. 3. 2023.

Dokazni predlog na list. št. 136 v spisu.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 173, 173/1, 173/4

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 3, 3/2, 355, 355/2, 369, 369/4

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 29, 29/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.