VSRS Sodba II Ips 58/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-04-01

dr. Mateja Končina Peternel (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Matej Čujovič, Maja Jurak, Katarina Parazajda

OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE - VARSTVO POTROŠNIKOV

dopuščena revizija - varstvo potrošnikov - potrošniški spor - potrošniška kreditna pogodba - posojilo v tuji valuti - dolgoročni kredit v CHF - valutna klavzula v CHF - nepošten pogodbeni pogoj - ničnost pogodbe - zastaranje kondikcijskega zahtevka - splošni zastaralni rok za kondikcijski zahtevek - začetek teka zastaralnega roka - zadržanje zastaranja - nepremagljive ovire - sprememba sodne prakse - okoliščine konkretnega primera - evropsko pravo - predlog za predhodno odločanje SEU - vprašanje za predhodno odločanje Sodišču Evropske unije - Direktiva Sveta 93/13/EGS

S sodno odločbo o ničnosti kreditne pogodbe (oziroma njenega določila), ki je pravnomočna in naslovljena na zadevnega potrošnika, se ta nedvomno lahko seznani z nepoštenostjo zadevnega pogodbenega pogoja. Takrat lahko presodi, ali je primerno vložiti tožbo za vračilo zneskov, plačanih na podlagi tega pogoja, ter v roku vloži odškodninski oziroma kondikcijski zahtevek. Zastaralni rok za kondikcijski zahtevek, ki temelji na nični kreditni pogodbi, zato začne teči najkasneje na dan pravnomočnosti odločbe o ničnosti te kreditne pogodbe - ponudnik (banka) pa lahko trdi in dokaže, da je ta (konkretni) potrošnik vedel oziroma bi lahko razumno vedel za nepoštenost zadevnega pogoja že pred izdajo te odločbe.

II. Tožena stranka je dolžna prvemu tožniku v roku 15 dni od vročitve tega sklepa povrniti stroške revizijskega postopka v višini 1.559,90 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka roka za plačilo.

1. Prvi tožnik kot kreditojemalec in zastavitelj ter druga tožnica kot solidarna porokinja in zastaviteljica sta s toženko (banko) 31. 3. 2005 sklenila kreditno pogodbo za stanovanjski kredit v višini 259.010,15 CHF, z dobo vračanja 20 let. Za zavarovanje toženkine denarne terjatve so pogodbene stranke 12. 4. 2005 sklenile še notarski zapis kreditne pogodbe in sporazum o zavarovanju denarne terjatve z zaznambo neposredne izvršljivosti na več nepremičninah.

2. Zaradi neporavnanih obveznosti s strani tožnikov je toženka 9. 7. 2019 odstopila od obravnavane kreditne pogodbe.

3. Tožnika sta 15. 10. 2021 vložila tožbo, s katero sta zahtevala ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe in sporazuma o zavarovanju denarne terjatve, ugotovitev neveljavnosti hipotek in njihov izbris ter plačilo 33.838,61 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zahtevek za plačilo sta zaradi med postopkom izvedenih plačil naknadno večkrat zvišala, nazadnje na 57.795,60 EUR.

4. Sodišče prve stopnje je dovolilo spremembo tožbe (zvišanje tožbenega zahtevka na 57.795,60 EUR), ugotovilo ničnost kreditne pogodbe in notarskega zapisa, ugotovilo neveljavnost hipotek, odredilo njihov izbris ter toženki naložilo plačilo 57.795,60 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (od zneska 33.838,61 EUR od 15. 10. 2021 dalje, od zneska 16.520,47 EUR od 29. 3. 2023 dalje in od zneska 2.436,52 EUR od 25. 9. 2023 dalje). Toženki je naložilo plačilo vseh stroškov postopka tožnikov.

5. Sodišče druge stopnje je zavrnilo toženkino pritožbo in potrdilo odločbo sodišča prve stopnje.

6. Na toženkin predlog je Vrhovno sodišče s sklepom II DoR 113/2025 z dne 16. 7. 2025 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je pravilno stališče višjega sodišča, da zastaralni rok za uveljavljanje kondikcijske terjatve kreditojemalca prične teči šele z zaključkom pogodbenega razmerja.

7. Toženka v reviziji uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka. Poudarja, da zastaralni rok ne more in ne sme biti odvisen od možnosti, ki jih ima tožeča stranka za uspeh s svojim zahtevkom. Stališče, po katerim naj bi tožnika šele po zaključku razmerja lahko ocenila svoj pravni položaj in posledice sklenjene kreditne pogodbe, je pravno nevzdržno in v neposrednem nasprotju s sodno prakso Vrhovnega sodišča (II Ips 269/2015, II Ips 14/2020, II Ips 67/2021). To je namreč v pravni red vpeljalo relativni kriterij, po katerem je pričetek teka roka zastaranja vezan na posameznikovo zavedanje o obstoju okoliščin, zaradi katerih je pravni posel ničen. Zastaranje tako ne začne teči od nekega objektivnega dejstva (zaključek pogodbenega razmerja), temveč od tedaj, ko tožnik zve ali bi ob ustrezni skrbnosti lahko zvedel za razloge ničnosti. Po prepričanju toženke je bilo to najkasneje leta 2015. Tudi Višje sodišče v Ljubljani je v najnovejši zadevi II Cp 1255/2024 poudarilo, da začetek zastaralnega roka ne more biti odvisen od vložitve tožbe za ugotovitev ničnosti ali celo od pravnomočne odločitve o njej ali razvoja sodne prakse v zvezi z ničnostjo tovrstnih pogodb. Sodna praksa je enotna v stališču, da je treba začetek zastaralnega roka vezati na skrbno ravnanje stranke (npr. VSM I Cp 1135/2014).

Revizija v nadaljevanju povzema objektiviziran sistem subjektivne zaznave v nemškem in avstrijskem pravnem redu - upniku ni mogoče očitati neskrbnosti le, če nima niti indica o tem, da mu je zahtevek zoper nasprotno stranko nastal, indici pa so lahko jasno razvidni tudi iz medijskega poročanja. Toženka opozarja, da sta nižji sodišči prezrli njene navedbe o zavedanju prvega tožnika o realnosti prevzetega tveganja. Prvi tožnik je potrdil prejem toženkinega dopisa o možnosti konverzije iz februarja 2015, za katero pa se ni odločil in je celo izrecno poudaril, da možnosti konverzije ni niti preučil. Sicer je toženka prepričana, da sta se tožnika s pomembnimi okoliščinami v zvezi z valutnim tveganjem seznanila že v letu 2011, ko se je zvišala mesečna obveznost. Poleg tega je bila problematika kreditov v CHF najkasneje od januarja 2015 izrazito medijsko obarvana - gre za splošno znano dejstvo in tožnikoma nikakor ni moglo ostati neznano. Pri tem se toženka sklicuje na odločbi Višjega sodišča v Ljubljani v zadevah II Cp 1255/2024 in I Cp 673/2021. Opozarja, da zadevi Sodišča Evropske unije C-698/18 in C- 699/18 za konkretni primer nista uporabljivi, saj po romunskem pravu triletni zastaralni rok začne teči od dne popolne izvršitve pogodbe. V zadevi C-561/21 je Sodišče EU zapisalo, da direktiva ne nasprotuje temu, da ima prodajalec oziroma ponudnik možnost dokazati, da je potrošnik že prej vedel za nepoštenost pogodbenega pogoja. Toženka nazadnje poudarja, da izpodbijana odločitev ni skladna z načelom sorazmernosti in načelom enakosti. Predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da kondikcijski zahtevek prvega tožnika zavrne, oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

8. Tožnika v odgovoru na revizijo predlagata njeno zavrnitev. Opozarjata, da so sodbe Sodišča Evropske unije neposredni formalni in precedenčni vir prava EU erga omnes in ex tunc. V nadaljevanju povzemata odločitev Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 75/2024 in pojasnjujeta, da je z njo odstopilo od prakse Sodišča Evropske unije in od lastne prakse (II Ips 14/2020 in II Ips 67/2021, ki ju odgovor na revizijo tudi povzema). Po mnenju tožnikov je toženkin metodološki pristop revizijskih navedb že v osnovi in konceptualno napačen z vidika prava EU ter temelji na nerealnem pričakovanju, da bi tožnika kot laična potrošnika lahko tožbeni zahtevek uveljavljala že v letu 2011 oziroma 2015. Zgolj povečanje anuitet ne predstavlja jasne informacije o vplivu tečajnih sprememb na celotno kreditno obveznost. Do decembra 2022 tudi ni bilo enega samega primera, da bi kreditojemalci uspeli s tovrstnimi zahtevki. Zanesljiv odgovor na vprašanje ničnosti je bil podan šele s sodbo Vrhovnega sodišča v II Ips 8/2022 v aprilu 2023.

Tožnika predlagata, da Vrhovno sodišče Sodišču Evropske unije postavi dve vprašanji za predhodno odločanje, in sicer: "1.Ali je člen 6(1) in člen 7(a) Direktive 93/13 razlagati tako, da v primeru pogoja kredita v tuji valuti v hipotekarni kreditni pogodbi med banko in potrošnikom, ne da bi bile temu potrošniku pred sklenitvijo te pogodbe s strani banke sporočene informacije, ki bi mu omogočile, da odločitev sprejme preudarno in ob polnem zavedanju ekonomskih posledic, ki jih povzroči sklenitev te pogodbe, nasprotujeta zastaranju vrnitvenih zahtevkov potrošnika do banke pred zaključkom pogodbenega razmerja in sodno ugotovitvijo ničnosti kreditne pogodbe?

2. Ali je člen 6(1) in člen 7(a) Direktive 93/13 razlagati tako, da v primeru pogoja kredita v tuji valuti v hipotekarni kreditni pogodbi med banko in potrošnikom, ne da bi bile temu potrošniku pred sklenitvijo te pogodbe s strani banke sporočene informacije, ki bi mu omogočile, da odločitev sprejme preudarno in ob polnem zavedanju ekonomskih posledic, ki jih povzroči sklenitev te pogodbe in bi banka potrošniku takšen kredit predstavila kot stabilen in ugodnejši od kredita v domači valuti ali od kredita vezanega na valuto EUR, nasprotujeta zastaranju vrnitvenih zahtevkov potrošnika do banke pred zaključkom pogodbenega razmerja in sodno ugotovitvijo ničnosti kreditne pogodbe?"

Izhodišča zastaranja kondikcijskih zahtevkov, ki temeljijo na nedovoljenih pogodbenih pogojih

10. Zastaranje ni samo sebi namen. (Domnevnemu) dolžniku po poteku daljšega časovnega obdobja nudi zaščito pred zahtevki, ki jih ne pričakuje več in se po določenem času težje brani z vsebinskimi argumenti, podprtimi z ustreznimi dokazi. Hkrati upnike spodbuja k aktivnemu uveljavljanju pravic in s tem zagotavljanju pravne varnosti ter stabilnosti pravnih razmerij in pravnega miru. Dolžnik legitimno pričakuje, da bo upnik ravnal tako, da bo čim prej ugotovil, ali ima zoper nekoga določen zahtevek, in ga tudi uveljavljal, saj s tem ščiti svoje interese. Po drugi strani je treba preprečiti položaje, ko bi zahtevek zastaral zaradi upnikove pasivnosti, ki je ni mogoče pripisati njegovi volji, saj v tem primeru dejansko sploh ne bi imel resnične možnosti uveljavljanja zahtevka.

11. Vrhovno sodišče je v zvezi z zastaranjem kondikcijskih zahtevkov iz kreditnih pogodb v zadevi II Ips 67/2021 z dne 21. 7. 2021 že povzelo osnovna vodila iz sodne prakse Sodišča Evropske unije:

‒ treba je upoštevati, da sistem varstva, ki ga uvaja Direktiva 93/13, temelji na pojmovanju, da je potrošnik v razmerju do prodajalca ali ponudnika v podrejenem položaju glede pogajalske moči in ravni obveščenosti, zaradi česar privoli v pogoje, ki jih je prej sestavil prodajalec ali ponudnik, ne da bi imel možnost vplivati na njihovo vsebino;

‒ pri presoji vprašanja, ali nacionalno pravo potrošniku onemogoča ali prekomerno otežuje uveljavljanje varstva iz Direktive 93/13, je treba upoštevati tudi trajanje roka in način njegove uporabe, vključno z začetkom teka navedenega roka;

‒ pri vprašanju začetka teka zastaralnega roka je treba upoštevati, da je mogoče, da potrošniki ne vedo, da je pogoj v pogodbi, sklenjeni s prodajalcem ali ponudnikom, nepošten, ali da ne razumejo obsega svojih pravic, ki izhajajo iz Direktive 93/13; in

‒ zastaralni rok je lahko združljiv z načelom učinkovitosti le, če je imel potrošnik možnost, da se seznani s svojimi pravicami, preden je ta rok začel teči ali je potekel.

12. Sodišče Evropske unije je v sodbi C‑561/21 (Banco Santander SA) z dne 25. 4. 2024 sprejelo nadaljnja stališča, ki nacionalna sodišča zavezujejo pri presoji. Navedena sodba se sicer nanaša na plačilo različnih stroškov, nastalih zaradi kreditne pogodbe (notarski stroški, zemljiška knjiga in upravni stroški, skupaj z zakonskimi obrestmi), a v skladu z argumentom podobnosti ni videti razlogov za različno obravnavo teh stroškov in zahtevka za vračilo (pre)plačanih obrokov kredita.

Odločitev Sodišča Evropske unije je mogoče strniti v tri točke

‒ zastaralni rok za vložitev tožbe za vračilo stroškov, ki jih je potrošnik plačal na podlagi pogoja iz pogodbe, katerega nepoštenost je bila ugotovljena s pravnomočno sodno odločbo, izdano po plačilu teh stroškov, lahko začne teči na datum, ko je ta odločba postala pravnomočna - ima pa ponudnik možnost dokazati, da je ta potrošnik vedel oziroma bi lahko razumno vedel za nepoštenost pogoja pred izdajo te odločbe;

‒ zastaralni rok za vložitev tožbe za vračilo stroškov, ki jih je potrošnik plačal na podlagi pogoja iz pogodbe, sklenjene s prodajalcem ali ponudnikom, katerega nepoštenost je bila ugotovljena s pravnomočno sodno odločbo, izdano po plačilu teh stroškov, ne more začeti teči pred dnevom, ko je nacionalno vrhovno sodišče v ločenih zadevah izdalo sodbe, s katerimi so bili za nepoštene razglašeni standardizirani pogoji, ki ustrezajo pogoju iz te pogodbe; in

‒ zastaralni rok za vložitev tožbe za vračilo stroškov, ki jih je potrošnik plačal na podlagi pogoja iz pogodbe, sklenjene s prodajalcem ali ponudnikom, katerega nepoštenost je bila ugotovljena s pravnomočno sodno odločbo, ne more začeti teči na dan, ko je Sodišče EU izdalo nekatere sodbe, s katerimi je bila načeloma potrjena skladnost zastaralnih rokov za vložitev tožb za vračilo s pravom Unije, če sta s temi roki spoštovani načeli enakovrednosti in učinkovitosti.

13. Iz zgoraj povzetega izhaja, da zastaralni rok za kondikcijski zahtevek, ki temelji na nični kreditni pogodbi, začne teči najkasneje na dan pravnomočnosti odločbe o ničnosti te kreditne pogodbe - ponudnik (banka) pa lahko trdi in dokaže, da je ta (konkretni) potrošnik vedel oziroma bi lahko razumno vedel za nepoštenost zadevnega pogoja že pred izdajo te odločbe.

14. Odločitev o začetku teka zastaranja je torej odvisna od tega, s kakšno trditveno in dokazno ponudbo toženka utemeljuje ugovor zastaranja v posameznem primeru oziroma kakšne so pravno pomembne okoliščine na katere se sklicuje. Tipičen primer presoje ugovora zastaranja v okoliščinah konkretnega dejanskega stanja je Vrhovno sodišče obravnavalo v sodbi II Ips 75/2024 z dne 7. 5. 2025.

V tej, predhodni zadevi se na sodbo SEU C‑561/21 (Banco Santander SA) z dne 25. 4. 2024 sicer ni oprlo.

15. Če obe stališči v tokratni zadevi združi, to pomeni, da velja izpodbojna domneva, da so nepremagljive ovire trajale do ugotovitve ničnosti. Trditveno in dokazno breme za izpodbitje te domneve pa je na ponudniku oziroma toženki.

16. V obravnavanem primeru so stranke kreditno pogodbo sklenile 31. 3. 2005. Toženka je 9. 7. 2019 odstopila od pogodbe. Tožnika sta tožbo z ničnostnim in kondikcijskim zahtevkom vložila 15. 10. 2021.

17. Toženka je v postopku navajala, da je vrednost EUR proti CHF že v letu 2011 znašala zgolj še 1,0499 CHF (31. 3. 2005 je znašala 1,5523) in je nato v septembru 2011 prišlo do fiksiranja menjalnega tečaja s strani švicarske centralne banke, ki je trajalo več kot tri leta, do leta 2015. Zato je prepričana, da se je valutno tveganje ustalilo že pred letom 2015. Poleg tega je februarja 2015 prvemu tožniku poslala obvestilo o možnosti konverzije kredita zaradi nihanja valute.

18. Sodišče prve stopnje je v svoji odločitvi pojasnilo, da je pogodba s spremenljivo obrestno mero sama po sebi vezana na spremembo in s tem nihanje mesečne anuitete. Zaključilo je, da potrošnik vse do konca pogodbenega razmerja ne more vedeti, ali je bila odločitev o načinu kreditiranja z valutno klavzulo smotrna ali ne in kakšni bodo dejanski učinki sklenjene pogodbe, zato do takrat zastaranje ne more teči. Poleg tega je toženka od pogodbe odstopila 9. 7. 2019, zato vsaj pred tem zastaranje ni moglo teči. Sodišče druge stopnje je temu pritrdilo ter dodalo, da se je sodna praksa Vrhovnega sodišča spremenila šele s sodbo II Ips 8/2022 z dne 19. 4. 2023 in da se zato prvi tožnik v času trajanja pogodbenega razmerja še ni mogel seznaniti s pravno oceno o morebitni ničnosti kreditne pogodbe.

19. Institut zastaranja ne sme čezmerno otežiti uresničevanja pravic potrošnika, ki so mu podeljene z Direktivo 93/13, in s tem kršiti načela učinkovitosti v povezavi z načelom pravne varnosti. S sodno odločbo o ničnosti kreditne pogodbe (oziroma njenega določila), ki je pravnomočna in naslovljena na potrošnika, se ta nedvomno lahko seznani z nepoštenostjo pogodbenega pogoja. Takrat lahko presodi, ali je primerno vložiti tožbo za vračilo zneskov, plačanih na podlagi tega pogoja, ter v roku vloži odškodninski oziroma kondikcijski zahtevek. Ne gre torej za vezanost začetka teka zastaralnega roka na neko objektivno okoliščino (izdaja odločbe o ničnosti pogodbe oziroma njena pravnomočnost, prenehanje pogodbenega razmerja), kot ugovarja toženka, temveč je to (zgolj) časovna točka, ki (lahko) omogoča sklepanje, da se je potrošnik (najkasneje) takrat seznanil oziroma bi se lahko seznanil z nepoštenostjo pogodbenih pogojev in pravno oceno posledic te nepoštenosti (subjektivna zaznava).

20. Seveda takšna potrošnikova subjektivna zaznava lahko nastopi že prej - na ponudniku (banki) je, da dokaže, da je potrošnik za nepoštenost pogodbenih pogojev oziroma pravne posledice tega vedel oziroma bi lahko vedel (že) pred izdajo sodbe, s katero je bila ugotovljena ničnost navedenega pogoja. Sodišče Evropske unije je v zvezi s tem poudarilo, da mora banka v ta namen predložiti posebne dokaze, ki se nanašajo na njeno razmerje do tega potrošnika. Iz tega jasno izhaja, da za začetek teka zastaralnega roka ne zadostuje splošno zatrjevana medijska obarvanost te teme - ni mogoče reči, da gre za splošno znano dejstvo, ki tožnikoma nikakor ni moglo ostati neznano (v nasprotnem primeru bi za vse kreditojemalce veljal enak zastaralni rok).

21. V obravnavani zadevi toženka svojega dokaznega bremena ni zmogla. Že iz njenih trditev izhaja, da zgodnejši začetek teka zastaralnega roka utemeljuje predvsem na splošnih, objektivnih dejstvih, kot so sprememba valutnega tečaja in s tem padec mesečne anuitete, in ne na dejstvih, ki izhajajo iz konkretnega razmerja do tožnikov. Poleg tega nižji sodišči - kljub zavzetemu stališču, da zastaranje ne more začeti teči pred zaključkom pogodbenega razmerja oziroma pred odstopom toženke od pogodbe - teh navedb nista prezrli, temveč sta se do njih določno opredelili. Sodišče prve stopnje je v 37. točki obrazložitve pojasnilo, zakaj sprememba mesečne anuitete v letu 2011 sama po sebi ni mogla vplivati na zavedanje prvega tožnika o učinku teh nihanj na njegovo celotno obveznost, še manj na nepoštenost pogodbenega pogoja v kreditni pogodbi. Višje sodišče je temu pritrdilo. Tudi golo dejstvo, da je toženka prvemu tožniku v februarju 2015 (zgolj) kot eno od možnosti odplačevanja kredita ponudila spremembo valute kredita v evre, samo po sebi še ne pomeni, da se je prvi tožnik na ta način seznanil z nepoštenostjo pogodbenih pogojev v kreditni pogodbi in s tem z njihovo ničnostjo. Kaj več od tega toženka ni trdila, še manj dokazala. Tožba, vložena 15. 10. 2021, ki vsebuje hkrati ničnostni in vrnitveni zahtevek, je glede na vse povedano pravočasna.

22. Stališče višjega sodišča, da zastaralni rok za uveljavljanje kondikcijske terjatve kreditojemalca lahko prične teči šele z zaključkom pogodbenega razmerja (in nikakor prej), torej ni pravilen. A revizija ob zgoraj pojasnjenem kljub temu ni utemeljena, saj toženka ni uspela dokazati, da je zastaralni rok začel teči že pred tem (da je prvi tožnik že prej vedel oziroma bi lahko vedel za nepoštenost zadevnega pogoja). Njen ugovor zastaranja zato ni utemeljen in je izpodbijana odločitev o ugoditvi zahtevku za plačilo pravilna.

23. Vrhovno sodišče je na podlagi tega revizijo zavrnilo in potrdilo izpodbijano odločbo (378. člen Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP).

O predlogu za postavitev vprašanja za predhodno odločanje Sodišča Evropske unije

24. Tožnika sta v odgovoru na revizijo postavila predlog za postavitev dveh vprašanj za predhodno odločanje Sodišča Evropske unije. V skladu s sodno prakso Sodišča EU mora nacionalno sodišče, kadar se sooči z vprašanjem razlage prava EU, izpolniti predložitveno dolžnost, razen če ugotovi: a) da vprašanje ni upoštevno; b) da je upoštevna določba prava EU že bila predmet razlage Sodišča EU (acte éclairé) ali c) da se pravilna uporaba prava EU ponuja tako očitno, da ne pušča prostora za razumen dvom (acte clair). V takih primerih lahko nacionalno sodišče opusti predložitev predhodnega vprašanja in ga reši sámo.

25. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je bila upoštevna določba prava EU že predmet razlage Sodišča EU (acte éclairé), in sicer predvsem v sodbi C‑561/21, kot je bilo že zgoraj pojasnjeno, in v njej povzetih zadevah. Predlog za postavitev vprašanja za predhodno odločanje zato ni utemeljen.

26. Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena in prvem odstavku 154. člena ZPP. Revidentka z revizijo ni uspela, zato sama trpi svoje stroške revizijskega postopka, prvemu tožniku pa je dolžna povrniti stroške odgovora na revizijo: 2100 točk (1260 EUR) za sestavo odgovora na revizijo (tar. št. 22/3 Odvetniške tarife, v nadaljevanju OT, v povezavi s prvim odstavkom 7. člena OT), 31 točk (18,60 EUR) za materialne izdatke (tretji odstavek 11. člena OT) in DDV v višini 281,30 EUR. Skupno znašajo njegovi stroški 1559,90 EUR. Toženka mu jih mora povrniti v roku 15 dni, od tedaj dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Vrhovno sodišče skupne vrednosti odvetniške storitve kljub zahtevku ni zvišalo za zastopanje dveh strank (prvi odstavek 7. člena OT), saj se zahtevek za plačilo, ki je predmet izpodbijane odločitve in s tem revizije oziroma odgovora na revizijo, nanaša le na prvega tožnika kot kreditojemalca (in ne tudi na drugo tožnico kot solidarno porokinjo oziroma zastaviteljico).

27. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenem v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Prim. N. Zupan, Subjektivni začetek teka zastaranja v zasebnem pravu, Podjetje in delo : revija za gospodarsko, delovno in socialno pravo, št. 8, 2021, str. 1147-1148.

Glej tudi zadevo C-679/24 (UniCredit Bank in Momentum Credit) z dne 19. 3. 2026.

Strnjeno ga ponazarja 50. točka te sodbe: " Tožnik je v času sklepanja Aneksa št. 2 poznal dejanske okoliščine glede svojega prikrajšanja ter vedel, da je ta posledica pogodbenega pogoja, ki so mu ga uslužbenci banke prikazovali v drugačni, bistveno napačni luči ter ga zavedli. Ob skrbnem ravnanju bi se lahko obrnil na strokovno pravno pomoč (bolje: bi to za varstvo svojega pravnega položaja mogel in moral storiti). Pravni strokovnjak bi upoštevaje postavljeno pravo tedaj lahko oblikoval ustrezen sodni kondikcijski zahtevek. Ker je tako in je bilo, upoštevaje 5 letni zastaralni rok, za to dovolj časa, ni bilo več nepremagljivih ovir, ki bi utemeljevale nadaljnje zadrževanje teka zastaranja."

Zadeva C-144/23 z dne 15. 10. 2024 (Kubera) in v njej citirane odločbe Sodišča EU.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 87, 87/1, 336, 336/1, 346

Zakon o sodiščih (1994) - ZS  - člen 113a, 113a/2

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 378

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah - člen 3, 4, 5

Pogodba o delovanju  Evropske unije (PDEU) - člen 267, 267/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.