VSRS Sodba IV Ips 18/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-01-15

Mitja Kozamernik (preds.), mag. Andreja Sedej Grčar (poroč.), Marjeta Švab Širok

prekršek neznatnega pomena - oportunitetno načelo - razlogi o odločilnih dejstvih

Za uporabo oportunitetnega načela, ki sodišču omogoča, da ustavi prekrškovni postopek, če oceni, da je to bolj smotrno kot vodenje postopka o prekršku oziroma kot izdaja sodbe, s katero se prekrškovni obdolženec spozna za odgovornega storitve prekrška, je treba sočasno imeti pred očmi določbi 9. točke prvega odstavka 136. člena ZP-1 in 6.a člena ZP-1.

V skladu z določbo 9. točke prvega odstavka 136. člena ZP-1 je temeljni pogoj za ustavitev postopka, da gre za prekršek neznatnega pomena. To samo po sebi še ne zadošča za uporabo oportunitetnega načela, saj morajo biti alternativno podane posebne okoliščine, nizka stopnja odgovornosti ali storilčeve osebne okoliščine, ki kažejo, da prekrškovni postopek ne bi bil smotrn.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

1. Prekrškovni organ Inšpektorat Republike Slovenije za šolstvo in šport je storilkama prekrška pravni osebi A. in odgovorni osebi pravne osebe B. B. izdal odločbo o prekršku s katero je pravno osebo spoznal za odgovorno storitve prekrška po peti alineji 1. točke 38. člena Zakona o inšpekcijskem nadzoru (v nadaljevanju ZIN), odgovorno osebo pravne osebe pa za odgovorno storitve prekrška po peti alineji 1. točke 38. člena, v zvezi s 3. točko 38. člena ZIN. Pravni osebi je izrekel globo 1500 EUR, odgovorni osebi pa globo 500 EUR. Odločil je, da sta storilki prekrškov dolžni plačati sodni taksi. Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo ZSV-532/2022-2427 z dne 19. 7. 2024 zahtevi za sodno varstvo ugodilo in odločbo prekrškovnega organa spremenilo tako, da je prekrškovni postopek zoper odgovorno osebo pravne osebe ustavilo. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo PRp 563/2024 z dne 22. 5. 2025 sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je ustavilo prekrškovni postopek tudi zoper pravno osebo, sicer pa je pritožbo prekrškovnega organa zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenih delih potrdilo izpodbijano sodbo.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je vložila zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovna državna tožilka Katjuša Čeferin, kot navaja v uvodu, zaradi kršitve 14. in 22. člena Ustave Republike Slovenije (Ustava), prvega odstavka 68. člena v zvezi z drugim odstavkom 155. člena, 139. člena v zvezi z 8. točko prvega odstavka 155. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) ter zaradi kršitve 6.a člena in 9. točke prvega odstavka 136. člena v zvezi s 4. točko 156. člena ZP-1. V obrazložitvi zahteve navaja, da izpodbijana pravnomočna sodba ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih, od katerih je odvisna presoja, ali gre za prekršek neznatnega pomena. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in ugotovi, da so bile z izpodbijano sodbo storjene v uvodu zahteve zatrjevane kršitve.

3. V obravnavani zadevi je jedro prekrškovnega očitka pravni in odgovorni osebi, da v inšpekcijskem nadzoru inšpektorju nista izročili dokumentacije (devetih natisnjenih zaslonskih slik elektronskih sporočil), temveč sta mu jih dali le na vpogled.

4. Bistvo vložene zahteve za varstvo zakonitosti je, poleg nestrinjanja z odločitvijo sodišča, ki je zoper storilki prekrškov ustavilo prekrškovni postopek, uveljavljanje kršitve po 8. točki prvega odstavka 155. člena ZP-1, ker so razlogi izpodbijane sodbe pomanjkljivi oziroma iz njih ni mogoče razbrati razlogov o odločilnih dejstvih, ki nakazujejo, da gre v obravnavanem primeru za prekršek neznatnega pomena. Vložnica zahteve posebej poudarja, da sodišči nista obrazložili, kako sta prišli do zaključka, da je odgovorna oseba prekršek storila s krivdno obliko nezavestne malomarnosti. Zahtevo sklene z navedbo, da sta sodišči kršili tudi načelo materialne resnice, postopek pa sta vodili enostransko, v korist storilk prekrškov.

5. Za uporabo oportunitetnega načela, ki sodišču omogoča, da ustavi prekrškovni postopek, če oceni, da je to bolj smotrno kot vodenje postopka o prekršku oziroma kot izdaja sodbe, s katero se prekrškovni obdolženec spozna za odgovornega storitve prekrška, je treba sočasno imeti pred očmi določbi 9. točke prvega odstavka 136. člena ZP-1 in 6.a člena ZP-1. V skladu z določbo 9. točke prvega odstavka 136. člena ZP-1 sodišče ustavi postopek o prekršku, če gre za prekršek neznatnega pomena, posebne okoliščine, nizka stopnja odgovornosti ali storilčeve osebne okoliščine pa kažejo, da postopek ne bi bil smotrn. Za prekršek neznatnega pomena se v skladu z določbo 6.a člena šteje prekršek, ki je bil storjen v okoliščinah, ki ga delajo posebno lahkega in pri katerem ni nastala oziroma ne bo nastala škodljiva posledica ali je ta neznatna. Pri presoji, ali ustaviti postopek iz razlogov smotrnosti, bo sodišče v skladu z diskrecijsko pravico uporabilo test sorazmernosti med neznatnim pomenom prekrška in posledicami, ki bi jih povzročil postopek o prekršku oziroma izrek sankcije.

6. V obravnavanem primeru je iz razlogov izpodbijane pravnomočne sodbe razvidno, da sta storilki izpolnili zahtevane obveznosti iz ureditvene odločbe, ki jo je izdal Inšpektorat RS za šolstvo, torej da sta pričeli z zbiranjem soglasij za izvajanje samotestiranja učencev. Pridobitev teh soglasji je bila namreč nujna za izvedbo pouka v šolskih prostorih. Nadalje je iz razlogov izpodbijane pravnomočne sodbe razvidno, da je odgovorna oseba pravne osebe inšpektorju omogočila vpogled v zaslonsko sliko računalnika na kateri je bila dokumentacija - elektronska sporočila staršem v zvezi s podajo soglasij za izvajanje ukrepov v času epidemije Covid-19. Končno sta sodišči ugotovili, da je Inšpektorat RS za šolstvo storilki prekrška obvestil, da ni več razlogov za nadaljevanje inšpekcijskega postopka.

7. Na podlagi navedenih dejanskih okoliščin sta sodišči zaključili, da zaradi neizročitve devetih natisnjenih zaslonskih slik elektronskih sporočil, ki jih je šola poslala staršem otrok, ni bila povzročena škoda ter da posebne okoliščine, nizka stopnja odgovornosti in storilčeve osebne okoliščine kažejo, da postopek v obravnavanem primeru ne bi bil smotrn, ker sta storilki izpolnili vse zahtevane obveznosti, ki jima jih je naložil šolski inšpektor, z inšpektoratom sta sodelovali in ga obveščali o izvajanju ukrepov, odgovorna oseba pa je ravnala z nizko stopnjo odgovornosti. Sodišče je opravilo tudi test sorazmernosti med težo očitane kršitve in smotrnostjo kaznovanja storilk prekrškov.

8. Takšni razlogi izpodbijane pravnomočne sodbe ustrezajo standardu obrazloženosti sodne odločbe iz 22. člena Ustave in omogočajo nedvoumen vpogled v presojo sodišča, zakaj gre v obravnavanem primeru za prekršek neznatnega pomena in zakaj so hkrati podane (p)osebne okoliščine, ki v skladu z načelom sorazmernosti terjajo ustavitev prekrškovnega postopka.

9. Obravnavanega prekrška - odklonitve izročitve dokumentacije inšpektorju v fizični obliki - tudi po presoji Vrhovnega sodišča namreč ni mogoče obravnavati ločeno od celotnega ravnanja pravne in odgovorne osebe v inšpekcijskem postopku, ki je potekal v času epidemije Covid-19. Kot že rečeno je odgovorna oseba z inšpekcijskim organom sodelovala, si prizadevala odpraviti pomanjkljivosti, ki so onemogočale izvedbo pouka v šoli, inšpektorju je dala na vpogled zahtevano dokumentacijo, inšpekcijski postopek pa je bil nenazadnje ustavljen, iz česar je mogoče sklepati, da so bile pomanjkljivosti v zvezi z izvajanjem epidemioloških ukrepov odpravljene.

10. V skladu z določbo 9. točke prvega odstavka 136. člena ZP-1 je temeljni pogoj za ustavitev postopka, da gre za prekršek neznatnega pomena. To samo po sebi še ne zadošča za uporabo oportunitetnega načela, saj morajo biti alternativno podane posebne okoliščine, nizka stopnja odgovornosti ali storilčeve osebne okoliščine, ki kažejo, da prekrškovni postopek ne bi bil smotrn.

11. V obravnavanem primeru je pritrditi vložnici zahteve, da sodišče ni podrobneje obrazložilo zakaj šteje, da je odgovorna oseba prekršek storila s krivdno obliko nezavestne malomarnosti. Vendar pa navedena pomanjkljivost razlogov izpodbijane sodbe ne vpliva na njeno zakonitost. Nizka stopnja odgovornosti je namreč le ena od alternativno predvidenih okoliščin, ki morajo biti izpolnjene, da sodišče ustavi postopek v skladu z določbo 9. točke prvega odstavka 136. člena ZP-1. Povedano drugače: tudi če storilec ne bi ravnal z nizko stopnjo odgovornosti, pa bi bile podane posebne okoliščine ali storilčeve osebne okoliščine, bi sodišče imelo podlago za ustavitev prekrškovnega postopka. Seveda ob predhodni presoji, da gre za prekršek neznatnega pomena.

12. V obravnavanem primeru je kot rečeno sodišče podrobno obrazložilo, zakaj šteje, da gre za prekršek neznatnega pomena in katere so tiste posebne okoliščine konkretnega primera, ki kažejo na nesmotrnost prekrškovnega postopka. Nestrinjanje vložnice zahteve s temi okoliščinami ter navajanje, da je odgovorna oseba direktor šole, ki ima posebno funkcijo in zaupanje, da bi morala poznati določbe ZIN, da je obremenjujoča okoliščina, da je prekršek storila v odnosu do uradne osebe ter da bi njen cilj moral biti zagotavljanje varnega in spodbudnega učnega okolja, po vsebini ne pomenijo uveljavljanja kršitve zakona, temveč nestrinjanje vložnice zahteve z ustavitvijo prekrškovnega postopka in s tem uveljavljanje nedovoljenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

13. Ker Vrhovno sodišče ni ugotovilo kršitev, ki jih v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja vrhovna državna tožilka, zahteva pa je bila vložena tudi iz nedovoljenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, je zahtevo na podlagi določbe 425. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) v zvezi s 171. členom ZP-1 zavrnilo.

Tako tudi Čas, P. in Orel, N. (2018): Zakon o prekrških (ZP-1) s komentarjem, Lexpera, GV Založba, Ljubljana, stran 769-770.

Zakon o prekrških (2003) - ZP-1  - člen 155, 155/1, 155/1-8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.