VSRS Sodba III Ips 10/2024
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-07-08

dr. Damjan Orož (preds.), Franc Seljak (poroč.), dr. Miodrag Đorđević, Vladimir Horvat, Magda Teppey

dopuščena revizija - odškodninska odgovornost članov nadzornega sveta - ravnanje v nasprotju z dolžno skrbnostjo - zmanjšanje odškodnine - dolžnost zmanjševanja škode - materialnopravni ugovor - zavrnitev revizije

Dolžnost ravnanja vsakega člana vodenja ali nadzora v dobro družbe terja od njega, da si s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika prizadeva za sprejem odločitev, ki bodo v korist družbe. Vloga posameznih članov nadzornega organa ni zgolj v prispevanju svojega glasu k predlagani odločitvi, temveč tudi v udeležbi v razpravi skupaj z drugimi člani tega kolektivnega organa, da se sprejme odločitev, ki bo v dobro družbi. Sodišče druge stopnje je zato pravilno sklepalo, da bi se peti toženec lahko razbremenil odškodninske odgovornosti za sprejeto odločitev nadzornega sveta le, če bi dokazal, da si je (aktivno) prizadeval za sprejem odločitve, ki bi bila skladna z ravnanjem vestnega in poštenega gospodarstvenika in preprečiti sprejetje neinformirane odločitve nadzornega sveta. Delovanje petega toženca v smeri sprejema sklepa, za katerega se je izkazalo, da je bil v škodo družbi, zato ne predstavlja prizadevanja v dobro družbi.

Sklepanje sodišč prve in druge stopnje o nastanku (vtoževane) škode temelji na dokaznem sklepanju, ki je usmerjeno na čas, ko je bila sprejeta škodljiva odločitev. Vprašanje in revizijski očitki pa so usmerjeni v dogajanje po samem škodnem dogodku in nastanku škode v obliki previsokega plačila za kupljen delež delnic v ciljni družbi. Morebitno neskrbno izvrševanje pooblastil nove uprave po škodnem dogodku ne izključuje odškodninske odgovornosti prvega toženca kot člana nadzornega sveta za škodo, ki je nastala v posledici sprejema odločitve glede cene odkupa 10-odstotnega deleža v A.

Pravili četrtega in petega odstavka 243. člena OZ sodita v področje odmere odškodnine, ne pa med predpostavke odškodninske odgovornosti. Procesno gledano sklicevanje na pravno podlago iz četrtega in petega odstavka 243. člena OZ ne sodi v vprašanje obstoja odškodninske podlage, temveč v višino upravičenja, ki jo lahko uveljavlja oškodovanec. Iz takšne razmejitve jasno izhaja, kakšna procesna sredstva so na voljo odškodninsko odgovornemu zavezancu v povezavi s sklicevanjem na to pravno podlago.

II. Četrta toženka ter prvi, drugi, tretji, peti, šesti in osmi toženec so dolžni v petnajstih dneh od prejema te sodbe povrniti tožeči stranki vsak po 11.776,48 EUR stroškov revizijskega postopka.

1. Tožnica je v tožbi in nadaljnjih vlogah trdila, da so toženci, ki so bili v spornem obdobju člani njenega nadzornega sveta, opustili dolžno skrbnost pri podaji soglasja k nakupu 10 odstotnega deleža v družbi A. a. s. (v nadaljevanju A.), ker niso razpolagali s cenitvijo vrednosti 10-odstotnega deleža v A. in ker niso upoštevali, da kapitalska udeležba v višini 10 odstotkov v A. z enim članom v tričlanski upravi in enim članom v petčlanskem nadzornem svetu ne zagotavlja sinergij. Še posebej je temu tako, ker gre za kapitalsko udeležbo v finančnem holdingu, ne pa v hčerinskih družbah holdinga, ki bi lahko poslovno sodelovale s tožnico. Škoda zaradi previsoke vrednosti 10-odstotnega deleža A. naj bi znašala 5,73 mio EUR in predstavlja razliko med 10 odstotkov od zgornje meje cenitve A. po poročilu družbe B. (11,9 mio EUR) in ceno, ki izhaja iz cenitve A., ki jo je opravila družba C. in jo je predložila tožnica (6,17 mio EUR). Škoda zaradi neobstoječih sinergij naj bi znašala 13,9 Mio EUR, kar pomeni razliko med ceno po prodajni pogodbi o nakupu deleža, s katero je soglašal nadzorni svet (25,8 mio EUR), in najvišjim zneskom 10 odstotnega deleža zgornje meje cenitve A. po poročilu družbe B. (11,9 mio EUR).

Odločitvi in nosilni razlogi sodišč prve in druge stopnje

2. Sodišče prve stopnje je po tem, ko je Vrhovno sodišče s sklepom III Ips 47/2020 z dne 24. 8. 2021 razveljavilo prejšnji sodbi sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, ponovno (tretjič) odločilo o tožbi. Razsodilo je, da so toženci dolžni tožnici v roku 15 dni nerazdelno plačati odškodnino v višini 16.387.100,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 10. 2008 dalje. Višji tožbeni zahtevek za plačilo 3.242.900,00 EUR je zavrnilo. Odločilo je še, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka.

3. Tožbeni zahtevek je presojalo na podlagi 263. člena Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1), ki ureja odškodninsko odgovornost članov organa vodenja in nadzora za škodo, ki nastane družbi kot posledica kršitve njihovih dolžnosti. Ugotovilo je, da so toženci pri sprejemanju sklepa o soglasju k nakupu 10 odstotnega deleža A. ravnali neskrbno, ker niso dokazali že ene od kumulativno zahtevanih predpostavk pravila podjetniške presoje, to je, da so odločali na podlagi primernih informacij. Neutemeljeno so se v celoti zanesli in zadovoljili z informacijami, ki jih je zagotovila uprava tožnice. Po stališču prvostopenjskega sodišča je ključno, da toženci, ob predpostavki nakupa 10 odstotkov delnic A., niso preverjali ali vsaj zahtevali informacij o povečanju pretovora, stroških, ki bi bili potrebni za povečanje zmogljivosti in o njegovi uresničljivosti. Toženci niso dokazali, da so opravili kritično vrednotenje podlag za izračun sinergijskih učinkov in v zvezi s tem zahtevali ustrezna pojasnila. S tem niso izkazali skrbnosti vestnega in poštenega gospodarstvenika kot elementa dopustnosti ravnanja. Ker toženci niso uspeli dokazati, da so bila pričakovanja sinergijskih učinkov ob sprejemu poslovne odločitve realna, kar bi lahko opravičevalo dvig cene kupljenih delnic, sodišče prve stopnje ni ponovno presojalo, ali je bila vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem tožencev in realizacijo sinergij pretrgana. Ker so bila pričakovanja sinergijskih učinkov nerealna, na nastanek škode kasnejša ravnanja tožnice niso mogla vplivati in zato sodišče prve stopnje teh ravnanj ni presojalo. Zavzelo je stališče, da tožnica zaradi svojih kasnejših ravnanj ne more biti soodgovorna za nastalo škodo. Ugotovilo je, da med nastalo škodo in ravnanjem tožencev obstoji adekvatna vzročna zveza. Ovrglo je vse ekskulpacijske razloge, na katere so se sklicevali toženci in ugotovilo, da je za nastalo škodo podana njihova odgovornost. Presodilo je, da je tožnici nastala materialna škoda v obliki preplačila 10 odstotnega deleža v lastniškem kapitalu A. Višino škode je ugotovilo s pomočjo izvedenca, ki je izračun opravil ob predpostavki, da je vrednost holdinga A. 104 Mio EUR. Upoštevalo je razliko med vplačano kupnino v višini 25.800.000,00 EUR in oceno vrednosti 10-odstotnega deleža v lastniškem kapitalu A. v višini 9.412.900,00 EUR (izhajajoč iz vrednosti 100-odstotnega deleža A.), kar znaša 16.387.100,00 EUR. Tožnici je priznalo tudi zakonske zamudne obresti od 3. 10. 2008 dalje, ko je bilo izvršeno nakazilo sporne kupnine.

4. Sodišče druge stopnje je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje in odločilo, da vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka. Zavzelo je stališče, da se nihče od tožencev ne more sklicevati na pravilo proste podjetniške presoje, ker niso odločali na podlagi ustreznih informacij. Po presoji sodišča druge stopnje se od tožencev pričakuje, da pred izdajo soglasja k nakupu pridobijo dodatne informacije, še posebej v konkretnem primeru, ko naj bi pričakovani sinergijski učinki utemeljevali kar 2,5-krat višjo ceno, pri čemer nakup nekontrolnega deleža neke družbe sam po sebi praviloma ne ustvarja sinergijskih učinkov. Po presoji sodišča druge stopnje njihovega ravnanja ni mogoče oceniti kot skrbnega v smislu 263. člena ZGD-1. Toženci tudi niso izkazali, da so vestno izpolnjevali svoje naloge. Ker niso zmogli dokaznega bremena, da je bilo plačilo 25,8 mio EUR za paket 10 odstotkov delnic A. v delu, v katerem presega 10 odstotkov vrednosti A., utemeljeno (niti, da je bilo utemeljeno vsaj deloma), je po stališču sodišča druge stopnje pravilen sklep prvostopenjskega sodišča, da je tožnici nastala škoda v višini razlike med takratno vrednostjo poslovnega deleža in plačano ceno. Sodišče druge stopnje je kot neutemeljene presodilo pritožbene navedbe v delu, v katerem se pritožniki sklicujejo na določbe Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) o zmanjšanju odškodnine. Zavzelo je stališče, da gre v predmetni zadevi za poslovno škodo, zato se določbe o zmanjšanju odškodnine ne uporabljajo. Navedlo je, da se v postopku ni izkazalo, da bi bilo z nakupom 10 odstotkov delnic A. mogoče pričakovati sinergijske učinke, ki bi utemeljevali plačano ceno, zato ravnanje tožnice, ki je odstopila od projekta sodelovanja s A., s čimer naj bi po trditvah tožencev onemogočila realizacijo sinergijskih učinkov, ne more pretrgati vzročne zveze. Zaključilo je, da so izpolnjene vse predpostavke odškodninske obveznosti tožencev po drugem odstavku 263. člena ZGD-1.

5. Vrhovno sodišče je dopustilo naslednja revizijska vprašanja:

- na predlog četrte toženke in osmega toženca s sklepom III DoR 116/2023, 120/2023 z dne 6. 2. 2024:

Ali sta sodišči druge in prve stopnje pravno neutemeljeno opustili pravno presojo ravnanj tožeče stranke v času po nakupu z uporabo določbe četrtega in petega odstavka 243. čl. OZ glede dolžnosti oškodovanca zmanjševati (ali izničevati) škodo?

- na predlog drugega, tretjega in šestega toženca s sklepom III DoR 118/2023 z dne 6. 2. 2024:

Ali ni pred odločitvijo o odškodnini sodišče dolžno preveriti, ali je oškodovanec postopal po 171. členu OZ, kar spada med njegove dolžnosti? Konkretno - ali je bila nova uprava D. od junija 2009 dalje, glede na to, da sinergije do tedaj še niso nastale, dolžna ravnati kot vesten oškodovanec po 171. členu OZ, to je storiti vse, da bi bila škoda zaradi eventuelno izostalih sinergij čim manjša, ali da ta sploh ne bi nastala? Ali je bila nova uprava D. od junija 2009 dalje dolžna posel z A. voditi tako, kot ga je načrtovala predhodna uprava do avgusta 2008 in ali ga je bila dolžna voditi kot vesten in pošten gospodarstvenik?

- na predlog prvega toženca s sklepom III DoR 123/2023 z dne 6. 2. 2024:

Ali je tožeča stranka kakorkoli soprispevala, ali odločilno prispevala s svojimi ravnanji, da je nastala škoda na osnovi izgubljenega dobička?

Ali je nova uprava imela kakršenkoli vpliv na doseganje sinergij?

◦ Ali lahko neaktivnost uprave, ali celo hoteno ravnanje uprave in strokovnih služb vpliva na nedoseganje sinergij?

- na predlog petega toženca s sklepom III DoR 124/2023 z dne 6. 2. 2024:

Ali je glasovanje toženca E. E. v zvezi s 6. korespondenčno sejo nadzornega sveta D., ki je potekala od 29. 8. do 1. 9. 2008, glede glasovanja o sprejemu sklepa, da NS daje soglasje k sklenitvi posla s A., veljavno, ali neveljavno, če je toženec E. E. oddal glas po izteku roka korespondenčne seje, to je, dne 2. 9. 2008 in je prav zaradi tega oddanega glasu sedaj odškodninsko dogovoren za nastalo škodo?

Ali je bila nova uprava D. od junija 2009 dalje, glede na to, da sinergije do tedaj niso nastale, dolžna ravnati kot oškodovanec po 171. členu OZ, to je storiti vse, da bi bila škoda iz sinergij čim manjša, ali da ta sploh ne bi nastala?

6. Zaradi preglednosti in jasnosti te obrazložitve se Vrhovno sodišče v nadaljevanju ob sklicevanju na posamezno dopuščeno vprašanje sklicuje na zaporedno številko vprašanja, kot so označena v prejšnji točki.

7. V zakonskem roku so četrta toženka in toženci, katerim je bila dopuščena revizija, vložili revizije. Četrta toženka in osmi toženec sta v tem roku vložila dve reviziji po dveh pooblaščencih. V vseh revizijah revidenti uveljavljajo revizijska razloga bistvenih kršitev postopka pred sodiščem druge stopnje in zmotne uporabe materialnega prava. Vsi revidenti v svojih revizijah predlagajo, naj revizijsko sodišče revizijam ugodi in izpodbijani sodbi spremeni, tako da zavrne tožbene zahtevke zoper vlagatelje posamezne revizije in naloži tožeči stranki povrnitev nastalih pravdnih stroškov revidentov. Podrejeno revidenti predlagajo razveljavitev izpodbijanih sodb in vrnitev zadeve v ponovno sojenje pred sodiščem prve stopnje.

8. Do posameznih relevantnih revizijskih navedb se Vrhovno sodišče opredeljuje v okviru presoje posamezne revizije. V primerih, ko so uveljavljani smiselno enaki revizijski razlogi v več revizijah, pa Vrhovno sodišče v nadaljevanju pojasnjuje, kdaj se odgovor na revizijske navedbe v posamezni reviziji nanaša tudi na istovrstne ugovore v drugih revizijah.

9. Tožnica v odgovoru na revizije predlaga njihove zavrnitve.

10. Vrhovno sodišče pojasnjuje, da položaj tožencev v medsebojnem razmerju in v razmerju do tožeče stranke izvira iz njihovega članstva v nadzornem svetu tožeče stranke. Podano je torej skupno materialnopravno razmerje, iz katerega tožeča stranka zoper vsakega od tožencev uveljavlja odškodninsko varstvo v obliki zahtevka za solidarno povrnitev nastale škode tožeči stranki. Takšen materialnopravni položaj pa v procesnem smislu tožence opredeljuje kot navadne sospornike. Vsak toženec je samostojna stranka in njegova dejanja ali opustitve ne koristijo in ne škodujejo drugim sospornikom (195. člen Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Takšen položaj omogoča tudi, da je zoper posamezne tožence izdana različna sodba.

11. Relevantna dejanska podlaga, kot izhaja iz sodb sodišč druge in prve stopnje in na katero je revizijsko sodišče vezano (drugi odstavek 370. člena ZPP), je naslednja:

‒ Toženci so kot člani nadzornega sveta na 6. korespondenčni seji, ki je potekala od 29. 8. 2008 do 1. 9. 2008, soglašali z nakupom 10 odstotnega deleža delnic v holdingu A. za ceno 25,8 mio EUR. Za predlagani sklep (soglasje k nakupu) so v za to določenem času glasovali toženci, razen petega toženca, ki je prav tako glasoval za sklep, vendar po izteku predvidenega časa (2. 9. 2008), pri čemer je bil njegov glas kljub temu upoštevan kot veljaven.

‒ Toženci so odločali o podaji soglasja k nakupu na podlagi Poročila o pošteni tržni vrednosti A., ki ga je pripravila revizijska hiša B.. V tem poročilu so bile izračunane vrednosti učinkov sinergij v višini 46 mio EUR v petih letih, poštena tržna vrednost A. na dan 31. 12. 2007 je bila ocenjena med 104 in 119 mio EUR. V poročilu B. je bil ocenjen 100-odstotni delež A. in ne 10-odstotni delež, ki je bil predmet nakupa. Družba B. se je za namen izračuna sedanje vrednosti sinergijskih učinkov zanesla izključno na informacije in podatke, ki jih je zagotovilo vodstvo tožnice in ni opravila ločenega preverjanja utemeljenosti postavk. Opozorilo o tem je zapisano v cenitvenem poročilu.

‒ Tožnica je s kapitalsko udeležbo po dogovoru s prodajalcem deleža pridobila enega člana v tričlanski upravi in enega člana v petčlanskem nadzornem svetu holdinga A.

‒ Nakup delnic je bil pod dogovorjenimi pogoji realiziran. Prodajna pogodba je bila sklenjena 9. 9. 2008.

‒ Pričakovanja sinergijskih učinkov s strani tožencev, ki so bila vezana le na nepreverjene in nepretehtane neformalne povezave, so bila ob sprejemu sporne poslovne odločitve nerealna.

‒ Predvideni sinergijski učinki zaradi kapitalske udeležbe tožnice v holdingu A. so se realizirali v zanemarljivem obsegu oziroma v minimalni višini.

12. V skladu s 371. členom ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

13. Prvi toženec v reviziji in njeni dopolnitvi trdi, da je nova uprava tožnice preprečila uresničevanje sinergijskih učinkov in da ni utemeljeno stališče sodišč prve in druge stopnje, da sinergij ni bilo mogoče pričakovati. Nova uprava je preprečila bodoči dobiček, saj na sinergijah ni storila ničesar, ker ni sprejemala ponudb vodstva A. in je poslovni delež v tej družbi prodala. Nova uprava je imela odločilni vpliv na doseganje sinergij, vendar je v celoti opustila poslovno sodelovanje s A. in prekinila kapitalsko povezanost s to družbo. S hotenim ravnanjem ni storila ničesar, da bi se pokazali sinergijski učinki in da bi prišlo do dobičkov iz tega naslova. Neaktivnost uprave, ko uprava ni želela sodelovati z A., je hoteno ravnanje uprave, da se sinergije ne dosežejo. Po stališču prvega toženca sta sodišči kršili določila postopka, ker v zvezi z ravnanjem nove uprave tožnice nista zavzeli nobenega stališča in se s temi ravnanji nista ukvarjali. Trdi, da do pričakovanih sinergij ni prišlo, ker nova uprava tožnice ni ukrepala za pozitivne učinke kupljenega deleža in je blokirala možnost nastanka sinergij. Nova uprava je opuščala dolžna ravnanja (nesprejem ponudbe za pretovor 4,8 mio ton) in s svojimi ravnanji povzročila škodo na osnovi izgubljenega dobička ter preprečila realizacijo sinergijskih učinkov. Navaja še, da sta sodišči prve in druge stopnje neutemeljeno opustili pravno presojo ravnanj tožnice glede dolžnosti zmanjševati ali izničevati škodo (243. člen OZ).

14. Vsa tri dopuščena vprašanja prvemu tožencu (vprašanja št. 3, 4 in 5) izpostavljajo ravnanje nove uprave v povezavi z nedoseganjem sinergijskih učinkov iz poslovanja z A. Zato bo Vrhovno sodišče nanje podalo skupen odgovor.

15. Prvi toženec v reviziji glede dopuščenega vprašanja št. 3 izključuje svoj vpliv na nedoseganje sinergij in poudarja vlogo nove uprave po spornem nakupu deleža v A. Poudarja položaj A. na trgu, kakor tudi, da je D. z novo upravo preprečila ustvarjanje sinergijskih učinkov. S temi revizijskimi očitki skuša prvi toženec utemeljiti drugačno dejansko stanje, kot sta ga upoštevali sodišči prve in druge stopnje. S takšno argumentacijo uveljavlja nedopusten revizijski razlog, saj je revizijsko sodišče vezano na dejansko podlago izpodbijane sodbe (drugi odstavek 370. člena ZPP). Del te dejanske podlage je tudi ugotovitev, da so bila v času sprejema spornega sklepa nadzornega sveta pričakovanja sinergijskih učinkov nerealna.

16. Iz izpodbijane sodbe je razvidno, da je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice, s katerim je zoper tožence uveljavljala odškodninsko odgovornost za nastalo škodo v višini previsokega plačila za 10-odstotni delež v ciljni družbi. Uveljavljala je torej navadno škodo. Na nastanek te škode je sodišče prve stopnje sklepalo na podlagi izvedenega dokaznega postopka glede prave vrednosti kupljene kvote delnic v ciljni družbi ob sklenitvi posla o nakupu delnic. Temu dokaznemu sklepanju je pritrdilo tudi sodišče druge stopnje.

17. Vprašanja številka 3, 4 in 5 pa so usmerjena v ravnanje nove uprave tožeče stranke po sklenitvi spornega posla o nakupu delnic A. Očita se škodno ravnanje, ki naj bi pripeljalo do nedoseganja sinergij. Že samo revizijsko vprašanje številka 3 to opredeljuje kot škodo na osnovi izgubljenega dobička.

18. Glede na uveljavljane revizijske razloge je skupen odgovor na tri dopuščena revizijska vprašanja prvemu tožencu, da mora vsaka uprava v delniški družbi pri izvajanju svojih pooblastil ravnati v dobro družbe s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika (prvi odstavek 263. člena ZGD-1). Opustitvena ravnanja, ki jih revident očita novi upravi tožnice po realizaciji odkupa 10 odstotnega deleža v A., bi lahko predstavljala samostojno podlago za odškodninsko odgovornost nove uprave glede nadaljnje škode tožnici v obliki izgubljenega dobička. To pa ne izključuje predpostavk odškodninske odgovornosti tožencev glede vtoževane navadne škode v tej pravdi. Zato je neutemeljen revizijski očitek sodišču druge stopnje, da se ni ukvarjalo s kasnejšim ravnanjem nove uprave tožnice. Sklepanje sodišč prve in druge stopnje o nastanku (vtoževane) škode namreč temelji na dokaznem sklepanju, ki je usmerjeno na čas, ko je bila sprejeta škodljiva odločitev. Vprašanje in revizijski očitki pa so usmerjeni v dogajanje po samem škodnem dogodku in nastanku škode v obliki previsokega plačila za kupljen delež delnic v ciljni družbi. Morebitno neskrbno izvrševanje pooblastil nove uprave po škodnem dogodku ne izključuje odškodninske odgovornosti prvega toženca kot člana nadzornega sveta za škodo, ki je nastala v posledici sprejema odločitve glede cene odkupa 10 odstotnega deleža v A.

19. Prvi toženec pa je v (pravočasni) dopolnitvi revizije izpostavil tudi, da sta sodišči prve in druge stopnje opustili pravno presojo ravnanj tožnice glede dolžnosti zmanjševati ali izničevati škodo s strani oškodovanca glede na četrti in peti odstavek 243. člena OZ. Gre za materialnopravni ugovor, usmerjen v zmanjšanje odškodnine, ki jo mora poravnati povzročitelj škode. Vrhovno sodišče pri tem ocenjuje, da tako izpostavljen pravni okvir, ki ga v dopolnitvi revizije izpostavlja prvi toženec, sodi v sklop dopuščenega vprašanja št. 5. O tem revizijsko izpostavljenem vprašanju, ki se nanaša na višino prisojene odškodnine, se Vrhovno sodišče opredeljuje v nadaljevanju, ko bo pojasnilo razloge za neutemeljenost revizije četrte toženke in osmega toženca.

Glede dopuščenega revizijskega vprašanja številka 6

20. Peti toženec v zvezi s šestim dopuščenim vprašanjem v reviziji navaja, da ni sporno, da je glasoval za sprejetje sklepa o podaji soglasja za sporni nakup, vendar je oddal svoj glas po izteku roka za glasovanje, zato ta glas ni veljaven, posledično pa ni odškodninsko odgovoren, ker ni sodeloval pri odločanju na 6. korespondenčni seji. Meni, da veljavnosti oddanega glasu ni mogoče presojati na podlagi tega, ali je bil dan glas za ali proti sprejemu sklepa, saj vsebina glasu nima vpliva na njegovo veljavnost. Trdi, da njegov namen ni pravno pomemben za določitev veljavnosti ali neveljavnosti glasu.

21. Vprašanje se nanaša na položaj petega toženca in odpira dilemo, ali je peti toženec kljub temu, da je za sprejetje sklepa o soglasju k sklenitvi spornega posla glasoval po izteku 6. korespondenčne seje, odškodninsko odgovoren za škodo, ki je nastala tožnici.

22. Odškodninska odgovornost tožencev se v obravnavani zadevi presoja na podlagi 263. člena ZGD-1, ki ureja odgovornost za opravljanje nalog članov organa vodenja in nadzora. V prvem odstavku 263. člena ZGD-1 je določeno, da mora član organa vodenja ali nadzora pri opravljanju svojih nalog ravnati v dobro družbe s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika in varovati poslovno skrivnost družbe. Skladno z drugim odstavkom istega člena so člani organa vodenja ali nadzora solidarno odgovorni družbi za škodo, ki je nastala kot posledica kršitve njihovih nalog, razen če dokažejo, da so pošteno in vestno izpolnjevali svoje dolžnosti.

23. Za odškodninsko odgovornost poslovodstev in nadzornikov velja stopnja skrbnosti vestnega in poštenega gospodarstvenika. Opustitev ali kršitev dolžne skrbnosti oziroma ravnanje v nasprotju z zahtevanim standardom skrbnosti ali nedoseganje tega standarda pomeni nedopustno ravnanje kot eno od predpostavk odškodninske odgovornosti. Člani organa nadzora ali vodenja se lahko pred tem očitkom branijo tako, da zatrjujejo in dokažejo, da so pošteno in vestno izpolnjevali svoje dolžnosti. Na njih je torej trditveno in dokazno breme.

24. Na podlagi pravila podjetniške presoje (

), ki v slovenskem pravnem redu sicer ni uzakonjeno, vendar ga sodna praksa upošteva pri razlagi dolžne skrbnosti ravnanja članov organov vodenja in nadzora, vsaka podjetniška odločitev, ki se izkaže za škodljivo, še ne pomeni ravnanja v nasprotju z zahtevanim standardom skrbnosti.

Če se član organa vodenja ali nadzora sklicuje na pravilo podjetniške presoje, mora zatrjevati in dokazati obstoj vseh za to potrebnih predpostavk.

Te so: 1. podjetniška narava odločitve, 2. ni konflikta interesov, 3. ravnanje je bilo usmerjeno izključno k interesom podjetja, 4. sprejem odločitve na podlagi primernih informacij in 5. ravnanje v dobri veri.

Če so vse navedene predpostavke podane, član organa vodenja ali nadzora ni odškodninsko odgovoren. Član uprave ali nadzornega sveta, ki ravna v okviru dovoljene proste podjetniške presoje, ravna v skladu s svojimi dolžnostmi.

25. Sodišče prve stopnje je glede petega toženca posebej pojasnilo, da je ob upoštevanju njegove izpovedi njegov glas obravnavalo kot veljaven. Navedlo je, da je peti toženec izpovedal, da je za sprejetje sklepa glasoval z namenom, da se njegov glas upošteva ter da je glasoval po izteku roka s službenega računalnika, ker na domačem računalniku ni mogel vzpostaviti povezave. Pojasnilo je še, da toženci niso ravnali z zahtevano skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika, saj niso izkazali, da bi opravili kritično vrednotenje podlag za izračun sinergijskih učinkov in v zvezi s tem zahtevali dodatna pojasnila. Zaključilo je, da toženci niso zmogli dokaznega bremena, da so ravnali s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika oziroma v okviru proste podjetniške presoje, zato je podana njihova odgovornost za nastalo škodo.

26. Iz ugotovljenih dejstev sodišč prve in druge stopnje je razvidno, da je bil peti toženec kot član nadzornega organa vključen v postopek sprejemanja sporne odločitve o izdaji soglasja. V reviziji revident ne nasprotuje presoji sodišč, da je ravnal v smer sprejema spornega sklepa o podaji soglasja za nakup 10-odstotnega deleža A. Peti toženec je sicer glasoval po poteku roka, določenega za glasovanje, glasoval pa je za sprejetje sklepa z namenom, da se njegov glas upošteva. Sodišče druge stopnje je zavzelo stališče, da je peti toženec svoj glas sicer oddal prepozno, vendar bi se lahko razbremenil odgovornosti samo, če bi zatrjeval in dokazal, da je storil ustrezne ukrepe, ki bi zagotovili informirano odločanje nadzornega sveta, tega bremena pa ni zmogel.

27. Iz tako pojasnjenega stališča sodišča druge stopnje izhaja, da vprašanje pravočasnosti oziroma veljavnosti glasu petega toženca ni odločilno za presojo, ali se je uspel razbremeniti odškodninske odgovornosti. Takšnemu zaključku pritrjuje tudi Vrhovno sodišče.

28. Dolžnost ravnanja vsakega člana vodenja ali nadzora v dobro družbe terja od njega, da si s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika prizadeva za sprejem odločitev, ki bodo v korist družbe. Vloga posameznih članov nadzornega organa ni zgolj v prispevanju svojega glasu k predlagani odločitvi, temveč tudi v udeležbi v razpravi skupaj z drugimi člani tega kolektivnega organa, da se sprejme odločitev, ki bo v dobro družbi. Sodišče druge stopnje je zato pravilno sklepalo, da bi se peti toženec lahko razbremenil odškodninske odgovornosti za sprejeto odločitev nadzornega sveta le, če bi dokazal, da si je (aktivno) prizadeval za sprejem odločitve, ki bi bila skladna z ravnanjem vestnega in poštenega gospodarstvenika in preprečiti sprejetje neinformirane odločitve nadzornega sveta. Delovanje petega toženca v smeri sprejema sklepa, za katerega se je izkazalo, da je bil v škodo družbi, zato ne predstavlja prizadevanja v dobro družbi.

29. Na podlagi navedenega je odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje številka 6, da se v okoliščinah obravnavane zadeve peti toženec, upoštevaje 263. člen ZGD-1, zgolj na podlagi dejstva, da je svoj glas za sprejem spornega sklepa oddal en dan po poteku 6. korespondenčne seje, ne more razbremeniti odškodninske odgovornosti za škodo, ki je nastala tožnici.

Glede dopuščenega revizijskega vprašanja št. 7

30. Peti toženec v reviziji navaja, da bi si morala uprava tožnice po sklenitvi posla z A. prizadevati, da bi prišlo do sinergij. Sodišči sta zmotno uporabili pravo in posledično zmotno ugotovili dejansko stanje s tem, ko sta ugotovili, da ravnanja uprave tožnice, ki so bila izvedena po sklenitvi posla, na nastanek škode niso imela vpliva (na pretrganje vzročne zveze in višino škode), ker je škoda nastala že s sklenitvijo posla. Sodišči sta zmotno trdili, da bodoče poslovanje tožnice ni imelo vpliva za nastanek bodočih sinergij. Nova uprava tožnice je bila od junija 2009 dalje dolžna ukreniti vse, da bi nastale sinergije iz posla, saj jo je to zavezoval med drugim 171. člen OZ. Morala bi storiti vse, da bi bila škoda čim manjša oziroma da ne bi nastala. Sporni posel bi morala voditi tako, kot ga je leta 2008 načrtovala predhodna uprava tožnice, in si prizadevati za čim tesnejše sodelovanje z A. Nova uprava tožnice je vse to opustila, ker naj bi škoda nastala že leta 2008 in je zmotno mislila, da škode ne more več preprečiti. Peti toženec graja tudi stališče sodišč prve in druge stopnje glede odgovornosti tožencev oziroma presojo njihove neskrbnosti pri sprejemanju sporne odločitve. Trdi, da je pritožbeno sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ker je tožence spoznalo za krive na podlagi objektivne odgovornosti.

31. V točki 12 izpostavljeno pravilo iz 371. člena ZPP o zamejenosti preizkusa sodbe v revizijskem postopku na konkretna pravna vprašanja, glede katerih je bila revizija dopuščena, terja od revizijskega sodišča, da odgovarja zgolj na tiste revizijske navedbe, ki so neposredno povezane z dopuščenim pravnim vprašanjem. Vprašanje številka 7 izpostavlja dolžnostno ravnanje nove uprave tožnice od junija 2009 dalje glede na predpisano ravnanje oškodovanca po 171. členu OZ. Vrhovno sodišče v nadaljevanju podaja odgovor, vezan na ta pravni okvir. Hkrati pa Vrhovno sodišče ni dolžno odgovarjati na obširne revizijske navedbe, ki segajo preko dopuščenega vprašanja. To velja tako glede očitka, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno uporabili 132. in 168. člen OZ, kršitvi 265. člena ZGD-1 in 27. člena Statuta tožnice. Posledično se Vrhovno sodišče v delu, v katerem revizija sega preko dopuščenega vprašanja, ni dolžno opredeljevati niti do revizijskih očitkov, s katerimi skuša revident utemeljiti nepopolno ugotovitev dejanskega stanja zaradi napačne uporabe materialnega prava.

32. 171. člen OZ je umeščen v splošni del zakonika, in sicer v 2. oddelek II. poglavja, kjer so urejena splošna pravila glede neposlovne odškodninske odgovornosti. V tem delu določbe členov od 168 do 171 urejajo obseg povrnitve premoženjske škode.

33. 171. člen OZ ureja vpliv deljene odgovornosti na višino odškodnine, ki jo lahko uveljavlja oškodovanec, ko je tudi sam prispeval k nastanku škode ali povzročil, da je bila škoda večja. Vprašanje deljene odgovornosti po 171. členu OZ sodi v okvir odločanja o samem temelju tožbenega zahtevka. Glede na uveljavljano škodo v višini previsokega plačila za nakup 10-odstotnega deleža v družbi A., je na podlagi dejanskih ugotovitev sodišča škoda nastala ob izplačilu tako dogovorjene kupnine in je vzročno povezana z odločitvijo nadzornega sveta, katerega član je bil tudi peti toženec.

34. Vprašanje je usmerjeno na presojo dolžnega ravnanja nove uprave tožnice v smeri zmanjševanja škode iz sinergij. Zagotavljanje sinergij v povezavi z nakupom deleža v ciljni družbi predstavlja pozitiven učinek na premoženje investitorja, ki se odloča za takšno finančno naložbo. Glede na škodo, o kateri je pravnomočno razsojeno v izpodbijani sodbi, se vprašanje doseganja sinergij kaže kot dejanski okvir, iz katerega je omogočeno sklepanje o pravi ceni kvote delnic ciljne družbe, ki so predmet nakupa. To sklepanje temelji na predvidljivem scenariju v času sprejemanja poslovne odločitve o nakupu delnic, ob upoštevanju primernih informacij, ki jih morajo upoštevati odločevalci po kriterijih pravila podjetniške presoje. V tem delu predstavljajo ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, da so bila pričakovanja o sinergijskih učinkih v času sprejema poslovne odločitve nerealna, del dejanske podlage, na katero je Vrhovno sodišče v okviru revizijskega preizkusa vezano. Vprašanje kasnejšega nedoseganja sinergij, ki je povezano s poslovnimi odločitvami nove uprave, pa bi lahko predstavljalo novo obliko škode v obliki izgubljenega dobička tožeče stranke. Kot je pojasnjeno v točki 18 v zvezi z revizijo prvega toženca, kasnejša ravnanja nove uprave ne izključujejo predpostavk odškodninske odgovornosti tožencev. Ker je vprašanje številka 7 usmerjeno v zmanjševanje škode zaradi sinergij, se torej nanaša na drugo vrsto škode kot je predmet odločitve sodišča v izpodbijani sodbi. Zato ravnanju nove uprave tožnice ni mogoče pripisati prispevka k nastanku škode v smislu deljene odgovornosti po 171. členu OZ.

35. Glede na pojasnjena odgovora na dopuščeni revizijski vprašanji petemu tožencu ni uspelo izkazati utemeljenega revizijskega razloga, zato je Vrhovno sodišče njegovo revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

Glede revizije drugega, tretjega in šestega toženca

36. Drugi, tretji in šesti toženec v reviziji in njenem popravku navajajo, da je tožnica sama prispevala k nastanku škode in je sama sebe oškodovala za pričakovane sinergije. Tožnica je s svojimi ravnanji vzpostavila stanje za uporabo 171. člena OZ, ki ga sodišče druge stopnje neutemeljeno ni uporabilo. Toženci niso odgovorni za to, da sinergije niso nastale. Tožnica je bila na podlagi 171. člena OZ dolžna storiti vse, da bi nastanek škode preprečila oziroma, da bi bila škoda čim manjša, vendar je v nasprotju s tem prekinila poslovno razmerje z A. in posledično ji je nastala škoda v najvišji višini. Nova uprava tožnice je bila dolžna posel z A. nadaljevati tako, kot ga je načrtovala predhodna uprava. V sodbah sodišča prve in druge stopnje se po mnenju revidentov zmotno trdi, da kasnejša ravnanja tožnice niso imela vpliva na nastanek škode (pretrganje vzročne zveze). Če je tožnica prekinila poslovanje z A., pričakovane sinergije objektivno niso mogle nastajati. Po mnenju revidentov je razlog, da ni prišlo do pričakovanih sinergij, v nedopustnih ravnanjih tožnice. Navajajo, da sta bili sodišči dolžni preveriti, ali je oškodovanec postopal po 171. členu OZ. Toženci ne morejo odgovarjati za naknadne dogodke na strani tožnice ter za njena nepričakovana in nepredvidena ravnanja. Nova uprava tožnice si ni prizadevala za nastanek sinergij in je bila v zvezi s tem nevesten in nepošten gospodarstvenik. Ravnanje tožnice je tako preprečilo nastanek sinergij.

37. Pojasnjen odgovor na dopuščeno vprašanje številka 7 petemu tožencu enako velja tudi glede dopuščenega vprašanja številka 2 na predlog drugega, tretjega in šestega toženca, saj se tudi to vprašanje nanaša na dolžno ravnanje oškodovanca po 171. členu OZ. Glede na obširna revizijska navajanja o napačnem postopanju nove uprave tožnice Vrhovno sodišče ponovno pojasnjuje, da je z izpodbijano sodbo pravnomočno odločeno o tožbenem zahtevku, s katerim je tožnica uveljavljala povrnitev (navadne) škode v višini previsoko izplačane cene za 10 odstotni delež v družbi A. Sodba temelji na dejanski ugotovitvi, da so bila v času odločanja nadzornega sveta pričakovanja o sinergijskih učinkih nerealna. Pretežni del revizijskih očitkov se nanaša na nepravilno postopanje nove uprave, zaradi katerega niso nastali sinergijski učinki na podlagi spornega nakupa deleža v A. Po uveljavljenem pravilu podjetniške presoje se skrbnost organov vodenja in nadzora presoja ob upoštevanju dejanskega stanja ob sprejemu podjetniške odločitve. To velja tudi ob presoji, ali bo sklenjen posel za družbo prinašal pozitivne poslovne rezultate oziroma, kakšna je za družbo ekonomsko sprejemljiva cena, ki jo bo na podlagi sklenjenega posla morala plačati za pridobljen poslovni delež v ciljni družbi. Sklepanje sodišč o ekonomsko sprejemljivi ceni za kupljen delež v družbi A., iz katere je sklepalo na višino priznane škode v preplačilu deleža, predstavlja del dejanske podlage, na katero je Vrhovno sodišče v revizijskem preizkusu vezano. Zato predstavljajo revizijski očitki, s katerimi želijo revidenti utemeljiti nepravilnost sklepanja sodišč v tej smeri, poskus spreminjanja dejanske podlage, na kateri temelji izpodbijana sodba, česar z revizijo ne morejo doseči (drugi odstavek 370. člena ZPP).

38. Iz navedenega razloga Vrhovno sodišče ni dolžno odgovarjati na revizijske očitke o zmotni uporabi 132. in 168. člena OZ, saj ti dve zakonski določbi nista zaobseženi v dopuščenem revizijskem vprašanju, ki je vezano na preizkus dolžnega ravnanja tožnice v smislu 171. člena OZ. Prav tako je neupoštevno revizijsko sklicevanje na bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta procesna kršitev je opredeljena kot nasprotje o odločilnih dejstvih med razlogi sodbe in vsebino listin, zapisnikov o izvedenih dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov in med samimi temi listinami, zapisniki oziroma prepisi. Dopuščenega revizijskega vprašanja ni mogoče razumeti v smislu potrebne presoje tovrstne procesne kršitve.

39. V obrazložitvi revizije je naveden tudi očitek, da je sodišče druge stopnje zmotno uporabilo določbo četrtega odstavka 243. člena OZ. Vprašanje pravilnega postopanja nove uprave tožnice v povezavi s to zakonsko določbo je sicer mogoče umestiti v zadnje podvprašanje v okviru dopuščenega vprašanja številka 2.

Pravni okvir četrtega odstavka 243. člena OZ omogoča uveljavljanje materialnopravnega ugovora v smeri zmanjšanja odškodnine. Za utemeljitev takšne opustitve sodišča druge stopnje v izpodbijani sodbi bi revidenti v okviru utemeljitve revizije morali vsaj zatrjevati, da so toženci v postopku pred sodiščem takšen materialnopravni ugovor na podlagi četrtega odstavka 243. člena OZ uveljavljali. Za utemeljitev opustitve dolžnosti sodišča druge stopnje, pa bi morali zatrjevati, da so revidenti v pritožbi grajali opustitev sodišča prve stopnje glede pomanjkanja teh razlogov, kar bi narekovalo tudi sodišču druge stopnje, da se do tega pritožbenega očitka opredeli. Ker revidenti v reviziji niso utemeljili opustitve sodišča druge stopnje, je v tem delu revizija ostala neobrazložena in na tovrstne pavšalne revizijske očitke Vrhovno sodišče ne more odgovarjati.

40. Ob upoštevanju tako pojasnjenega odgovora na dopuščeno revizijsko vprašanje številka 2 se izkaže, da je revizija drugega, tretjega in šestega toženca neutemeljena, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

Glede revizije četrte toženke ter prvega in osmega toženca

41. Revizijsko vprašanje številka 1 na predlog četrte toženke in osmega toženca je izrecno usmerjeno v preizkus pravilnosti postopanja sodišč nižjih stopenj glede opustitve presoje ravnanj tožnice z uporabo določbe četrtega in petega odstavka 243. člena OZ.

42. Četrta toženka in osmi toženec sta vložila dve reviziji. V reviziji, vloženi po odvetniku F. F., navajata, da so ravnanja tožnice po nakupu deleža A. (vključno z opustitvami), kot so bila v postopku uveljavljana v kontekstu pretrganja vzročne zveze, relevantna tudi za presojo po četrtem in petem odstavku 243. člena OZ ter 171. členu OZ. Za pravilo iz navedenih členov OZ velja, da ne spada v okvir vzročne zveze in ostalih predpostavk odškodninske odgovornosti, ampak v področje odmere odškodnine. Trdita, da bi moral biti odškodninski zahtevek zavrnjen v primeru, v katerem za tožnico ugodni premoženjski učinki v resnici niso nastali, ker ni ravnala v skladu s četrtim in petim odstavkom 243. člena OZ, saj ni opravila razumnih ukrepov v smer nastanka takšnih ugodnih premoženjskih učinkov. Sodišči prve in druge stopnje sta po stališču revidentov neutemeljeno opustili pravno presojo ravnanj tožnice v času po nakupu na podlagi četrtega in petega odstavka 243. člena OZ. Menita, da bi že ena ponudba za posel z A. oziroma z eno od njegovih hčerinskih družb, ki jo je tožnica odklonila, dala dobičke v višini, ki presega tisto, kar naj bi toženci sprejeli kot dodatek k nakupni ceni za poslovni delež v A. na osnovi sinergij. Po stališču revidentov je tožnica ravnala v nasprotju s tem, kar od nje terjata četrti in peti odstavek 243. člena OZ.

43. V reviziji, vloženi po Odvetniški družbi G., navajata, da sta se sodišči prve in druge stopnje pri presoji ravnanj tožnice po škodnem dogodku osredotočili le na vzročno zvezo, pri tem pa neutemeljeno prezrli vpliv teh ravnanj in njihovih posledic po kršitvi pogodbe, kar obravnavata četrti in peti odstavek 243. člena OZ, ki uzakonjata oškodovančevo dolžnost zmanjševanja škode. Lastna ravnanja tožnice, ki so bila nerazumna in destruktivna, so povzročila, da ni prišlo do sinergijskih učinkov. Ta tožničina ravnanja je treba upoštevati z vidika četrtega odstavka 243. člena OZ. Tožnica bi lahko zmanjšala oziroma izničila obseg škode, če bi sprejela ponudbo H. Nerazumna je bila tudi njena opustitev projektov v smer pridobitve drugih poslov in kazenska ovadba, kar je vse onemogočilo zmanjšanje škode. Nova uprava tožnice je opustila temeljno zakonsko dolžnost oškodovanca glede zmanjševanja oziroma izničenja nastale škode. Sodišči prve in druge stopnje bi se morali po vsebini opredeliti do ugovorov tožencev glede tožničinih ravnanj.

44. Četrti odstavek 243. člena OZ, na katerega se nanaša dopuščeno revizijsko vprašanje številka 1, se glasi:

Stranka, ki se sklicuje na kršitev pogodbe, mora storiti vse razumne ukrepe, da bi se zmanjšala škoda, ki jo je ta kršitev povzročila, sicer lahko druga stranka zahteva zmanjšanje odškodnine.

Določba predstavlja eno od načel odškodninskega prava. Okoliščine, ki so podlaga za zmanjšanje odškodnine po četrtem odstavku 243. člena OZ, mora zatrjevati in dokazati tista stranka, proti kateri se uveljavlja odškodninski zahtevek (odškodninsko odgovorna oseba).

45. Zakonska določba četrtega odstavka 243. člena OZ zato pomeni pravilo, ki je izraz načela vestnosti in poštenja. Obveznost zmanjševanja škode ni prava pogodbena obveznost, ampak dolžnost, ki je v lastnem interesu prikrajšane stranke. Opustitev te obveznosti ni sankcionirana z odškodninsko odgovornostjo stranke, ampak z izključitvijo povrnitve škode, ki bi se ji bilo mogoče izogniti.

46. Iz tega sledi, da mora oškodovanec izvesti vse razumne ukrepe, da se škoda ne poveča ali da se zmanjša. Če teh ukrepov ne izvede in je zaradi tega škoda večja, povrnitve v tem obsegu ne more zahtevati. Oškodovanec po kršitvi ne sme ostati pasiven, ampak si mora aktivno prizadevati za zmanjšanje škode.

47. Sodišče druge stopnje je v izpodbijani sodbi kot razlog za zavrnitev pritožbenih sklicevanj na določbe OZ o zmanjšanju odškodnine zavzelo stališče, da gre v predmetni zadevi za poslovno škodo, pri kateri se določbe OZ o zmanjšanju odškodnine ne uporabljajo (26. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). Sodišče druge stopnje pri zavzetem stališču o izključitvi uporabe določb OZ o zmanjšanju odškodnine v primeru poslovne škode ni opredelilo pravne podlage za takšno sklepanje. Takšnega stališča zato ni mogoče preizkusiti, ali je sodišče druge stopnje pri takšnem sklepanju pri tem imelo v mislih pravilo iz četrtega in petega odstavka 243. člena OZ ali kakšno drugo v OZ vsebovano pravilo. Oporo za to je našlo zgolj s sklicevanjem na odločbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cpg 1425/2016, iz katere pa takšno sklepanje v povezavi z določbo četrtega odstavka 243. člena OZ ne izhaja. Sama določba četrtega odstavka 243. člena OZ kaže prav nasprotno, saj se izrecno sklicuje na položaj pri uveljavljanju posledic kršitve pogodbe, kar pomeni, da samo pravilo ureja prav položaj poslovne odškodninske odgovornosti. Stališče sodišča druge stopnje, da določbe OZ glede zmanjšanja odškodnine v tem primeru ne pridejo v poštev, je zato materialnopravno zmotno.

48. Vendar to materialnopravno zmotno stališče sodišča druge stopnje samo po sebi še ne zadošča za pozitiven odgovor na četrti toženki in osmemu tožencu dopuščeno revizijsko vprašanje oziroma na sklepanje o očitani procesni kršitvi pomanjkanja razlogov v izpodbijani sodbi. Na enako procesno kršitev, ki jo je mogoče umestiti v okvir bistvene kršitve postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, se v povezavi z določbo četrtega odstavka 243. člena OZ v svoji reviziji sklicuje tudi prvi toženec.

49. Okvir za odgovor na revizijski očitek o pomanjkljivih razlogih sodišča druge stopnje določajo pravila ZPP, ki opredeljujejo meje preizkusa sodbe sodišča prve stopnje v pritožbenem postopku (350. člen ZPP) in določilo o obvezni vsebini obrazložitve sodbe oziroma sklepa sodišča druge stopnje (prvi odstavek 360. člena ZPP).

50. Ugovor zmanjševanja odškodnine, ki ga povzročitelju škode omogoča četrti odstavek 243. člena OZ, predstavlja samostojni materialnopravni ugovor, ki je na voljo odškodninsko odgovornemu zavezancu. Da bi ga sodišče upoštevalo, ga mora upravičenec izrecno uveljavljati. Materialnopravno zmotno je zato stališče revidentov v reviziji, vloženi po pooblaščeni Odvetniški družbi G., da bi sodišči, ki sta kasnejša ravnanja (nove uprave) tožnice, na katera so se sklicevali toženci, presojali zgolj z vidika vzročne zveze, morali presojati tudi z vidika četrtega in petega odstavka 243. člena OZ, ne glede na to, ali se je katera od pravdnih strank na to pravno podlago v postopku izrecno sklicevala. Nasprotno temu stališču izrecno izhaja iz same določbe četrtega odstavka 243. člena OZ, da je to materialnopravno upravičenje upoštevno le na izrecno zahtevo upravičenca.

51. Vrhovno sodišče sicer pritrjuje stališču revidentov v reviziji, vloženi po odvetniku F. F., da je vprašanje presoje očitanega ravnanja tožnici v luči vzročne zveze kot predpostavke odškodninskega delikta treba ločiti od presoje (morebiti istih) ravnanj tožnice v smislu opustitve dolžnosti zmanjševanja škode. Pritrditi je mogoče tudi stališču, da pravili četrtega in petega odstavka 243. člena OZ sodita v področje odmere odškodnine, ne pa med predpostavke odškodninske odgovornosti. Procesno gledano sklicevanje na pravno podlago iz četrtega in petega odstavka 243. člena OZ ne sodi v vprašanje obstoja odškodninske podlage temveč v višino upravičenja, ki jo lahko uveljavlja oškodovanec. Iz takšne razmejitve jasno izhaja, kakšna procesna sredstva so na voljo odškodninsko odgovornemu zavezancu v povezavi s sklicevanjem na to pravno podlago.

52. Ni pa mogoče pritrditi stališču revidentov, da bi zapletenost obravnavanega primera, različne odločitve sodišč v večkrat ponovljenih postopkih odločanja ter nejasne razmejitve sodelovalne dolžnosti kot vprašanje vzročne zveze od dolžnosti zmanjševanja škode narekovala širši revizijski preizkus, ne glede na vprašanje, kdaj in na kakšen način so toženci to podlago formalno uveljavljali v toku same pravde. Pravica do revizije je zakonsko urejena v procesnih pravilih ZPP. Gre za izredno pravno sredstvo, ki ni povzdignjeno na raven ustavno varovane kategorije.

53. Ker je predmet revizijskega preizkusa sodba sodišča druge stopnje, je za odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje številka 1 odločilen preizkus, ali bi se sodišče druge stopnje v izpodbijani sodbi moralo opredeliti do takšne materialnopravne podlage. V okviru pravila iz prvega odstavka 360. člena ZPP bi za pozitiven odgovor na to vprašanje revidenta morala zatrjevati, da sta pred sodiščem prve stopnje takšen materialnopravni ugovor uveljavljala, kakor tudi, da sta neupoštevanje tega ugovora v sodbi sodišča prve stopnje izpodbijala v pritožbenem postopku pred sodiščem druge stopnje. Ne zadostuje torej zgolj revizijsko sklicevanje, da ista ravnanja tožnice, na katera so se sklicevali toženci, omogočajo tudi uporabo druge pravne podlage. Revidenta tovrstne utemeljitve opustitve dolžnosti sodišča druge stopnje ne ponujata. Tudi iz pritožbe, ki sta jo zoper sodbo sodišča prve stopnje vložila četrta toženka in osmi toženec, ne izhaja, da bi uveljavljala tovrstni očitek sodišču prve stopnje o pomanjkanju razlogov v izpodbijani sodbi v smeri preizkusa po četrtem in petem odstavku 243. člena OZ. To pa pomeni, da revidenta v reviziji nista uspela utemeljiti procesne kršitve o pomanjkanju razlogov v izpodbijani sodbi sodišča druge stopnje. Zato je Vrhovno sodišče reviziji četrte toženke in osmega toženca zavrnilo.

54. Enaki razlogi za zavrnitev tudi tega dela revizije so podani tudi glede revizije prvega toženca v delu, ko se sklicuje na opustitev presoje sodišča druge stopnje glede podlage iz 243. člena OZ. Tudi njegova revizija v tem delu ne presega očitka, da bi sodišči prve in druge stopnje morali preizkusiti tudi to pravno podlago za ugovor prvega toženca.

55. Ker revidenti z revizijami niso uspeli, so dolžni tožeči stranki povrniti stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP). Vrhovno sodišče je v skladu z 20. členom Odvetniške tarife (Uradni list RS, št. 2/15, 28/18 in 70/22) stroške tožeče stranke odmerilo na podlagi Zakona o odvetniški tarifi (Uradni list RS, št. 67/08, 35/09 - ZOdv-C; v nadaljevanju ZOdvT), in sicer 67.550 EUR za nagrado za postopek z revizijo (tarifna št. 3300 ZOdvT) in zahtevanih 20 EUR za materialne stroške (tarifna št. 6002 ZOdvT), vse povečano za 22 % DDV (tarifna št. 6007), skupaj 82.435,40 EUR. Glede na pravilo iz prvega odstavka 161. člena ZPP so revidenti dolžni povrniti nastale stroške revizijskega postopka po enakih delih, torej vsak po 11.776,48 EUR.

56. Vrhovno sodišče je odločitev sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Sodba in sklep Vrhovnega sodišča III Ips 97/2015 z dne 9. 12. 2015, 14. točka; Podgorelec, Peter: Odškodninska odgovornost članov uprave delniške družbe po ZGD-1, v: Pravosodni bilten, letn. 34, št. 1, 2013, str. 98.

Podgorelec, Peter: Odškodninska odgovornost članov uprave delniške družbe po ZGD-1, v: Pravosodni bilten, letn. 34, št. 1, 2013, str. 97.

Prav tam, str. 100-101; Dolenc, Mile: Odgovornost uprave gospodarske družbe za škodo, povzročeno družbi, v: Pravni letopis 2010, Ljubljana 2010, str. 124.

Podgorelec, Peter: Odškodninska odgovornost članov uprave delniške družbe po ZGD-1, v: Pravosodni bilten, letn. 34, št. 1, 2013, str. 101.

Ali je bila nova uprava D. od junija 2009 dalje dolžna posel z A. voditi tako, kot ga je načrtovala predhodna uprava do avgusta 2008 in ali ga je bila dolžna voditi kot vesten in pošten gospodarstvenik?

Plavšak, Nina, Obligacijski zakonik - OZ (splošni del) s komentarjem, 2. knjiga (ur. Juhart, Miha in Plavšak, Nina), GV Založba, Ljubljana 2003, str. 225; Plavšak, Nina, E-paket Obligacije z e-komentarjem OZ, komentar 243. člena OZ, podnaslov 28.15.6.3. Zmanjšanje odškodnine.

Možina, Damjan: Kršitev pogodbe, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 390.

Možina, Damjan: Odškodninska odgovornost za kršitev pogodbe, v: Podjetje in delo, letn. 42, št. 2, Ljubljana 2016, str. 280.

V obrazložitvi sodbe oziroma sklepa mora sodišče druge stopnje presoditi navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena in navesti razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti.

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 263, 263/1, 263/2

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 171, 243, 243/4, 243/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.