VSRS Sklep VIII Ips 27/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-26

mag. Marijan Debelak (preds.), mag. Aleksandra Hočevar Vinski (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Katarina Parazajda, Samo Puppis

dopuščena revizija - vodilni delavec - pogodba o zaposlitvi za določen čas - razrešitev vodilnega delavca - prenehanje mandata - vrnitev na delo - reintegracijski zahtevek

Posebnosti glede ureditve položaja pravic in obveznosti vodilnih delavcev ne pomenijo, da tudi vodilnim delavcem ni mogoče zagotoviti polnega varstva pravic in da se zgolj zaradi njihovega posebnega položaja in prenehanja mandata z razrešitvijo v nobenem primeru ne morejo vrniti na vodilno delovno mesto.

Vodilni delavec, ki ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za določen čas opravljanja mandata in mu mandat nezakonito preneha, lahko za preostali čas mandata zahteva tudi vrnitev na vodilno delo. Od okoliščin primera pa je odvisno, ali bo s takšnim zahtevkom tudi uspel.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se v II. točki izreka, sodba sodišča prve stopnje pa v prvi alineji II. točke izreka in v delu druge alineje II. točke izreka (glede poziva nazaj na delo) razveljavita in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 12. 10. 2022, s katero je toženka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi z dne 9. 12. 2021 (I. točka izreka). Zavrnilo je ves preostali tožbeni zahtevek: da se ugotovi, da tožniku delovno razmerje na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 12. 2021 ni prenehalo, temveč mu še vedno traja z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja po pogodbi o zaposlitvi z dne 9. 12. 2021 (prva alineja II. točke izreka); da ga je toženka dolžna pozvati nazaj na delo in mu za obdobje od 12. 10. 2022 dalje priznati vse pravice iz naslova delovnega razmerja iz pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 12. 2021, mu od 12. 10. 2022 dalje priznati mesečno bruto plačo v višini osnovne bruto plače v višini 4.906,00 EUR mesečno, priznati pravico do razlike nadomestila osnovne bruto plače v višini 691,30 EUR mesečno glede na že izplačano bruto plačo v višini 4.214,70 EUR, ustrezno izvesti prijavo v sistem socialnih zavarovanj, izvesti odtegnitev in plačilo prispevkov za socialno varnost in davkov, predložiti obračun davkov pristojnemu davčnemu organu in tožniku ter mu izplačati neto razliko plače od navedenega bruto zneska v višini 691,30 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakega 18. v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila (druga alineja II. točke izreka); da se ugotovi, da je sklep poslovodstva toženke št. 132 z dne 7. 10. 2022 nezakonit in posledično ničen (tretja alineja II. točke izreka). Odločilo je tudi, da tožnik sam krije svoje stroške postopka (III. točka izreka).

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožnika delno ugodilo in izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje spremenilo v tretji alineji II. točke izreka tako, da je ugotovilo, da je sklep poslovodstva toženke št. 132 z dne 7. 10. 2022 nezakonit (prva alineja I. točke izreka), razveljavilo pa v drugi alineji II. točke izreka (razen v delu, v katerem je bil zavrnjen zahtevek za poziv nazaj na delo) in v III. točki izreka (stroški postopka) ter v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (druga alineja I. točke izreka). V preostalem je v II. točki izreka pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (prva alineja II. točke izreka in druga alineja II. točke izreka v delu odločitve o zavrnitvi zahtevka za poziv nazaj na delo). Odločitev o stroških pritožbenega postopka je pridržalo za končno odločbo (III. točka izreka).

3. Vrhovno sodišče je na predlog tožnika s sklepom VIII DoR 48/2025 z dne 13. 5. 2025 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je pravilno stališče, da reintegracija na vodilno delovno mesto ni mogoča.

4. Tožnik v reviziji navaja, da je glede na stališče Vrhovnega sodišča v zadevi VIII Ips 4/2021 položaj vodilnega delavca drugačen od položaja poslovodne osebe in je bliže delovnopravnemu položaju običajnega delavca. Razen določb v Zakonu v delovnih razmerjih (ZDR-1), ki se posebej nanašajo na vodilne delavce, zanje veljalo delovnopravna pravila kot za ostale delavce. Odločitev o pravicah tožnika je odvisna tudi od presoje zakonitosti razrešitve, ne le odpovedi (VIII Ips 3/2021). Razrešitev tožnika kot vodilnega delavca je posegla v pogodbo o zaposlitvi, ki je bila sklenjena za določen čas trajanja mandata vodilnega delavca. Že sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti. Ker je sodišče druge stopnje ugotovilo nezakonitost razrešitve, ni moglo priti do predčasnega prenehanja tožnikovega mandata vodilnega delavca ter tudi ne do prenehanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas za vodilno delovno mesto. Primarna pravna posledica nezakonitega prenehanja delovnega razmerja je vrnitev delavca na delo. Sodišče druge stopnje je napačno že načeloma izključilo možnost, da bi se vodilni delavec po nezakoniti razrešitvi vrnil na to delovno mesto.

5. Toženka v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev. Vztraja, da pri tožniku vrnitev na mesto vodilnega delavca ni več možna, ker mu je zaradi razrešitve potekel mandat. Sklicuje se na stališče iz zadeve VIII Ips 13/2020, da odpoklicani direktor nima reintegracijskega zahtevka. Kot oviro za vrnitev na vodilno delovno mesto navaja še, da se je tožnik po prenehanju delovnega razmerja na podlagi odpovedi iz razloga nesposobnosti (ki je predmet drugega spora) zaposlil pri drugem delodajalcu in je od 1. 12. 2024 tudi že upokojen.

7. Vrhovno sodišče na podlagi 371. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

8. Sodišče prve stopnje je tožnikovemu zahtevku ugodilo le glede ugotovitve nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti, s katero je toženka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi za določen čas za delovno mesto vodilnega delavca, kar je utemeljilo s tem, da prenehanje mandata za vodilne delavce ne predstavlja objektivnega razloga nesposobnosti. Ves preostali zahtevek (glede prenehanja oziroma trajanja delovnega razmerja po navedeni pogodbi o zaposlitvi, priznanja pravic iz tega naslova, vrnitve na vodilno delo ter glede veljavnosti sklepa o razrešitvi) pa je zavrnilo v posledici presoje, da je toženka tožnika utemeljeno razrešila kot vodilnega delavca, saj je v skladu z očitkom iz sklepa o razrešitvi ugotovilo, da je med toženko in tožnikom prihajalo do stalnih nesoglasij in konfliktov, zaradi katerih uspešno sodelovanje s tožnikom kot vodilnim delavcem v korist družbe ni bilo več mogoče. Prav tako je pojasnilo, da je tožniku z razrešitvijo prenehal mandat vodilnega delavca, posledično pa je prenehala veljati tudi pogodba o zaposlitvi po samem zakonu - zaradi poteka časa, za katerega je bila sklenjena, zato posebna odpoved niti ni bila potrebna. Pri tem se je ustrezno sklicevalo na primere iz sodne prakse (odločbe VSRS VIII Ips 18/2017 z dne 6. 3. 2018, VIII Ips 241/2017 z dne 4. 12. 2018 in VIII Ips 203/2018 z dne 19. 3. 2019).

9. Sodišče druge stopnje je na pritožbo tožnika delno spremenilo sodbo sodišča prve stopnje tako, da je ugotovilo nezakonitost sklepa o razrešitvi, kar je oprlo na stališče o neobrazloženosti sklepa glede razlogov razrešitve

. Vendar pa v posledici takšne odločitve ni poseglo tudi v odločitev sodišča prve stopnje o zavrnitvi zahtevka glede trajanja delovnega razmerja vodilnega delavca, priznanja pravic iz tega naslova in vrnitve na to delo. Kljub nezakoniti razrešitvi je namreč zavzelo stališče, da je tožniku mandat vodilnega delavca prenehal, s tem pa tudi pogodba o zaposlitvi za to delovno mesto, ki da ne more stopiti v veljavo. Poudarilo je, da mora vodilni delavec uživati zaupanje poslovodstva, zato ga družbi, kljub nezakoniti razrešitvi, ni mogoče vsiljevati. Dodalo je še, da razrešeni vodilni delavec "nima reintegracijskega zahtevka", njegovo najpomembnejše pravno varstvo pa je pravica do povrnitve škode po 168. členu Obligacijskega zakonika (OZ). Razveljavilo pa je del odločitve glede razlike v plači, za katero je presodilo, da je sodišče prve stopnje odločalo mimo zahtevka, tako da je v tem delu zadeva že vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje.

10. Ugotovljena dejstva, na katera je revizijsko sodišče vezano pri svojem odločanju, so naslednja:

- tožnik je bil pri toženki zaposlen za nedoločen čas na delovnem mestu "Svetovalec direktorja" v okviru osnovne enote Splošna služba od 18. 3. 2014;

- poslovodstvo toženke je tožnika s sklepom z dne 3. 1. 2018 imenovalo na vodilno delovno mesto "Vodja službe za investicije in razvoj projektov" za čas trajanja mandata od 1. 1. 2018 do 31. 12. 2021;

- posledično je bila med tožnikom in toženko sklenjena pogodba o zaposlitvi za navedeno vodilno delovno mesto za določen čas trajanja mandata;

- tožnik je bil s sklepom poslovodstva toženke z dne 3. 12. 2021 ponovno imenovan na isto vodilno delovno mesto za čas od 1. 1. 2022 do 31. 12. 2025 in stranki sta dne 9. 12. 2021 znova sklenili pogodbo o zaposlitvi za vodilno delovno mesto za določen čas trajanja mandata;

- v skladu z 2. členom pogodbe o zaposlitvi z dne 9. 12. 2021 so v času trajanja te pogodbe tožniku mirovale pravice in obveznosti iz pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas z dne 18. 3. 2014;

- toženka je tožnika z vodilnega delovnega mesta odpoklicala s sklepom z dne 7. 10. 2022, v katerem je navedla, da med njima prihaja do stalnih nesoglasij in konfliktov, zato uspešno sodelovanje v korist družbe ni več mogoče;

- toženka je tožniku zaradi odpoklica oziroma razrešitve 12. 10. 2022 odpovedala pogodbo o zaposlitvi za vodilno delovno mesto iz razloga nesposobnosti;

- po razrešitvi in odpovedi je tožnik nadaljeval z delom pri toženki na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas z dne 18. 3. 2014;

- toženka je tožniku to pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas odpovedala 12. 12. 2022 iz poslovnih razlogov, glede česar je v teku drug delovni spor.

Pomembno je tudi, da sta sodišči druge in prve stopnje že pravnomočno odločili (kar ni predmet presoje revizijskega sodišča), da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 12. 10. 2022 nezakonita in da je bil tožnik nezakonito razrešen kot vodilni delavec.

11. Tožnikova situacija, ko je po prenehanju pogodbe o zaposlitvi za določen čas za delovno mesto vodilnega delavca nadaljeval z delom pri toženki na delovnem mestu, za katero je imel sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas, je v skladu z zakonsko ureditvijo, ki jo glede položaja vodilnih delavcev predvideva ZDR-1. Po 74. členu ZDR-1 lahko vodilni delavec, ki vodi poslovno področje ali organizacijsko enoto pri delodajalcu in ima pooblastila za sklepanje pravnih poslov ali za samostojne kadrovske in organizacijske odločitve, izjemoma sklene pogodbo o zaposlitvi za določen čas, če je že zaposlen pri delodajalcu na drugih delih za nedoločen čas ali če gre za vodilnega delavca, ki je na vodilno delo imenovan v skladu z zakonom ali z aktom o ustanovitvi (prvi odstavek). V času opravljanja dela vodilnega delavca po pogodbi o zaposlitvi za določen čas v primeru, če je delavec že zaposlen pri delodajalcu na drugih delih za nedoločen čas, mirujejo pravice, obveznosti in odgovornosti iz pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas (drugi odstavek).

12. Sklenitev pogodbe o zaposlitvi vodilnega delavca iz prvega odstavka 74. člena ZDR-1 za določen čas je posebej predvidena tudi v 6. alineji prvega odstavka 54. člena ZDR-1. Tudi za to pogodbo torej veljajo pravila glede sklenitve, trajanja in prenehanja pogodbe o zaposlitvi za določen čas. Delavec, ki meni, da mu je pogodba o zaposlitvi za določen čas nezakonito prenehala, lahko v sodnem sporu uveljavlja nezakonito prenehanje oziroma nadaljnje trajanje delovnega razmerja po pogodbi o zaposlitvi za določen čas, vrnitev na delo in priznanje pravic po navedeni pogodbi.

13. V tožnikovem primeru sta sodišči druge in prve stopnje zahtevke za ugotovitev trajanja delovnega razmerja na vodilnem delovnem mestu in vrnitvi na to delovno mesto zavrnili. Sodišče prve stopnje je tako odločilo zato, ker je ugotovilo, da je tožniku (zaradi zakonite razrešitve in posledičnega prenehanja mandata vodilnega delavca) kljub nezakoniti odpovedi vseeno prenehala veljati pogodba o zaposlitvi že zaradi poteka časa in posebna odpoved ni bila potrebna. Sodišče druge stopnje pa je drugače kot sodišče prve stopnje ugotovilo nezakonitost tožnikove razrešitve, vendar je kljub temu presodilo, da družbi ni mogoče vsiljevati vodilnega delavca, ki je bil razrešen. Po stališču tega sodišča je nezakonito razrešeni vodilni delavec lahko upravičen le do odškodnine, medtem ko ne more doseči vrnitve na to delovno mesto (oziroma po nejasni navedbi sodišča druge stopnje "nima reintegracijskega zahtevka", kar bi lahko kazalo celo na stališče tega sodišča o nedopustnem sodnem varstvu), saj mu kljub nezakoniti razrešitvi preneha mandat vodilnega delavca, zaradi česar pogodba o zaposlitvi za določen čas za to delovno mesto ne more več stopiti v veljavo.

14. Vrhovno sodišče se s takšnim stališčem in razlogovanjem sodišča druge stopnje ne strinja. Vodilni delavec vodi poslovno področje ali organizacijsko enoto pri delodajalcu in ima posebna pooblastila (74. člen ZDR-1). Zaradi narave njegovega dela, položaja in odgovornosti se od njega res pričakuje sodelovanje s poslovodnimi osebami pri vodenju družbe ter večja stopnja zaupanja in lojalnosti. Vendar se njegove pravice po veljavni zakonski ureditvi, razen redkih izjem, ki so izrecno urejene, bolj približujejo pravicam običajnih delavcev in ne poslovodnim osebam. Vodilni delavci niso tudi v korporacijsko pravnem razmerju kot poslovodne osebe. Samo pri teh in prokuristih že zakon predpisuje možnost drugačne ureditve pravic, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja ter prenehanja pogodbe o zaposlitvi (73. člen ZDR-1). Posebnosti glede ureditve položaja ter pravic in obveznosti vodilnih delavcev ne pomenijo, da tudi vodilnim delavcem ni mogoče zagotoviti polnega varstva pravic in da se zgolj zaradi njihovega posebnega položaja in prenehanja mandata z razrešitvijo v nobenem primeru ne morejo vrniti na vodilno delovno mesto.

15. Nenazadnje vodilni delavec, ki se je že predhodno zaposlil na drugem delovnem mestu za nedoločen čas, po razrešitvi običajno nadaljuje delovno razmerje pri istem delodajalcu na prejšnjem delovnem mestu. Tako je bilo tudi v primeru tožnika. Presoja o možnosti vrnitve na vodilno delovno mesto zaradi nezakonite razrešitve ne sme biti povsem zaprta. Sodišče mora opraviti presojo te možnosti, ki je odvisna od okoliščin primera, npr. od razlogov za razrešitev, nezakonitosti teh razlogov, odnosov med strankama in možnosti nadaljnjega vodenja poslovnega področja s predvidenimi posebnimi pooblastili.

16. Revizijsko sodišče se torej ne strinja že z načelno izključujočim stališčem sodišča druge stopnje glede možnosti vrnitve nezakonito razrešenega vodilnega delavca na vodilno delo, saj bi to pomenilo, da vodilni delavec, kljub uspehu z zahtevkom glede razrešitve, ne more doseči nobenih pravnih učinkov na delovnopravnem področju oziroma v zvezi z delovnim razmerjem. Apriorna izključitev možnosti vrnitve na vodilno delovno mesto tudi nima ustrezne pravne podlage. Sporne zahtevke je torej treba obravnavati na podoben način kot zahtevke ostalih delavcev z upoštevanjem izpostavljenih posebnosti.

17. Ko je sodišče druge stopnje ugotovilo nezakonitost tožnikove razrešitve, se je hkrati odprlo vprašanje trajanja njegovega mandata vodilnega delavca, posledično pa tudi vprašanje prenehanja oziroma trajanja delovnega razmerja po pogodbi o zaposlitvi za določen čas, ki je v tem primeru prenehalo z nezakonito odpovedjo z dne 12. 10. 2022. Vodilni delavec, ki ima sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za določen čas opravljanja mandata in mu mandat nezakonito preneha, torej lahko za preostali čas mandata zahteva tudi vrnitev na vodilno delo, od okoliščin primera pa je odvisno, ali bo s takšnim zahtevkom tudi uspel.

18. Sodišči druge in prve stopnje se do tovrstnih okoliščin zaradi svojih pravnih izhodišč in teka postopka še nista opredelili. Nista torej ugotavljali, od kdaj do kdaj (če sploh)

bi bila možna vrnitev tožnika na vodilno delovno mesto s priznanjem delovnega razmerja in pravic po pogodbi o zaposlitvi za določen čas.

19. Ker je v tem delu ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, je vrhovno sodišče reviziji ugodilo in v skladu z drugim odstavkom 380. člena ZPP sodbo sodišča druge stopnje v II. točki izreka, sodbo sodišča prve stopnje pa v prvi alineji II. točke izreka in v delu druge alineje II. točke izreka (glede poziva nazaj na delo) razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

20. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

21. Vrhovno sodišče je odločitev sprejelo soglasno.

Zoper 1. točko izreka prvostopenjske sodbe ni bila vložena pritožba, tako da je zadeva v tem delu postala pravnomočna že na podlagi odločitve sodišča prve stopnje.

Tožnik se v reviziji obširno zavzema tudi za ugotovitev ničnosti sklepa o razrešitvi, kar pa ni predmet dopuščenega revizijskega vprašanja.

Presoja pravilnosti tega stališča presega okvir tožnikove revizije, zaradi česar se revizijsko sodišče do tega ne more opredeliti.

Vrhovno sodišče pojasnjuje še, da za odločitev o sporni vrnitvi na delo ni relevantna določba 118. člena ZDR-1, saj tožniku zaradi razrešitve z vodilnega delovnega mesta delovno razmerje pri toženki ni prenehalo; trajalo mu je še naprej (po drugi pogodbi o zaposlitvi) in mu prenehalo na drugi podlagi (zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga).

O tem v Lubinič, M., Prenehanje pogodbe o zaposlitvi poslovodnih in vodilnih delavcev, Delavci in delodajalci, št. 2-3, 2022, str. 375.

Toženka v tej zvezi navaja npr., da se je tožnik po prenehanju pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas zaposlil drugje in se nato 1. 12. 2024 upokojil, vztraja pa tudi, da mora vodilni delavec uživati zaupanje poslovodstva.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 54, 54/1, 54/1-6, 74, 74/1, 74/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.