VSRS Sodba I Ips 54596/2022
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-01-08

Mitja Kozamernik (preds.), Maja Baškovič (poroč.), mag. Aleksander Karakaš, mag. Andreja Sedej Grčar, Peter Golob

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje tatvine - sostorilstvo - predlog za pregon - predlog oškodovanca

V slovenskem pravnem prostoru je dlje časa uveljavljeno stališče, da se po subjektivni plati zahteva, da storilec dejanje dojema "za svoje lastno" (ravna cum animo auctoris oziroma s "storilsko voljo"). Vendar pa novejša doktrina opozarja, da zakon takšne zahteve ne predvideva, tudi sicer pa zaradi izrazito subjektivnih značilnosti tovrstno razlikovanje ni zanesljivo merilo za razmejitev. O tem, da je razlikovanje med cum animo auctoris in cum animo socii nepomembno, kadar (so)storilec izpolni del zakonskih znakov in torej izvršuje sostorilstvo v ožjem pomenu, sta skladni tako teorija kot sodna praksa.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenko se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo V K 54596/2022 z dne 6. 3. 2024 obsojenca A. A. in obsojenko B, B. pod točko I izreka spoznalo za kriva nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) v zvezi z drugim odstavkom 20. člena KZ-1 in 54. členom KZ-1, obsojenko B, B. pa pod točko IV izreka dveh kaznivih dejanj tatvine po drugem v zvezi s prvim odstavkom 204. člena KZ-1 in pod točko V izreka kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1. Obsojenki B, B. je določilo kazni: za kaznivo dejanje pod točko I izreka sedem mesecev zapora, za vsako izmed kaznivih dejanj pod točko IV izreka po dva meseca zapora, za kaznivo dejanje pod točko V izreka pa tri mesece zapora. Po prvem odstavku 55. člena KZ-1 je upoštevaje enotno kazen štiri leta in dva meseca zapora, ki ji je bila izrečena s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani II Kr 62533/2022 z dne 7. 11. 2023, ki je postala pravnomočna 15. 12. 2023 ter kazni, določeni v tej sodbi, na podlagi 3. točke drugega odstavka 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen pet let zapora. Na podlagi prvega odstavka 55. člena KZ-1 je obsojenki v izrečeno enotno kazen vštelo že prestano kazen po sodbah Okrajnega sodišča v Ljubljani V K 625033/2022 dne 13. 10. 2022, Okrajnega sodišča v Kamniku II K 46631/2022 z dne 5. 12. 2022 in Okrajnega sodišča v Ljubljani II Kr 62533/2022 z dne 12. 6. 2023, del že prestane kazni po sodbi Okrajnega sodišča v Ljubljani V K 8035/2019 dne 16. 11. 2022 od 27. 12. 2023 dalje in del že prestane kazni po sodbi Okrajnega sodišča v Ljubljani II Kr 62533/2022 dne 7. 11. 2023 od 11.30 ure dne 15. 2. 2024 dalje. Odločilo je, da se pogojna obsodba, izrečena obsojenki v pravnomočni sodbi Okrajnega sodišča v Kranju II K 3661/2022 z dne 1. 3. 2022, ki je postala pravnomočna 30. 4. 2022, v kateri je bila obsojenki za kaznivo dejanje tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1 določena kazen tri mesece zapora s preizkusno dobo dveh let, ne prekliče. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenko B, B. oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter odločilo, da nagrada in potrebni izdatki zagovornice, postavljene po brezplačni pravni pomoči, bremenijo proračun. Na podlagi drugega odstavka 105. člena ZKP je odločilo, da sta obsojenca A. A. in B, B. dolžna družbi C. plačati premoženjskopravni zahtevek v višini 1.081,92 EUR in 1.094,89 EUR. S presežkom je oškodovanca napotilo na pravdo. Nadalje je odločilo, da je obsojenka dolžna družbi B d.o.o., plačati premoženjskopravni zahtevek v višini 299,99 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 8. 1. 2020 dalje do plačila. S presežkom premoženjskopravnega zahtevka in v višini 219,99 EUR z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 22. 1. 2020 dalje do plačila, je oškodovano družbo napotilo na pravdo. Nadalje je odločilo, da je obsojenka B, B. družbi C. dolžna plačati 897,89 EUR.

2. Pod točko B izreka je sodišče prve stopnje zoper obsojenko B, B. zavrnilo obtožbo iz razloga po 1. točki 357. člena ZKP zaradi dveh kaznivih dejanj tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1. V tem delu je odločilo, da po prvem odstavku 96. člena ZKP obremenjujejo stroški zavrnilnega dela kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebni izdatki obsojenke in potrebni izdatki in nagrada njene zagovornice po brezplačni pravni pomoči proračun. Oškodovano gospodarsko družbo C. d.d., je po tretjem odstavku 105. člena ZKP s premoženjskopravnim zahtevkom v višini 2.581,60 EUR in 1.176,37 EUR napotilo na pravdo. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo VII Kp 54596/2022 z dne 26. 3. 2025 pritožbo obsojenkine zagovornice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojenko je oprostilo plačila sodne takse kot stroška pritožbenega postopka.

3. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložila obsojenkina zagovornica zaradi kršitev kazenskega zakona in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka. Predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da zavrne obtožbo v izpodbijanem delu, oziroma podredno, da jo v tem delu oprosti obtožbe.

4. Vrhovna državna tožilka spec. Mateja Jadrič Zajec je skladno z drugim odstavkom 423. člena ZKP odgovorila na zahtevo za varstvo zakonitosti in v odgovoru predlagala, da se jo zavrne kot neutemeljeno.

5. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil poslan obsojencu in njegovi zagovornici, ki se je o njem izjavila in v odgovoru v bistvenem vztraja pri navedbah iz zahteve.

6. Vložnica v zahtevi v okviru očitka materialnopravne narave navaja, da v konkretnem primeru obsojenka ni ravnala kot sostorilka, saj je v vrečo z ukradenimi predmeti položila le en izdelek, medtem ko je večino artiklov iz polic jemala druga oseba. Trdi, da obsojenka ni z nobenim ravnanjem omogočila, olajšala ali aktivno sodelovala pri odvzemu predmetov, zato manjka bistveni element za sostorilstvo po 20. členu KZ-1. Nadalje navaja, da obsojenki ni mogoče pripisati odgovornosti za celotno dejanje, temveč le za lastno dejanje, ki kvečjemu predstavlja kaznivo dejanje tatvine po drugem odstavku 204. člena KZ-1.

7. Na podlagi drugega odstavka 20. člena KZ-1 je sostorilec kaznivega dejanja vsak, ki skupaj z drugim stori kaznivo dejanje, tako da (i) zavestno sodeluje pri storitvi ("sostorilstvo v ožjem pomenu") ali (ii) kako drugače odločilno prispeva k storitvi ("sostorilstvo v širšem pomenu"). Prva, temeljna oblika sostorilstva je podana, kadar nekdo skupaj s kom drugim uresničuje zakonske znake kaznivega dejanja; vsak od sostorilcev uresničuje del zakonskih znakov. Pri tem gre lahko za delitev dela med dvema ali več storilci, dejanje pa je lahko istočasno ali sukcesivno.

Zakonska opredelitev sostorilstva poleg navedenih alternativnih objektivnih sestavin (sodelovanje pri storitvi ali odločilni prispevek) vsebuje tudi subjektivno sestavino. V slovenskem pravnem prostoru je dlje časa uveljavljeno stališče, da se po subjektivni plati zahteva, da storilec dejanje dojema "za svoje lastno" (ravna

Vendar pa novejša doktrina opozarja, da zakon takšne zahteve ne predvideva, tudi sicer pa zaradi izrazito subjektivnih značilnosti tovrstno razlikovanje ni zanesljivo merilo za razmejitev.

nepomembno, kadar (so)storilec izpolni del zakonskih znakov in torej izvršuje sostorilstvo v ožjem pomenu, sta skladni tako teorija

Temeljna (subjektivna) predpostavka sostorilstva - tako v ožjem kot v širšem pomenu - pa je skupna odločitev za dejanje oziroma dogovor za dejanje, kar izhaja iz zakonske zahteve, da sostorilec dejanje izvrši "skupaj z drugim" oziroma da pri dejanju "zavestno sodeluje". V tem delu gre torej za subjektivni element sostorilstva, ki posamezne prispevke sostorilcev poveže v celoto in s katerim se upravičuje vzajemno pripisovanje učinkov skupnega delovanja vsakemu od sostorilcev.

8. V obravnavani zadevi je sostorilstvo za dejanji pod točko I./1 in I./2 opisa, ki se v tem primeru udejanja v prvi, temeljni obliki (sostorilstvo v ožjem pomenu), mogoče prepoznati na podlagi naslednjih pravnomočno ugotovljenih okoliščin: (i) obsojenca sta v obeh primerih (dne 7. 4. 2022 in dne 9. 4. 2022) v trgovino prišla skupaj; (ii) nato sta skupaj pristopila do polic s parfumskimi izdelki in v vrečo dajala parfume - večino parfumov je v vrečo položil obsojenec A. A., obsojenka pa je v vrečo vsakič dala en izdelek; (iii) trgovino sta nato brez plačila izdelkov ponovno zapustila skupaj.

9. Glede na takšne ključne okoliščine, na katere sta svojo presojo o sostorilstvu oprli že sodišči nižje stopnje, je jasno prepoznavno, da je obsojenka pri izvršitvi kaznivega dejanja "(zavestno) sodelovala". Sočasno s soobsojencem je namreč izvrševala zakonske znake kaznivega dejanja, pri čemer je na podlagi celote usklajenih ravnanj obeh obsojencev razumen tudi zaključek sodišč o izpolnitvi subjektivnega elementa, saj sta očitno ravnala po vnaprejšnjem dogovoru (načrtu), s čimer je izpolnjena tudi temeljna subjektivna predpostavka sostorilstva. Pri tem je povsem nepomembno, da je obsojenka ob vsakem izmed obravnavanih dogodkov v vrečo položila zgolj en izdelek; kot je zgoraj predstavljeno, se v takšnih primerih posamezni prispevki sostorilcev povežejo v celoto, ki se končno zaradi skupnega delovanja pripiše vsakemu izmed njih. Glede na navedena izhodišča pa se - ob upoštevanju, da se obsojenki očita sostorilstvo v ožjem pomenu - kot nerelevantne izkažejo tudi navedbe vložnice, da obsojenka dejanje kot celote ni dojemala za svoje (v smislu

10. Drugi očitek vložnice se nanaša na kršitev iz 5. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker za kaznivi dejanji tatvine po drugem odstavku 204. člena KZ-1 naj ne bi bil podan (ustrezen) predlog za pregon oškodovanca. Trdi, da E. E. ki je za družbo D. vložila predlog za pregon, ni zakonita zastopnica te družbe. Sklicuje se na 32. člen Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1), ki, kot navaja, določa, da lahko družbo zastopajo le poslovodje ali za to izrecno pooblaščene osebe. Nadalje navaja, da iz dopisa družbe D. z dne 11. 7. 2023 izrecno izhaja, da E. E. ni imela konkretnega pooblastila za vložitev predloga; to mora biti po oceni vložnice izrecno in nedvoumno ter ne more izhajati iz delovnih nalog iz pogodbe o zaposlitvi. Poleg tega poudarja, da družba D. pogodbe o zaposlitvi za E. E. nikoli ni predložila. Končno vložnica izpostavlja tudi sodno prakso Vrhovnega sodišča v zadevi I Ips 23638/2021 z dne 14. 11. 2024, iz katere izhaja, da lahko zaposleni poda predlog za pregon le na podlagi posebnega pooblastila.

11. Drži, da se je za kazenski pregon glede obravnavanih kaznivih dejanj (male) tatvine po drugem odstavku - v času izvršitve kaznivega dejanja veljavnega 204. člena KZ-1 - zahteval predlog oškodovanca (predlagalni delikt), ki deluje kot predpostavka za pregon.

Obličnost predloga v zakonu ni predpisana. Bistveno je, da je oškodovančeva volja izražena jasno in nedvoumno. Predlog za pregon lahko poda oškodovanec sam, za vložitev predloga oziroma ovadbe pa lahko pooblasti tudi drugo osebo; to lahko stori tudi na povsem neformalen način (ustno, neposredno, po telefonu, lahko tudi s konkludentnimi dejanji). Odločilno pri tem je, da je oškodovanec svojo voljo, naj se storilec kaznivega dejanja kazensko preganja in da to njegovo odločitev prenese pristojnemu organu druga oseba, nedvomno izrazil.

Kadar je oškodovanec pravna oseba, lahko voljo za pregon storilca z vložitvijo predloga za pregon izjavijo njeni zakoniti zastopniki oziroma pooblaščenci. Zaposleni lahko poda predlog za pregon le na podlagi posebnega pooblastila.

12. V obravnavanem primeru je predlog za pregon zaradi storitve dveh kaznivih dejanj tatvine po drugem odstavku 204. člena KZ-1 (tč. IV./1 in IV./2 opisa) vložila poslovodja trgovine E. E. Sodišči sta se o pooblastilu družbe D. za vložitev predloga za pregon kaznivih dejanj poslovodjem trgovine izrecno prepričali in pridobili konkretno izjavo družbe, da takšno pooblastilo posredno izhaja že iz njihovih pogodb o zaposlitvi - konkretno iz pogodbe o zaposlitvi E. E. (točka 1 prvostopenjske sodbe in točka 12 drugostopenjske sodbe). Poslovodje so namreč po pojasnilu družbe zadolženi tudi, da skrbijo za premoženje družbe v trgovini, ki jo vodijo in z njim upravljajo, med drugim lahko podajo tudi predlog za pregon storilca kaznivega dejanja. Sodišče prve stopnje se je torej o predpostavki za tek kazenskega postopka posebej prepričalo že na podlagi pridobljene izjave in dodatna pridobitev pogodbe o zaposlitvi po uradni dolžnosti - kar neutemeljeno pričakuje vložnica - po prosti dokazni presoji sodišča ni bila potrebna. Glede na takšne ugotovitve predlog tudi ni prepozen, saj je bil v obliki kazenske ovadbe s strani poslovodje E. E. vložen dne 3. 2. 2020, predmetni kaznivi dejanji pa sta bili izvršeni dne 8. 1. 2020 in dne 22. 1. 2020, kar je znotraj predpisanega šestmesečnega roka (52. člen ZKP).

13. O izrazito podobni situaciji se je Vrhovno sodišče opredelilo že v zadevi I Ips 421/2020 z dne 22. 5. 2025, medtem ko zadeva I Ips 23638/2021 z dne 14. 11. 2024, ki jo izpostavlja vložnica, s konkretno zadevo ni primerljiva, saj se je Vrhovno sodišče v navedeni zadevi ukvarjalo zlasti z vprašanjem veljavnosti predloga za pregon v primeru skupne prokure.

14. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve niso podane, zato jo je na podlagi prvega odstavka 425. člena ZKP zavrnilo.

15. Izrek o stroških temelji na 98.a členu ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP in 11. členu Zakona o sodnih taksah, ob upoštevanju razpoložljivih podatkov o obsojenkinem premoženju.

Kazensko pravo, splošni del, šesta izdaja, Uradni list RS, Ljubljana 2014, str. 343; glej tudi sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 179/2001 z dne 19. 6. 2003.

M. Ambrož, Storilstvo in udeležba v kazenskem pravu, GV Založba, Ljubljana 2014, str. 78; glej npr. tudi odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 10073/2009-187 z dne 12. 4. 2012, I Ips 343/2004 z dne 9. 2. 2006 in I Ips 231/2004 z dne 8. 12. 2005.

Glej M. Šepec, M. Ambrož, v: Kazenski zakonik (KZ-1) s komentarjem, splošni del, GV Založba, Ljubljana 2021, str. 288; primerjaj z M. Ambrož, Storilstvo in udeležba v kazenskem pravu, GV Založba, Ljubljana 2014, str. 78.

M. Ambrož, Storilstvo in udeležba v kazenskem pravu, GV Založba, Ljubljana 2014, str. 78.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 6813/2017 z dne 30. 1. 2020.

Primerjaj M. Šepec, M. Ambrož, v: Kazenski zakonik (KZ-1) s komentarjem, splošni del, GV Založba, Ljubljana 2021, str. 288-289 in M. Ambrož, Storilstvo in udeležba v kazenskem pravu, GV Založba, Ljubljana 2014, str. 85; kot tipičen je predstavljen primer, v katerem se vsakemu od sostorilcev, ki so se vnaprej dogovorili za tatvino, pri kateri bodo vsi skupaj torbo polnili z ukradenimi stvarmi, kot vrednost ukradene stvari pripiše tudi tisto, kar so v torbo dali ostali - sostorilci.

Primerjaj s K. Šugman Stubbs, P. Gorkič, Z. Fišer, Temelji kazenskega procesnega prava, GV Založba, Ljubljana 2020, str. 231.

Sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 211/2007 z dne 25. 10. 2007 in I Ips 148/2008 z dne 24. 2. 2009.

Sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 421/2020 z dne 22. 5. 2025 in I Ips 23638/2021 z dne 14. 11. 2024; enako tudi S. Zgaga Markelj, v: Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2023, str. 408.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 204, 204/1, 204/2, 204/3

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 52

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.