VSRS Sodba I Ips 23694/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-07-03

Barbara Zobec (preds.), Maja Baškovič (poroč.), Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok, dr. Primož Gorkič

kaznivo dejanje ponarejanja listin - kaznivo dejanje overitve lažne vsebine - načelo dispozitivnosti - obseg preizkusa - opredelitev zatrjevanih kršitev zakona - samostojno pravno sredstvo - sklicevanje na pritožbene navedbe - očitno neutemeljena zahteva - substanciran dokazni predlog

Vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti v bistvenem ne preseže očitkov iz pritožbe, temveč jih zgolj (celo v bolj pavšalnem obsegu) ponovi, hkrati pa od Vrhovnega sodišča pričakuje enako presojo, kot jo je celostno opravilo že pritožbeno sodišče, kar ni namen postopka s tem izrednim pravnim sredstvom. Z razlogi višjega sodišča glede vseh zatrjevanih kršitev se vložnik konkretno ter poglobljeno ne sooči in ne ponudi konkretiziranih stališč, ki bi omogočala dodatno, argumentirano presojo. S tem ne zadosti standardu obrazloženosti in konkretiziranosti zahteve za varstvo zakonitosti, ki je samostojno pravno sredstvo.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne kot očitno neutemeljena.

II. Obsojenko se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo I K 23694/2018 z dne 15. 9. 2023 obsojenko A. A. pod točko I izreka spoznalo za krivo storitve treh kaznivih dejanj ponarejanja listin po tretjem odstavku 251. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in pod točko II izreka treh kaznivih dejanj overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1. Za vsako kaznivo dejanje ponarejanja listin ji je določilo kazen tri mesece zapora, za vsako kaznivo dejanje overitve lažne vsebine pa kazen štiri mesece zapora. Nato ji je po preklicu pogojne obsodbe, ki ji je bila izrečena s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani III K 13846/2016 z dne 12. 3. 2019, pravnomočna dne 12. 3. 2019, v zvezi s sklepom II Kr 13846/2016 z dne 7. 12. 2021, pravnomočnim dne 20. 1. 2022, ter ob upoštevanju v preklicani pogojni obsodbi določeno kazen dve leti zapora s preizkusno dobo pet let, obsojenki po pravilih o steku, izreklo enotno kazen tri leta in osem mesecev zapora. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenko oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo VII Kp 23694/2018 z dne 30. 5. 2024 po uradni dolžnosti izpodbijano sodbo glede obsojenke A. A. v odločbah o krivdi, kazenski sankciji in stroških kazenskega postopka spremenilo tako, da je za dejanje pod točko I/1 izreka v skladu s 4. točko 357. člena ZKP zavrnilo obtožbo. Odločilo je, da po prvem odstavku 96. člena ZKP stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP v zvezi z drugim odstavkom 95. člena ZKP ter potrebni izdatki obsojenke A. A. in potrebni izdatki ter nagrada njenih zagovornikov, ki se nanašajo na dejanje pod točko I/1 izpodbijane sodbe, če se dajo izločiti iz skupnih stroškov, bremenijo proračun. Ob nespremenjenih določenih posamičnih kaznih za dejanja pod točko I/2, I/3 in II/1, II/2 ter II/3 izreka, je izpodbijano prvostopenjsko sodbo v odločbi o izrečeni enotni kazni spremenilo tako, da je obsojenki po 3. točki drugega odstavka 53. člena KZ-1 izrečeno enotno kazen znižalo na eno leto in štiri mesece zapora. Odločilo je tudi, da se pogojna obsodba, izrečena obsojenki A. A. s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani III K 13846/2016 z dne 12. 3. 2019, pravnomočna istega dne, v zvezi s sklepom II Kr 13846/2016 z dne 7. 12. 2021, pravnomočnim 20. 1. 2022, ne prekliče. Sicer je pritožbi obsojenkinih zagovornikov in okrožne državne tožilke zavrnilo kot neutemeljeni in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenkin zagovornik, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in zaradi kršitev kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in obsojenko oprosti obtožbe oziroma podredno, da izpodbijani sodbi razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec Boštjan Jeglič je skladno z drugim odstavkom 423. člena ZKP odgovoril na zahtevo za varstvo zakonitosti in v odgovoru predlagal, da se zavrne kot očitno neutemeljena, saj gre v bistvenem za ponovitev pritožbenih navedb, do katerih se je ustrezno opredelilo že pritožbeno sodišče.

4. Odgovor vrhovnega državnega tožilca je bil poslan obsojenki in njenemu zagovorniku v odgovor, vendar se o njem nista izjavila.

5. Vrhovno sodišče uvodoma pojasnjuje, da je zahteva za varstvo zakonitosti izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP ter zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Ustaljeno je stališče, da v domet uveljavljanja tega razloga sodi tudi izpodbijanje verodostojnosti prič in dokazne ocene njihove izpovedbe, zato se Vrhovno sodišče v presojo verodostojnosti prič in ocene dokazov, izvedenih v dokaznem postopku sodišča prve stopnje, ne sme spuščati. V zahtevi za varstvo zakonitosti morajo biti zatrjevane kršitve glede na strogo določene meje preizkusa (prvi odstavek 424. člena ZKP) konkretizirane in ne le pavšalno navedene. V nasprotju s pritožbenim postopkom namreč, Vrhovno sodišče ko odloča o izrednem pravnem sredstvu, eventualnih kršitev ne presoja po uradni dolžnosti.

6. Vložnik najprej uveljavlja kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP ter kršitev pravice do obrambe iz drugega odstavka 371. člena ZKP, ker bi naj sodišči pavšalno in neutemeljeno zavrnili naslednje dokazne predloge obrambe: (i) postavitev izvedenke grafološke stroke oziroma drugega izvedenca za preiskavo rokopisov, ki naj preuči podpise B. B. pri notarskih zapisih ter pripadajočih dokumentih; (ii) ponovno zaslišanje priče C. C.; (iii) postavitev izvedenca grafologa glede pristnosti podpisov C. C.; (iv) zaslišanje izvedenca za preiskave rokopisov in podpisov Boruta S. Pogačnika; (v) zaslišanje strokovnjakinje za preiskavo pisav in dokumentov Neno Trampuš; (vi) soočenje Boruta S. Pogačnika, Nene Trampuš in Špele Rome.

7. Vrhovni državni tožilec pravilno izpostavlja, da se je o zavrnitvi vseh navedenih dokaznih predlogov obsežno in celovito izreklo že pritožbeno sodišče (točke 11 do 13 obrazložitve), ki je potrdilo jasne razloge prvostopenjskega sodišča (zlasti točke 10 do 12 prvostopenjske sodbe). Na drugi strani pa se vložnik v zahtevi le pavšalno sooči z obrazložitvijo sodišč in se pri tem zgolj splošno ne strinja z njunimi zaključki, medtem ko ustreznih razlogov o tem, zakaj njuna odločitev naj ne bi bila pravilna, ne ponudi. Pri tem tudi protispisno navaja, da se sodišči do določenih izpostavljenih pomislekov obrambe o zavrnitvi posameznih dokaznih predlogov nista opredelili; tj. (i) da ni jasno, zakaj je sodišče postavilo izvedenko Špelo Rome le glede kaznivega dejanja pod točko I/1 obtožbe, ne pa tudi glede ostalih kaznivih dejanj in (ii) da sodišče neutemeljeno ni preverjalo podpisov B. B. z izvedencem grafologom, kot je to storilo glede podpisa D. D. Iz njune obrazložitve izhaja namreč prav nasprotno; zlasti višje sodišče se je do navedenih pritožbenih kritik natančno opredelilo, nanje logično odgovorilo ter končno zaključilo, da bi bila izvedba predlaganih dokazov s postavitvijo izvedenke grafološke stroke za preučitev podpisov B. B. ter zaslišanje prič Boruta S. Pogačnika, Nene Trampuš in njuno soočenje s Špelo Rome - zlasti glede očitka pod točko I/1 obtožbe, glede katerega je pritožbeno sodišče izreklo zavrnilno sodbo - brezpredmetna oziroma pravno nerelevantna (točka 11 drugostopenjske sodbe v zvezi s točko 12 prvostopenjske sodbe).

8. Nadaljnja podrobnejša in poglobljena presoja je Vrhovnemu sodišču zaradi neustrezno konkretiziranih navedb ter nesubstanciranosti dokaznih predlogov vložnika onemogočena. Navedbe v zvezi s postavitvijo izvedenca grafologa glede pristnosti podpisov C. C. so namreč ostale povsem na ravni splošnega in s tem popolnoma nekonkretizirane, glede ostalih dokaznih predlogov pa vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti ne navede ustrezno, katera (odločilna) dejstva naj bi se s predlaganimi dokazi dokazovala; s tem ne zadosti standardu substanciranosti dokaznih predlogov. Obramba mora namreč v pravnem sredstvu, ki ga vlaga zoper odločitev sodišča, kot eno izmed temeljnih predpostavk za presojo navesti pravno relevantno dejstvo, katerega obstoj ali neobstoj naj sodišče ugotavlja s pomočjo predlaganega dokaza.

Prav tako mora konkretno izpodbijati obrazložitev sodišča, zakaj (konkretnega) dokaza ni izvedlo, in vsaj verjetno izkazati pravno relevantnost takšnega dokaza na instanci, ki bo o pravnem sredstvu odločala.

Temu bremenu obramba pred Vrhovnim sodiščem, kot že navedeno, v ničemer ni zadostila. Nazadnje vložnik ponovno zaslišanje priče C. C. v bistvenem poskuša doseči le zaradi nestrinjanja s presojo sodišč glede njegove (ne)verodostojnosti, s čimer po vsebini v bistvu uveljavlja nedopusten razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Sicer pa so v nasprotju s podatki spisa tudi navedbe o zavrnitvi tega dokaznega predloga, medtem ko je pritožbeno sodišče izrecno pojasnilo okoliščine, zakaj priča C. C. ni bil ponovno zaslišan in je sodišče postopalo po določbi 340. člena ZKP (točka 13 drugostopenjske sodbe).

9. Nadalje sta se sodišči opredelili tudi do očitkov glede kršitev kazenskega zakona. Višje sodišče je v točki 21 obrazložitve, skladno z ustavnosodnimi standardi, razloge prvostopenjskega sodišča (zlasti točka 23 prvostopenjske sodbe) potrdilo in glede na pritožbene očitke dodatno pojasnilo, da v obravnavanem primeru ni šlo za situacijo, ko bi bilo s strani notarja potrebno dodatno preverjanje identitete posameznika. Nasprotno, za dokazovanje identitete je zadoščal predložen dokument (osebna izkaznica), ki je bila v konkretnem primeru ponarejena. Slednje je za izpolnitev zakonskega znaka "spravljanje (notarja) v zmoto" po pravilnih zaključkih pritožbenega sodišča zadoščalo. Nasprotni argumenti vložnika o zatrjevani kršitvi 1. točke 372. člena ZKP so zato, o čemer se je pravilno izreklo že pritožbeno sodišče, neutemeljeni, pri čemer s pavšalnimi očitki drugostopenjskemu sodišču, da takšni razlogi niso zadostni, ne more uspeti.

10. Glede na vse navedeno vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti v bistvenem ne preseže očitkov iz pritožbe, temveč jih zgolj (celo v bolj pavšalnem obsegu) ponovi, hkrati pa od Vrhovnega sodišča pričakuje enako presojo, kot jo je celostno opravilo že pritožbeno sodišče, kar ni namen postopka s tem izrednim pravnim sredstvom.

Z razlogi višjega sodišča glede vseh zatrjevanih kršitev se vložnik konkretno ter poglobljeno ne sooči in ne ponudi konkretiziranih stališč, ki bi omogočala dodatno, argumentirano presojo. S tem ne zadosti standardu obrazloženosti in konkretiziranosti zahteve za varstvo zakonitosti, ki je samostojno pravno sredstvo,

in posledično s svojimi navedbami nikakor ne more biti uspešen.

11. Po obrazloženem je zahteva za varstvo zakonitosti v bistvenem delu neobrazložena oziroma nekonkretizirana in protispisna, po vsebini pa uveljavlja tudi razlog, ki ga v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom ni dopustno uveljavljati, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo kot očitno neutemeljeno (drugi odstavek 425. člena ZKP).

12. Izrek o stroških temelji na 98.a členu ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP in 11. členu Zakona o sodnih taksah, ob upoštevanju razpoložljivih podatkov o obsojenkinem premoženju.

Primeroma glej odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 34188/2020 z dne 16. 2. 2023, I Ips 53443/2014 z dne 8. 6. 2017 in I Ips 502/2007 z dne 5. 6. 2008.

Primerjaj odločbe Ustavnega sodišča U-I-271/08 z dne 24. 3. 2011, Up-88/05 z dne 14. 6. 2007, Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 in odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 23697/2018 z dne 8. 7. 2021, I Ips 38853/2013-144 z dne 13. 10. 2016 ter I Ips 70/97 z dne 25. 2. 1999.

Primerjaj s sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 79989/2022 z dne 24. 11. 2024.

Primerjaj npr. sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 17167/2016 z dne 8. 10. 2024 (tč. 34) in I Ips 39535/2019 z dne 26. 10. 2023.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 251, 251/3, 253, 253/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 424, 424/1, 425, 425/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sodba I Ips 346/2008, enako tudi I Ips 17431/2010-99, I Ips 1004/2010-72, I Ips 31390/2010-331, I Ips 35631/2011-314, I Ips 55194/2012-69, I Ips 2080/2014-282