VSRS Sodba I Up 19/2026
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-06

mednarodna zaščita - ponovni postopek za priznanje mednarodne zaščite - nova dejstva in novi dokazi - nezmožnost uveljavljanja v prejšnjem postopku brez svoje krivde

Obravnavo ponovno vložene prošnje je mogoče doseči, če prosilec navede dejstva ali/in predloži dokaze, nastale po koncu prejšnjega postopka odločanja o mednarodni zaščiti, ki bi lahko vplivali na drugačno rešitev glede priznanja mednarodne zaščite, oziroma če v primeru dejstev in dokazov, ki so obstajali že v času prvega postopka, navede upravičene razloge, zakaj jih ni uveljavljal že prvič (do opustitve njihovega navajanja ne sme priti po prosilčevi krivdi).

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožbo, vloženo zoper sklep Ministrstva za notranje zadeve, št. 2142‑5225/2024/311(1222-18) z dne 9. 9. 2025, s katerim je toženka zavrgla tožnikov prvi zahtevek za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji.

2. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje pritrdilo toženki, da tožnik v zahtevku za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite ni predložil novih dokazov niti navedel novih dejstev, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite v smislu prvega odstavka 64. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1). Presodilo je, da skolioza ni novo dejstvo v smislu tretjega odstavka 64. člena ZMZ-1. Ni namreč sporno, da je tožnik skoliozo in s tem povezane težave uveljavljal že v prvi prošnji. Tožnik je v upravnem postopku tudi sam izjavil, da v zahtevku ne uveljavlja nič novega in da nima dokazil, da bi bil v Alžiriji ogrožen.

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper izpodbijano sodbo vložil pritožbo, v kateri navaja, da jo vlaga iz vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, naj ji Vrhovno sodišče ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

6. Na podlagi 64. člena ZMZ-1 lahko državljan tretje države ali oseba brez državljanstva, ki ji je bila v Republiki Sloveniji pravnomočno zavrnjena prošnja, vloži ponovno prošnjo le, če ob vložitvi zahtevka iz prvega odstavka 65. člena tega zakona predloži nove dokaze ali navede nova dejstva, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za priznanje mednarodne zaščite (prvi odstavek 64. člena ZMZ-1). Novi dokazi ali nova dejstva morajo nastati po izdaji predhodne odločitve, oziroma so lahko obstajali že v času prvega postopka, vendar jih oseba iz prvega odstavka tega člena iz upravičenih razlogov takrat brez svoje krivde ni mogla uveljavljati (tretji odstavek 64. člena ZMZ-1). Če pristojni organ ugotovi, da pogoji iz 64. člena ZMZ-1 niso izpolnjeni, zahtevek za uvedbo ponovnega postopka s sklepom zavrže, v nasprotnem primeru pa dovoli vložitev ponovne prošnje in ravna v skladu s 45. členom tega zakona (četrti odstavek 65. člena).

7. Obravnavo ponovno vložene prošnje je torej mogoče doseči, če prosilec navede dejstva ali/in predloži dokaze, nastale po koncu prejšnjega postopka odločanja o mednarodni zaščiti, ki bi lahko vplivali na drugačno rešitev glede priznanja mednarodne zaščite, oziroma če v primeru dejstev in dokazov, ki so obstajali že v času prvega postopka, navede upravičene razloge, zakaj jih ni uveljavljal že prvič (do opustitve njihovega navajanja ne sme priti po prosilčevi krivdi

8. Izpodbijana sodba temelji na stališču, da pritožnik ni predložil novih dokazov niti navedel novih dejstev, ki pomembno povečujejo verjetnost, da izpolnjuje pogoje za mednarodno zaščito oz. za podelitev katerekoli od oblik te zaščite iz 20. člena ZMZ-1. Skoliozo in s tem povezane težave je namreč že uveljavljal v postopku v zvezi z njegovo prošnjo za mednarodno zaščito, ki je bila zavrnjena kot očitno neutemeljena z odločbo toženke z dne 28. 2. 2025 in je postala pravnomočna s sodbo Vrhovnega sodišča I Up 108/2025 z dne 9. 6. 2025. Toženka pa je po presoji sodišča prve stopnje tudi pravilno opozorila, da je pritožnik v upravnem postopku izjavil, da v zahtevku ne uveljavlja nič novega in da nima dokazil, da bi bil v Alžiriji ogrožen. Temu stališču pritožnik določno ne nasprotuje.

9. V pritožbi sicer navaja, da je zatrjeval poslabšanje svojega zdravstvenega stanja, vendar pri tem ne pojasni, iz česa naj bi to izhajalo in zakaj naj bi bila ugotovitev sodišča prve stopnje, da v postopku ni navajal novih dejstev in dokazov, napačna. Še več, v pritožbi celo sam navaja, da ne more izkazati poslabšanja svojega zdravstvenega stanja. Vrhovno sodišče pripominja, da tudi sicer dejstva zatrjevanega poslabšanja zdravstvenega stanja ne dokazujejo niti pritožbi priložene listine, tj. obvestilo, iz katerega je razvidno, da je bil pritožnik dne 28. 11. 2025 naročen na pregled v ortopedsko ambulanto, ter e-napotnici za MR cervikalne hrbtenice ter CT artrografije rame s KS, ki sta bili pritožniku izdani dne 28. 11. 2025. Iz njih namreč ni razvidna nobena pritožnikova diagnoza niti njeno morebitno poslabšanje.

10. Iz pritožbenih navedb dalje izhaja, da naj bi pritožnik opozarjal na nedostopnost zdravstvene oskrbe v njegovi izvorni državi, do česar naj se sodišče prve stopnje ne bi opredelilo. Navedeno pa ne drži, saj se je sodišče prve stopnje do vprašanja (ne)dostopnosti zdravstvene oskrbe v pritožnikovi izvorni državi opredelilo v 14. točki obrazložitve izpodbijane sodbe. Presodilo je, da pritožnik svojih tožbenih navedb, ki jih je mogoče smiselno povzeti, da "tožnik vlaga prošnjo za mednarodno zaščito zato, ker je odšel in se ne želi vrniti v Alžirijo zaradi slabega zdravstvenega sistema, ki naj bi veljal le zanj, kot pripadnika revnejše skupine" ni uspel dokazati.

11. Po presoji Vrhovnega sodišča so neutemeljeni tudi pritožbeni očitki, da naj sodišče prve stopnje ne bi presojalo, ali bi bila pritožniku zdravstvena oskrba glede na njegovo poslabšanje zdravstvenega stanja sploh dostopna, kot tudi, da naj sodišče prve stopnje ne bi izvedlo niti pozitivnih obveznosti po t. i. standardu Paposhvili.

Pritožnik v obravnavanem primeru namreč ni uspel izkazati poslabšanja svojega zdravstvenega stanja niti ni predložil nobenih dokazov, s katerimi bi lahko dokazal, da obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da bi bil v primeru vrnitve v izvorno državo, izpostavljen resničnemu tveganju, da bi bil deležen ravnanja, ki je v nasprotju s 3. členom EKČP.

12. Pritožnik v pritožbi, v kateri sicer obširno povzema različne akte (Splošna deklaracija OZN o človekovih pravicah; Mednarodni pakt o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah; Ustava Svetovne zdravstvene organizacije iz leta 1946; Evropska socialna Listina; Listina EU o temeljnih pravicah, Ustava Republike Slovenije), v katerih je zdravje (oziroma zdravstvena oskrba) opredeljeno kot človekova pravica, navaja zgolj, da "mu njegova izvorna država ni kot že otroku in mu ne bi nudila tega in bi s tem kršila zgoraj navedene določbe". Vendar so te navedbe v zvezi z zdravstveno oskrbo v Alžiriji posplošene in nekonkretizirane do te mere, da se Vrhovno sodišče do njih niti ne more podrobneje opredeljevati. Pritožnik tudi ne trdi, da je s temi trditvami uveljavljal nekaj, česar ni uveljavljal že v prvotnem postopku.

13. V zvezi s pritožbeno navedbo, da bi pritožnika, glede na to, da se že mnogo let ne nahaja v izvorni državi, ne le varnostni organi, ampak tudi zdravstveni organi, dojeli kot "tujca", "izdajalca", kar bi preraslo v sistematično diskriminacijo ali morebiti celo kakršnokoli nasilje, pa Vrhovno sodišče poudarja, da gre za nedovoljeno pritožbeno novoto (74. člen ZUS-1).

14. Pritožnik nadalje navaja, da je "vsebinsko trdil, da bi bil deležen poniževalnega ravnanja s strani njegove izvorne države in bi s tem utrpel t. i. resno škodo". Trdi, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo izpostavljen ravnanju, ki dosega prag nečloveškega ali poniževalnega ravnanja po členu 3 EKČP. Razlog za to je, da mu v njegovi izvorni državi ne bo nikdar zagotovljeno primerno zdravstveno varstvo. S tem bi bil lahko izpostavljen hudemu trpljenju (poslabšanju bolezenskega stanja, prezgodnji smrti). Vrhovno sodišče poudarja, da vračanje v izvorno državo sploh ni predmet tega postopka. Iz procesnega gradiva ne izhaja, da bi prišlo do kršitve načela nevračanja, saj je bil pritožniku zagotovljen dostop do postopka odločanja o zahtevku za uvedbo ponovnega postopka o mednarodni zaščiti, v katerem pa ni izpolnil bremena, ki mu ga ZMZ‑1 nalaga v prvem odstavku 65. člena, to je predložitve dokazov oziroma navedb novih dejstev, s katerimi bi opravičil nov postopek. Da tudi z vidika določb ZMZ‑1 o pogojih za dodelitev statusa mednarodne zaščite ni ovir za prosilčevo vrnitev v izvorno državo, je bilo odločeno v postopku za priznanje mednarodne zaščite, v katerem je toženka pritožnikovo prošnjo zavrnila kot očitno neutemeljeno s pravnomočno odločbo z dne 28. 2. 2025.

15. Po presoji Vrhovnega sodišča tako niti iz pritožbenih navedb ne izhaja, da bi pritožnik v zahtevku za uvedbo ponovnega postopka za priznanje mednarodne zaščite navajal nova dejstva oziroma predlagal nove dokaze, ki bi lahko vplivali na drugačno rešitev glede priznanja mednarodne zaščite.

16. Po obrazloženem in ker druge pritožbene navedbe niso pomembne za odločitev, podani pa niso niti razlogi, na katere Vrhovno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo zoper izpodbijano sodbo kot neutemeljeno zavrnilo (76. člen ZUS-1).

Glej sklep Vrhovnega sodišča I Up 211/2022 z dne 14. 12. 2022, 9. in 10. točka.

Prim. s sodbo Vrhovnega sodišča I Up 74/2025 z dne 22. 4. 2025.

Paposhvili proti Belgiji, št. 41738/10, sodba z dne 13. 12. 2016. Stališče ESČP je, da določba 3. člena EKČP nasprotuje odstranitvi hudo bolne osebe, za katero obstaja tveganje skorajšnje smrti ali za katero obstajajo utemeljeni razlogi za prepričanje, da sicer ni neposrednega tveganja, da bo umrla, vendar bi bila zaradi neobstoja ali nedostopnosti ustreznega zdravljenja v namembni državi izpostavljena dejanskemu tveganju resnega, hitrega in nepopravljivega poslabšanja svojega zdravstvenega stanja, ki bi povzročilo hudo trpljenje ali bistveno skrajšanje njene pričakovane življenjske dobe.

Sovran proti Danski, št. 57467/15, sodba z dne 7. 12. 2021, 130. in naslednje točke obrazložitve.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 64, 64/1, 64/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.