VSRS Sodba XI Ips 62691/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-05

Mitja Kozamernik (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), mag. Aleksander Karakaš

podaljšanje pripora - obrazložitev utemeljenega suma - dokazna vrednost uradnih zaznamkov

Uradni zaznamek o izjavi osumljenca ali drugih oseb, ki so bile zaslišane v predkazenskem postopku, ni dokaz v formalnem smislu, na katerega bi se lahko oprla sodna odločba o obdolženčevi krivdi.

Prepoved uporabe uradnih zaznamkov o izjavah kot samostojnih dokazov se nanaša na odločanje o ugotavljanju obdolženčeve krivde, ne na odločanje o obstoju utemeljenega suma kot temeljnega pogoja za odreditev ali podaljšanje pripora.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

1. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča v Celju je s sklepom II Ks 62691/2025 z dne 27. 10. 2025 zoper obdolženega A. A. podaljšal pripor po vloženi obtožnici iz pripornega razloga po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), ker je podan utemeljen sum, da je obdolženec storil kaznivo dejanje povzročitve splošne nevarnosti po drugem odstavku 314. člena Kazenskega zakonika (KZ-1). Višje sodišče v Celju je s sklepom I Kp 62691/2025 z dne 12. 11. 2025 pritožbo obdolženčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno.

2. Zoper navedeni pravnomočni sklep so vložili zahtevo za varstvo zakonitosti obdolženčevi zagovorniki, kot navajajo v uvodu, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka. V obrazložitvi zahteve trdijo, da se utemeljitev obstoja utemeljenega suma ne bi smela opirati na uradne zaznamke in na navedbe predloga za pregon, ki ga je podal B. B., ter da v obravnavanem primeru ni podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi, izpodbijani sklep razveljavi in pripor zoper obdolženca odpravi.

3. Vrhovni državni tožilec dr. Jože Kozina je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti predlagal njeno zavrnitev. Navedel je, da so v izpodbijanem pravnomočnem sklepu obrazložene vse zakonske predpostavke za podaljšanje pripora, trditve zahteve pa so neprepričljive in neutemeljene.

4. Z odgovorom Vrhovnega državnega tožilstva so bili obdolženec in njegovi zagovorniki seznanjeni, vendar se o njem niso izjavili.

5. Bistvo vložene zahteve za varstvo zakonitosti je v trditvi, da sodišče obstoja utemeljenega suma obdolžencu očitanega kaznivega dejanja v sklepu o podaljšanju pripora ne bi smelo opreti na uradne zaznamke oziroma izjave, ki jih je pred policijo podal B. B. Vložniki kršitev utemeljujejo z navedbami, da bi moralo sodišče pri presoji utemeljenega suma upoštevati zgolj izjavo, ki jo je B. B. podal zaslišan pred preiskovalnim sodnikom, ko je izrecno zanikal, da bi obdolženi A. A. streljal proti njegovemu vozilu, s čimer je "izpodbil edino relevantno obremenilno okoliščino iz uradnega zaznamka". Uveljavljeno kršitev sklenejo z navedbo, da sta sodišči odločitev o obstoju utemeljenega suma utemeljili na viru informacij, ki ga zakon ne predvideva kot dokaz, ker uradni zaznamki od trenutka, ko je priča zaslišana pred sodiščem, izgubijo svojo dokazno naravo.

6. Iz utrjene sodne prakse Vrhovnega sodišča je razvidno, da uradni zaznamek o izjavi osumljenca ali drugih oseb, ki so bile zaslišane v predkazenskem postopku, ni dokaz v formalnem smislu, na katerega bi se lahko oprla sodna odločba o obdolženčevi krivdi. Tak uradni zaznamek ima dokazno vrednost le v spoznavnem smislu - kot dokazni vir, ki lahko služi kot podlaga za zbiranje nadaljnjih procesno veljavnih dokazov. Uradni zaznamek je torej tako imenovani pomožni dokaz, ki ga je praviloma dopustno uporabiti zaradi ocene verodostojnosti priče, dopustno pa je tudi, da se priča zaradi časovne oddaljenosti sklicuje na izjavo, dano policiji, ali z njo zapolni vrzel v spominu. Ni pa mogoče z branjem uradnega zaznamka, kadar gre za edini ali ključni dokaz, nadomestiti izpovedbe priče.

7. Prepoved uporabe uradnih zaznamkov o izjavah kot samostojnih dokazov se nanaša na odločanje o ugotavljanju obdolženčeve krivde, ne na odločanje o obstoju utemeljenega suma kot temeljnega pogoja za odreditev ali podaljšanje pripora. Iz ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča je namreč nadalje razvidno, da sodišče pri odreditvi oziroma podaljšanju pripora po vloženi obtožnici obstoja posameznih odločilnih dejstev ne presoja po načelu proste presoje dokazov in se tudi ne spušča v procesno verodostojnost dokazov oziroma tehtanje nasprotujočih si dokazov v smislu drugega odstavka 355. člena ZKP, temveč presodi le, ali zbrani dokazi zadoščajo za artikulirano in konkretno stopnjo verjetnosti, da je obdolženec izvršil očitano kaznivo dejanje.

8. Poleg tega odločanje o podaljšanju pripora po svoji naravi ni pravno sredstvo s katerim bi sodišče, ki odloča o predlogu za podaljšanje pripora, presojalo pravilnost in zakonitost sklepa o odreditvi pripora, temveč (nova) odločitev sodišča prve stopnje v okviru katere mora opraviti celovito presojo dokaznih novot in odgovoriti na navedbe, s katerimi se je obramba odzvala na predlog za podaljšanje pripora.

9. Temu standardu je sodišče v izpodbijanem pravnomočnem sklepu v celoti zadostilo. V njegovih razlogih je podrobno naštelo dokaze in povzelo njihovo vsebino, iz katere je razviden obstoj utemeljenega suma, da je obdolženi A. A. s streljanjem na sredini ulice povzročil neposredno in konkretno nevarnost za B. B. in C. C., poleg tega pa je ogrozil tudi druge prebivalce in vozila ter objekte na območju strnjenega naselja.

Sodišče obstoja utemeljenega suma ni oprlo le na dokazno gradivo, ki ga je z aktivnim ravnanjem zbrala policija. Pri presoji temeljnega pogoja za podaljšanje pripora je namreč upoštevalo tudi vsebino izpovedb v preiskavi zaslišanih prič, še zlasti pa poročilo Nacionalnega forenzičnega laboratorija iz katerega je razvidno, da so bili na obdolženčevi levi roki najdeni karakteristični delci streljanja, ter vsebino klica B. B. na Operativno komunikacijski center Policijske uprave Celje iz katerega izhaja, da je neposredno po dogodku naznanil streljanje.

10. Sodišče pri presoji obstoja utemeljenega suma o podaljšanju pripora tudi ni prezrlo dokazne novote - izjave B. B., ki je pred preiskovalnim sodnikom skušal razbremeniti obdolženega A. A. z navedbo, da svojo prvotno izjavo umika kot netočno. Do te dokazne novote se je v izpodbijanem pravnomočnem sklepu izrecno opredelilo ter presodilo, da (upoštevaje ostale dokaze) v tej fazi postopka ne more omajati obstoja utemeljenega suma obdolžencu očitanega kaznivega dejanja.

11. Prav tako je neutemeljena trditev zahteve, da pri obdolžencu ni podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti.

12. Sodišče je v izpodbijanem pravnomočnem sklepu obstoj pripornega razloga po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP nedvoumno obrazložilo z okoliščinami, da je obdolženec še v dveh kazenskih postopkih, da naj bi bila iz njegovega ravnanja razvidna agresivnost, maščevalnost, brutalnost in nevarnost za okolico, poleg tega pa naj ne bi bil zmožen sporov reševati na miroljuben način. Pri presoji ponovitvene nevarnosti je upoštevalo tudi težo obdolžencu očitanega kaznivega dejanja in zanj predpisano visoko zaporno kazen, način in okoliščine njegove storitve ter zlasti okoliščino, da naj bi obdolženec streljal v gosto naseljenem območju, zaradi česar je zgolj sreči pripisati, da ni prišlo do telesnih poškodb ali smrti drugih ljudi.

13. Nestrinjanje obdolženčevih zagovornikov z obstojem ponovitvene nevarnosti, ki ga izražajo z navedbami, da kazenska postopka zoper obdolženca še nista pravnomočno končana, da sta B. B. in C. C. zoper obdolženca umaknila predloga za pregon in navedla, da se ga ne bojita, ter da obdolženčeva osebnost in njegovo dosedanje vedenje ne predstavljata tveganja za ponovitev nasilnih kaznivih dejanj, ne pomeni uveljavljanja kršitve zakona, temveč uveljavljanje nedovoljenega razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP).

14. Po presoji Vrhovnega sodišča v zahtevi za varstvo zakonitosti zatrjevane kršitve niso podane, zahteva pa je bila vložena tudi zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zato jo je Vrhovno sodišče kot neutemeljeno zavrnilo (425. člen ZKP).

Primerjaj npr. odločbe Vrhovnega sodišča RS v zadevah I Ips 65/2005 z dne 18. 1. 2007, I Ips 42731/2010 z dne 28. 2. 2013 in I Ips 63508/2020 z dne 10. 4. 2025.

Primerjaj npr. odločbe Vrhovnega sodišča RS v zadevah XI Ips 65359/2012 z dne 28. 1. 2013, XI Ips 11568/2015 z dne 24. 4. 2015 in XI Ips 78183/2022 z dne 10. 1. 2023.

4. do 39. stran razlogov sklepa zunajobravnavnega senata, 5. do 7. točka ter 18. do 20. točka razlogov sklepa pritožbenega sodišča.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 148

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.