VSRS Sodba I Ips 64100/2020
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-04-24

Barbara Zobec (preds.), Mitja Kozamernik (poroč.), dr. Primož Gorkič, mag. Aleksander Karakaš, Maja Baškovič

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

preprečitev uradnega dejanja ali maščevanje uradni osebi - opis dejanja - konkretizacija zakonskih znakov - aktivno ravnanje - sila - grožnja

Iz zakonskega opisa na ravni jezikovne razlage nedvomno izhaja, da je dejanje možno izvršiti le z aktivnim ravnanjem, torej s silo ali grožnjo, ne pa s pasivnim ravnanjem (npr. s samo neposlušnostjo) ali umikanjem (npr. bežanje pred policisti). Aktivno ravnanje v obliki sile ali grožnje mora biti usmerjeno zoper uradno osebo in v preprečitev uradnega dejanja, zato mora iz opisa dejanja izhajati, da je storilec ravnal aktivno, in sicer s silo oziroma grožnjo, usmerjeno v preprečitev uradnega dejanja.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Kranju je s sodbo I K 64100/2020 z dne 22. 3. 2023 obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi po prvem in tretjem odstavku 299. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) v zvezi s tretjim odstavkom 29. člena KZ-1, za katero mu je izreklo kazen enega leta zapora. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbo zagovornika obsojenca s sodbo II Kp 64100/2020 z dne 19. 10. 2023 zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obsojenca pa je oprostilo plačila sodne takse.

2. Obsojenčev zagovornik zoper navedeno pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost odločbe, ter zaradi kršitve temeljnih človekovih pravic in svoboščin. Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenca oprosti očitanega kaznivega dejanja, podrejeno pa, da izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka Irena Kuzma je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti podanem v skladu z določbo drugega odstavka 423. člena ZKP predlagala njeno zavrnitev. Navedla je, da zatrjevane kršitve niso podane.

4. Z odgovorom vrhovne državne tožilke sta bila seznanjena obsojenec in njegov zagovornik, ki je v izjavi o odgovoru vztrajal pri navedbah v zahtevi.

5. Zagovornik trdi, da očitano ravnanje ni kaznivo dejanje ne po prvem ne po tretjem odstavku 299. člena KZ-1. Trdi, da obsojeni ni s silo ali grožnjo, da bo neposredno uporabil silo, preprečil ali poskusil preprečiti uradni osebi uradno dejanje in da je poskušal le zavarovati lastno telo in se izmakniti vklepanju.

6. Kaznivo dejanje po prvem in tretjem odstavku 299. člena KZ-1 stori, kdor s silo ali grožnjo, da bo neposredno uporabil silo, prepreči ali poskusi preprečiti uradni osebi, ko ta opravlja naloge policije ali državne varnosti, uradno dejanje, ki ga je nameravala opraviti v okviru svojih pravic, ali jo na enak način prisili, da opravi uradno dejanje. Iz takšnega zakonskega opisa na ravni jezikovne razlage nedvomno izhaja, da je dejanje možno izvršiti le z aktivnim ravnanjem, torej s silo ali grožnjo, ne pa s pasivnim ravnanjem (npr. s samo neposlušnostjo) ali umikanjem (npr. bežanje pred policisti). Aktivno ravnanje v obliki sile ali grožnje mora biti usmerjeno zoper uradno osebo in v preprečitev uradnega dejanja, zato mora iz opisa dejanja izhajati, da je storilec ravnal aktivno, in sicer s silo oziroma grožnjo, usmerjeno v preprečitev uradnega dejanja.

7. Obsojenec je bil spoznan za krivega dejanja, ki v strnjenem povzetku vsebuje navedbe, da ni upošteval ukaza oškodovanih policistov, da stopi do interventnega vozila, da bo z njim opravljen varnostni pregled. Oškodovana policista sta zato, da bi preprečila napad in pobeg, obsojenca prijela za roki in odpeljala iz lokala, nato pa se je na terasi iztrgal iz prijema in stekel proti lokalu, kjer sta ga policista ponovno prijela. Nato se je obsojenec prerival in mahal proti glavi policista B. B. in nato še proti C. C., ki ga je tudi odrinil. Ko sta ga poskušala obvladati, se je upiral in poskušal ponovno iztrgati iz prijema, zato je policist uporabil strokovni prijem davljenja od zadaj s podiranjem na tla. Vklepanju se je upiral tako, da je vsaj dvakrat poskušal vstati in med tem z nogo prijel nogo B. B. in ga porinil, tako da ga je prijel okoli pasu in se z nogo uprl in porinil B. B. in ga je zato B. B. s silo telesa spravil na tla. Obsojenec je nato s kolenom brcnil C. C. v predel trebuha, zaradi česar ga je C. C. prijel za obe nogi, ko mu je poskušal namestiti lisice še na drugo nogo, ga je obsojenec brcnil v predel nog.

8. Predstavljeni opis dejanja je potrebno presojati kot celoto. Sodišči nižje stopnje sta pravilno izpostavili, da se obsojeni glede na opis, ni skušal zgolj iztrgati iz policistovih rok in pobegniti, ampak se je tudi aktivno upiral, saj je proti oškodovancema zamahoval, proti C. C. pa tudi večkrat brcnil (točka 20 prvostopenjske sodbe) oziroma, da se je prerival in mahal proti glavi policista B. B. in nato še proti policistu C. C., slednjega pa še s kolenom brcnil v predel trebuha in v predel nog (točka 5 drugostopenjske sodbe), kar po pravilni presoji sodišča druge stopnje pomenijo uporabe sile, usmerjene neposredno na uradno osebo. Opisano obsojenčevo ravnanje namreč presega zgolj izmikanje uradnemu dejanju, ampak kot celota predstavlja aktivno ravnanje obsojenca, usmerjeno zoper policista, da bi preprečil vklepanje kot uradno dejanje. Nikakor se ni mogoče strinjati z zagovornikom, da je brcanje, usmerjeno v izmikanje vklepanju nog, dopustno ravnanje. Prvič zato, ker se obsojencu v opisu dejanja ne očita le brcanje kot izmikanje vklepanju, ampak med drugim tudi brcanje v policista. Drugič pa tudi zato ne, ker se mora zakonitemu ukazu policista oseba podrediti in se nima pravice upirati, takšno ravnanje pa preraste v kaznivo dejanje, ko uporabi silo zoper uradno osebo, kot v obravnavanem primeru. V zahtevi izpostavljena sodna praksa (sodba Višjega sodišča v Ljubljani I Kp 1158/99 z dne 9. 2. 2020), po kateri sam poskus bega pred policisti ne izpolnjuje znakov kaznivega dejanja, po obrazloženem z obravnavanim ravnanjem ni primerljiva.

9. Vložnik v preostalih navedbah iz opisa dejanja le selektivno izpostavlja posamezna opisana ravnanja kot so iztrganje iz policistovih rok, bežanje ter poskus vstajanja in upiranje na noge, s katerimi meri na zaključek, da je obsojenec želel le pobegniti pred policisti in zavarovati lastno telo, s čimer pa pod videzom kršitve kazenskega zakona uveljavlja nedovoljeni razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

10. Zagovornik uveljavlja kršitev pravice do obrambe in izvajanja dokazov v lastno korist, ker sodišče ni zaslišalo po njegovi oceni ključne priče D. D., ki je šel za obsojencem ven iz lokala in ki bi lahko pojasnil obnašanje policistov do obsojenca tako v lokalu kot zunaj njega, tudi če je videl zgolj en del dogodka pred lokalom. Sodiščema očita, da nista podali jasnega utemeljenega razloga za zavrnitev dokaznega predloga in da je šlo za prepovedano vnaprejšnjo dokazno oceno.

11. Pri odločanju o dokaznem predlogu v smislu tretje alineje 29. člena Ustave sodišče zavezujejo merila, ki so se izoblikovala v ustaljeni (ustavno) sodni praksi: (i) glede na načelo proste presoje dokazov sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; (ii) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlagata stranki; (iii) predlagani dokaz mora biti materialnopravno relevanten; (iv) pravno relevantnost predlaganega dokaza mora stranka utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti in (v) v dvomu je šteti vsak dokazni predlog obrambe v korist obdolženca ter ga sodišče mora izvesti, razen če je očitno, da ne more biti uspešen.

12. Stranka mora navesti (i) pravno relevantno dejstvo, katerega obstoj ali neobstoj sodišče ugotavlja s pomočjo predlaganega dokaza; (ii) dokazno sredstvo in (iii) z navedbami okoliščin utemeljiti, da bo z izvedbo predlaganega dokaza mogoče sklepati o pravno relevantnem dejstvu ter da bo dokaz v korist obdolženca.

Sodišče, ki ga zavezuje načelo učinkovitosti in ekonomičnosti postopka (15. člen ZKP), sme zavrniti dokazni predlog, (a) če je nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč, (b) če je dejstvo, ki naj bi se s predlaganim dokazom dokazovalo, že dokazano ali je brez pomena za zadevo, (c) če je dokazno sredstvo neprimerno ali nedosegljivo, (d) ali če obramba ni zadostila svojemu dokaznemu bremenu ter obstoja in pravne relevantnosti predlaganih dokazov ni utemeljila s potrebno stopnjo verjetnosti. V primeru zavrnitve dokaznega predloga obrambe lahko stranka to sicer uveljavlja kot kršitev pravice v postopku s pravnimi sredstvi, tudi z zahtevo za varstvo zakonitosti. Vendar je naloga obrambe, da v pravnem sredstvu, ki ga vlaga zoper odločitev sodišča, konkretno izpodbija utemeljitve sodišča, zakaj dokaza ni izvedlo, in vsaj verjetno izkaže pravno relevantnost takšnega dokaza na instanci, ki bo o pravnem sredstvu odločala.

13. Po preučitvi razlogov prvostopenjske in drugostopenjske sodbe se očitki zagovornika izkažejo za neutemeljene. Sodišče prve stopnje (točka 4 prvostopenjske sodbe) je dokazni predlog zavrnilo iz dveh razlogov: (i) ker ga ni bilo mogoče izvesti zaradi nedosegljivosti priče in (ii) ker je bil nepotreben. Glede na razloge prvostopenjskega sodišča priče ni bilo mogoče doseči z vabljenjem, niti se ni odzvala na telefonske klice. Ocena o nepotrebnosti dokaza pa temelji na okoliščinah, da sta glede dogajanja zunaj oba oškodovanca natančno in jasno opisala, prav tako priča E. E.. Iz posnetkov nadzornih kamer pa je razvidno, da je dogodek trajal od 20.30 do 20.35 ure, pri čemer D. D. do 20.33 ure ni zapustil lokala, zato ni dvoma, da celotnega dogajanja ni mogel videti. Posledično je po stališču prvostopenjskega sodišča dokaz nepotreben in je dejansko stanje ustrezno razčiščeno. Višje sodišče (točka 26 drugostopenjske sodbe) je pritrdilo razlogom prve stopnje in na zagovornikovo zatrjevanje, da je predlagana priča pomembna, tudi če je videla le del dogajanja, odgovorilo z ugotovitvijo, da je zagovornik v svojem predlogu navajal le možnost, da je bila predlagana priča prisotna tudi ob dogajanju zunaj. S takšnimi razlogi sodišči nižje stopnje nista napravili vnaprejšnje dokazne ocene, ampak sta na podlagi izvedenega dokaznega postopka, zlasti pregledanih posnetkov nadzorne kamere realno ocenili, da predlagana priča ne bo vedela izpovedati o dogajanju kot celoti. Navedeno po vsebini pomeni, da sta ocenili, da ta dokaz niti ni potreben, ob tem, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila priča nedosegljiva. Ker se zagovornik s predstavljenimi celovitimi razlogi za zavrnitev dokaznega predloga niti ne sooči in jih konkretno ne izpodbija, ne more uspeti z očitkom o kršitvi pravice do obrambe. Siceršnje posplošene navedbe, da sodišče ni dopustilo izvajati dokazov v podporo trditev obsojenca so do te mere nekonkretizirane, da se do njih Vrhovno sodišče ne more opredeliti.

14. Zagovornik zatrjuje, da se sodišče ni opredelilo do:

− dela izpovedbe oškodovanca B. B., da je tudi sam stegnil roko proti obsojencu in da je ta to dojel, kot mahanje proti njemu;

− dela zagovora obsojenca, da ni brcal z namenom poškodovanja policistov, ampak zato ker ga je bolelo in graja stališče sodišča druge stopnje, da naj bi oblika pločnika opravičevala policijsko nasilje;

− izpovedbe E. E., da sta policista malo na silo odpeljala obsojenca iz lokala in da se je branil in se ni pustil vkleniti, ter da ju ni ravno tepel.

15. Ob preučitvi razlogov pravnomočne sodbe in razlogov obeh sodišč kot celote, se izkaže, da sta se sodišči do izpostavljenih delov izpovedb oziroma zagovora opredelili, pri čemer je višje sodišče pritrjevalo razlogom prvostopenjskega sodišča. V zvezi z izpovedbo oškodovanca je sodišče druge stopnje izpostavilo, da je policist izpostavil le možnost, da je stegnitev roke proti njemu, obsojenec razumel kot mahanje proti njemu (točka 18 drugostopenjske sodbe). Sodišče druge stopnje je v zvezi z izpostavljenim delom zagovora materialnopravno pravilno poudarilo, da namen poškodovanja ni zakonski znak očitanega kaznivega dejanja (točka 20 drugostopenjske sodbe). Glede položaja obsojenca, ko je bil na tleh, je poudarilo, da obsojenec ni imel ves čas pritisnjenih nog, ampak kot odgovor na njegovo brcanje, v čemer ni mogoče prepoznati opravičevanja policijskega nasilja, kot trdi zagovornik, pri čemer pa izhaja iz svoje presoje dejanskega stanja, da se je le želel izmakniti vklepanju. Sodišče druge stopnje se je do izpostavljene izpovedbe E. E. opredelilo (točka 18 drugostopenjske sodbe) na način, da se navedba, da sta policista obsojenca malo na silo odpeljala nanaša na dogajanje v lokalu, torej še preden je prišlo do uporabe sile s strani obsojenca, in da je priča podala laično interpretacijo dogajanja.

16. Sodišči nižje stopnje sta se do v zahtevi izpostavljenih izpovedb in obsojenčevega zagovora opredelili tako, da sta prepletajoče ovrednotili izpovedbe oškodovancev, drugih prič ter posnetke nadzorne kamere na terasi lokala. Posledično ostajajo zagovornikove navedbe, s katerimi si tako prizadeva potrditi obsojenčev zagovor, da se je obsojenec le izmikal vklepanju ter se branil zoper boleče postopanje policistov ter da zoper njiju ni uporabil sile, v sferi uveljavljanja nedovoljenega dejanskega stanja, kar sicer zagovornik uveljavlja pod videzom odsotnosti razlogov o odločilnih dejstvih, kršitve enakega varstva pravic, nepristranskosti sojenja, pravice do poštenega sojenja in pravice do pritožbe. Tosmerno zagovornik trdi, (i) da izpostavljene izpovedbe potrjujejo zagovor obsojenca, (ii) da obsojenec ni ravnal z direktnim naklepom, ter (iii) podaja dokazno oceno izpovedbe obeh oškodovancev, F. F. in svoje videnje izvedenih dokazov.

17. Nadaljnji očitek, da izpodbijana sodba nima nobenih navedb o tem, da je C. C. v preiskavi povedal povsem drugače kot na glavni obravnavi, je povsem nekonkretiziran glede očitanih razlik v izpovedbi, zato teh navedb niti ni mogoče preizkusiti.

18. Zagovornik v zvezi z odločbo o kazenski sankciji očita, da izpodbijana sodba nima razlogov o delu izvedenskega mnenja, da zapor za obsojenca ni najbolj priporočljiva sankcija, saj ne dosega namena specialne prevencije, ter da sodišče teh navedb ni upoštevalo pri izreku kazenske sankcije. Navedbam ni mogoče pritrditi, saj se je sodišče druge stopnje do teh stališč izvedenca opredelilo ter poudarilo, da se je sam izvedenec omejil, da je treba to presojati v okviru zakonskih možnosti, kar je sodišče storilo in upoštevalo osebnost obsojenca, vendar je ocenilo, da specialno povratništvo obsojenca ne omogoča pozitivne prognoze (točka 29 drugostopenjske sodbe).

19. V zadnjem delu zahteve vložnik ne preseže izpodbijanja primernosti kazenske sankcije z izpostavljanjem okoliščin storjenega dejanja in siceršnjega obsojenčevega položaja. Takšnih razlogov pa ni mogoče uveljavljati v zahtevi za varstvo zakonitosti, kjer se kazenska sankcija po izrecni določbi zakona (5. točka 372. člena ZKP) lahko izpodbija le v primerih, ko sodišče v odločbi o kazenskih sankcijah preseže pravico, ki jo ima po zakonu, česar pa zagovornik ne uveljavlja.

20. Vložnik zatrjuje, da izrečena sankcija odstopa od ustaljene sodne prakse, pri čemer se sklicuje zgolj na dve odločbi, kjer je bila po navedbah vložnika storilcem istovrstnega kaznivega dejanja izrečena pogojna obsodba. Potrebno je ugotoviti, da bi s temi navedbami vložnik lahko uspel, če bi zatrjeval, da je sodišče glede na vse pravno relevantne okoliščine obravnavanega primera brez stvarno utemeljenega razloga odločilo drugače, kot sodišča redoma odločajo v takšnih primerih, pri čemer bi moral konkretizirati pravno relevantne okoliščine, iz katerih bi izhajalo, da je sodišče v obravnavanem primeru neutemeljeno razlikovalo.

Tem merilom pa vložnikove navedbe ne ustrezajo, zato jih Vrhovno sodišče ne more vsebinsko presoditi.

21. Zatrjevane kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP po navedenem niso podane, zahteva pa je bila deloma vložena tudi v nasprotju z drugim in petim odstavkom 420. člena ZKP, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (425. člen ZKP).

22. Upoštevaje obsojenčeve slabe premoženjske razmere ga je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse.

Prim. odločbe Ustavnega sodišča U-I-271/08 z dne 24. 3. 2011, Up-88/05 z dne 14. 6. 2007, Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 in odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 23697/2018 z dne 8. 7. 2021, I Ips 38853/2013-144 z dne 13. 10. 2016 ter I Ips 70/97 z dne 25. 2. 1999.

Tako primeroma odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 34188/2020 z dne 16. 2. 2023, I Ips 53443/2014 z dne 8. 6. 2017 in I Ips 502/2007 z dne 5. 6. 2008.

Prim. sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 34188/2020 z dne 16. 2. 2023, I Ips 59244/2020 z dne 26. 11. 2021, I Ips 59885/2010-958 z dne 17. 7. 2014, I Ips 16832/2011-217 z dne 3. 10. 2013 in I Ips 376/2007 z dne 7. 2. 2008.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 299, 299/1, 299/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.