VSRS Sklep I Ips 22931/2020
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-05

Maja Baškovič (preds.), Mitja Kozamernik (poroč.), Marjeta Švab Širok, mag. Aleksander Karakaš, mag. Tatjana Steinman

IZVRŠEVANJE KAZENSKIH SANKCIJ - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

postopek neprave obnove - priznanje in izvršitev tuje sodne odločbe - izvršitev kazenske sodbe tujega sodišča - postopek za združitev kazni - pravosodno sodelovanje v kazenskih zadevah

Vrhovno sodišče je že odločilo, da pomeni postopek neprave obnove kazenskega postopka po 1. točki prvega odstavka 407. člena ZKP poseg v trajanje kazni, izrečene s pravnomočno sodno odločbo. Po določbi drugega odstavka 407. člena ZKP namreč sodišče v tem primeru z novo sodbo spremeni prejšnje sodbe glede odločbe o kazni in izreče eno samo kazen. Če bi sodišče pri tem upoštevalo pravnomočno sodbo, ki jo je izreklo sodišče druge države članice Evropske unije, bi ravnalo v izrecnem nasprotju z določbo tretjega odstavka 139. člena ZSKZDČEU-1.

Določbe ZSKZDČEU-1 v 14. poglavju, ki ureja priznanje in izvršitev odločbe, s katero je v drugi državi članici izrečena kazen zapora ali ukrep, ki vključuje odvzem prostosti, ne razkrivajo možnosti za posvetovanje med pristojnim organom države izdaje odločbe in pristojnim domačim sodiščem o tem, da bi se kazni po različnih sodbah medsebojno združevale, temveč - nasprotno - jasno določajo, da domače sodišče v primeru prevzema izvršitve tuje sodbe ne sme spreminjati vrste, trajanja in načina izvršitve kazenske sankcije, izrečene s tujo sodbo, razen v primerih iz 140. in 141. člena tega zakona.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrže.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sklepom VI K 22931/2020 z dne 4. 2. 2025 zavrglo predlog obsojenega A. A. za združitev kazni. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbo obsojenčeve zagovornice zavrnilo kot neutemeljeno in obsojencu naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper navedeni pravnomočni sklep je obsojenčeva zagovornica vložila zahtevo za varstvo zakonitosti iz vseh razlogov po prvem odstavku 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju: ZKP) in zaradi kršitve določb Ustave RS in Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju: EKČP). Opredelila je dve vprašanji, o katerih naj zaradi zagotovitve pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse odloči Vrhovno sodišče, in sicer:

(i) ali sodišče Republike Slovenije po priznanju tuje sodne odločbe v skladu z Zakona o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije (v nadaljevanju: ZSKZDČEU-1) lahko uporabi določbe ZKP o združitvi kazni (407. člen ZKP), kadar s tem ne posega v vsebino ali trajanje priznane kazni, temveč zgolj določa način njene izvršitve po domačem pravu; in

(ii) ali je obsojenec, ki mu je bila najprej priznana in prevzeta v izvršitev tuja sodna odločba, nato pa mu je bila izdana še domača sodba, lahko trajno prikrajšan za možnost združitve kazni po 407. člena ZKP zgolj zaradi časovnega zaporedja izdaje sodb, ali pa mora sodišče v takem primeru (upoštevaje 22. člen Ustave RS in načelo lojalnega sodelovanja med državami članicami EU) omogočiti vsebinsko presojo predloga za združitev kazni in po potrebi pridobiti stališče pristojnega tujega organa glede soglasja k takšnemu postopanju.

Vrhovnemu sodišču je predlagala, da o zahtevi vsebinsko odloči in ji ugodi ter izpodbijani pravnomočni sklep spremeni tako, da obsojenčevemu predlogu za združitev kazni ugodi, podrejeno pa naj pravnomočni sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

3. Vrhovna državna tožilka Katjuša Čeferin je skladno z drugim odstavkom 423. člena ZKP odgovorila na zahtevo in Vrhovnemu sodišču predlagala, da jo zavrže, saj ne izpolnjuje pogojev iz prvega odstavka 420. člena ZKP. Odgovor na prvo vprašanje ponujata jasna določba tretjega odstavka 139. člena ZSKZDČEU-1 in dosedanja praksa Vrhovnega sodišča s stališčem, da ni dopustno spreminjati oziroma posegati v pravnomočno sodbo tujega sodišča, ki je bila priznana in prevzeta v izvrševanje v Republiki Sloveniji. Drugo zastavljeno vprašanje pa po mnenju vrhovne državne tožilke ne razkriva nobene kršitve obsojenčevih ustavnih pravic, ki bi narekovala vsebinsko presojo zahteve.

4. Z odgovorom vrhovne državne tožilke sta bila seznanjena obsojenec in njegova zagovornica, ki se o njem nista izjavila.

5. Sodišče prve stopnje je v obravnavanem primeru z izpodbijanim pravnomočnim sklepom zavrglo obsojenčev predlog, da se mu v postopku t.i. neprave obnove po 407. členu ZKP izreče enotna kazen, pri izreku katere naj se upoštevata sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani VI K 22931/2020 z dne 16. 3. 2022 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani VI Kp 22931/2020 z dne 5. 9. 2022, s katero mu je bila izrečena kazen eno leto in devet mesecev zapora, in sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani III Pom- i 7384/2021 dne 21. 4. 2021 o priznanju in izvršitvi sodbe švedskega Okrožnega sodišča v Ystads (Ystads Tingsrätt) B 1130-20 z dne 6. 10. 2020 v zvezi s sodbo Pritožbenega sodišča v Malmu (Hovrätten Över Skane Och Blekinge) B 3319-20 z dne 7. 12. 2020, s katero mu je bila izrečena kazen šest let zapora.

6. Navedeni pravnomočni sklep je v smislu prvega odstavka 420. člena ZKP druga odločba, zoper katero se sme po pravnomočno končanem kazenskem postopku vložiti zahteva za varstvo zakonitosti le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Pogoji, pod katerimi je glede na prvi odstavek 420. člena ZKP mogoče izpodbijati drugo odločbo, so tesno povezani s trditvenim bremenom vložnika, da obstoj teh pogojev v izrednem pravnem sredstvu utemelji in s tem doseže vsebinsko obravnavo zahteve.

7. Vložnica si v konkretnem primeru s svojimi navedbami v bistvenem prizadeva za sprejem stališča, da bi se obsojencu pri izreku enotne kazni po 407. členu ZKP upoštevala (tudi) kazen iz pravnomočne sodbe, ki jo je izreklo sodišče druge države članice EU. Pri tem v zahtevi za varstvo zakonitosti konkretizira dve vprašanji, ki se navezujeta na razlago določb ZSKZDČEU-1 in pravil ZKP o združitvi kazni, vendar po presoji Vrhovnega sodišča s svojimi trditvami ne utemelji pogojev, ki jih prvi odstavek 420. člena ZKP predpisuje za vsebinsko odločanje o izrednem pravnem sredstvu.

8. Na prvo zastavljeno vprašanje je Vrhovno sodišče v dosedanji praksi po vsebini že odgovorilo, ko je v sodbi I Ips 69743/2022 z dne 27. 2. 2025 presodilo, da tretji odstavek 139. člena ZSKZDČEU-1 jasno določa, da domače sodišče po prevzemu izvršitve tuje odločbe ne sme posegati v vrsto, višino in način izvršitve kazenske sankcije, izrečene s tujo sodbo, razen v primerih iz 140. in 141. člena tega zakona.

Navedeno stališče je bilo utrjeno s sklepom I Ips 1456/2020 z dne 22. 1. 2026, ko je bilo odločeno, da pomeni postopek neprave obnove kazenskega postopka po 1. točki prvega odstavka 407. člena ZKP poseg v trajanje kazni, izrečene s pravnomočno sodno odločbo.

Vrhovno sodišče je ugotovilo, da po določbi drugega odstavka 407. člena ZKP sodišče v tem primeru z novo sodbo spremeni prejšnje sodbe glede odločbe o kazni in izreče eno samo kazen. Če bi sodišče pri tem upoštevalo pravnomočno sodbo, ki jo je izreklo sodišče druge države članice Evropske unije, bi ravnalo v izrecnem nasprotju z določbo tretjega odstavka 139. člena ZSKZDČEU-1, ki onemogoča poseganje v vrsto, višino in način izvršitve kazenske sankcije, izrečene s tujo sodbo, razen v izjemnih primerih iz 140. in 141. člena tega zakona, za kar pa v obravnavanem primeru ne gre in tudi zahteva za varstvo zakonitosti v tej smeri ne ponuja nobenih konkretnih navedb.

9. V okviru drugo zastavljenega vprašanja ponuja vložnica po vsebini v bistvenem tezo, da je obsojenec v slabšem položaju v primerjavi z drugimi obsojenci zaradi časovnega zaporedja postopka za priznanje in izvršitev tuje sodne odločbe ter kazenskega postopka pred domačimi sodišči. Zagovornica namreč trdi, da bi lahko obsojenec, če bi mu bila najprej izrečena kazen pred domačimi sodišči, kasneje v postopku za priznanje in izvršitev tuje sodne odločbe izrecno predlagal združitev kazni po domači in tuji sodbi oziroma zaprosil pristojne tuje organe za soglasje k takšnemu postopanju v okviru postopka priznanja. Ker pa je bilo v obravnavanem primeru zaporedje postopkov drugačno (tj. obratno), je sedaj trajno prikrajšan za možnost, da se mu kazni po domači in tuji sodbi združijo. To naj bi obsojenca postavljalo v neenak položaj napram drugim obsojencem, ki jim ta pravica (zaradi drugačnega vrstnega reda postopkov) pripada, kar po vložničinem mnenju predstavlja kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS in kršitev načela pravne države iz 2. člena Ustave RS.

10. Vrhovno sodišče v zvezi s povzetimi navedbami ugotavlja, da vložnica v zahtevi za varstvo zakonitosti z ničemer ne pojasni svojega stališča o tem, da bi imel obsojenec - če bi bil vrstni red postopkov drugačen na način, da bi bila najprej izdana sodba pred domačimi sodišči in šele nato sprožen postopek za priznanje in izvršitev tuje sodne odločbe - pravico do združitve kazni (oziroma za izrek enotne kazni) po domači in tuji sodbi. Vložnica navaja zgolj, da bi bil obsojenec do takšne možnosti "

", medtem ko je v postopku s pritožbo zatrjevala, da bi si takšno možnost lahko "izposloval", vendar pri tem podlage za svoje stališče nikjer ne obrazloži, zato je Vrhovno sodišče tudi ne more vsebinsko preizkušati in se do nje opredeljevati.

11. Določbe ZSKZDČEU-1 v 14. poglavju, ki ureja priznanje in izvršitev odločbe, s katero je v drugi državi članici izrečena kazen zapora ali ukrep, ki vključuje odvzem prostosti, ne razkrivajo možnosti za posvetovanje med pristojnim organom države izdaje odločbe in pristojnim domačim sodiščem o tem, da bi se kazni po različnih sodbah medsebojno združevale, temveč - nasprotno - jasno določajo, da domače sodišče v primeru prevzema izvršitve tuje sodbe ne sme spreminjati vrste, trajanja in načina izvršitve kazenske sankcije, izrečene s tujo sodbo, razen v primerih iz 140. in 141. člena tega zakona.

Vložnica bi morala glede na citirane zakonske določbe v zahtevi za varstvo zakonitosti določneje utemeljiti in konkretno pojasniti, v čem vidi podlago za svoje stališče o tem, da je obsojenec neenako obravnavan napram drugim obsojencem, ki jim je kazen najprej izrečena s sodbo domačega sodišča in je šele zatem sprožen postopek za priznanje in izvršitev tuje sodne odločbe. Ker pa je takšna trditvena podlaga v zahtevi za varstvo zakonitosti umanjkala, obrazložitev izrednega pravnega sredstva ne zadosti kriterijem iz prvega odstavka 420. člena ZKP, ki jih zakon predpisuje za vsebinsko odločanje.

12. Vložnica glede na navedeno v okviru prvega sklopa trditev ne odpira nobenega pravnega vprašanja, o katerem Vrhovno sodišče še ni odločalo in bi bilo pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse, medtem ko ostajajo njene trditve v sklopu drugega vprašanja v samem jedru nesubstancirane, zato o njih ni mogoče vsebinsko odločati. Zagovornica v zahtevi za varstvo zakonitosti omenja še druge kršitve (tj. da sta sodišči sprejeli napačno stališče glede subsidiarne uporabe določb ZKP; da sodišče prve stopnje v sklepu ni obrazložilo zavrnitve predloga obrambe, da se opravijo poizvedbe pri pristojnem švedskem organu; in da se je sodišče druge stopnje v razlogih sklepa zmotno sklicevalo na 517.c člen ZKP in četrti odstavek 145. člena ZSKZDČEU-1), vendar pri tem ne obrazloži, zakaj bi bila odločitev Vrhovnega sodišča o zatrjevanih kršitvah pomembna v smislu prvega odstavka 420. člena ZKP.

13. Ker zahteva za varstvo zakonitosti ne izpolnjuje pogojev iz prvega odstavka 420. člena ZKP, jo je Vrhovno sodišče zavrglo (drugi odstavek 423. člena ZKP).

Sklep Vrhovnega sodišča I Ips 24267/2017 z dne 11. 11. 2021. Kasneje tudi sodba I Ips 16069/2014 z dne 1. 12. 2022, sklep I Ips 51056/2018 z dne 30. 6. 2022 in drugi.

Po določbi 140. člena ZSKZDČEU-1 se kazenska sankcija lahko prilagodi, če zaradi trajanja ni združljiva s pravom Republike Slovenije, medtem ko je po 141. členu ZSKZDČEU-1 mogoče tujo odločbo delno priznati in izvršiti, če se domače sodišče s tem izogne situaciji, ko bi moralo iz razlogov po 132. členu ZSKZDČEU-1 v celoti zavrniti njeno priznanje.

V sodni praksi velja utrjeno stališče, da mora sodišče v postopku za združitev kazni (tj. v postopku neprave obnove) uporabiti določbe o izreku enotne kazni oziroma pravila o steku (glej na primer sodbo I Ips 22776/2019 z dne 17. 11. 2022 ali sodbo I Ips 94/2008 z dne 3. 4. 2008), pri čemer sodba, ki je upoštevana v novi sodbi, izgubi svojo samostojnost (o tem denimo sklep I Ips 15867/2012-9 z dne 13. 12. 2012, sklep I Ips 10545/2012-8 z dne 07.03.13 in sodba I Ips 22776/2019 z dne 17.11.2022).

Kot že omenjeno, se prvi sklop primerov nanaša na prilagoditev kazenske sankcije iz tuje odločbe, če zaradi trajanja ni združljiva s pravom Republike Slovenije (140. člen ZSKZDČEU-1), medtem ko se drugi sklop primerov nanaša na situacije, ko se tuja odločba delno prizna in izvrši zato, da se domače sodišče na ta način izogne zavrnitvi priznanja (v celoti) iz taksativno naštetih razlogov po 132. členu ZSKZDČEU-1 (prvi odstavek 141. člena ZSKZDČEU-1).

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 407, 407/1, 407/1-1

Zakon o sodelovanju v kazenskih zadevah z državami članicami Evropske unije (2013) - ZSKZDČEU-1  - člen 139, 139/3, 140, 141, 141/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.