VSRS Sodba in sklep I Up 58/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-04-22

mednarodna in subsidiarna zaščita - omejitev gibanja prosilcu za azil - pridržanje - alternativni ukrep - učinkovitost ukrepa

Vrhovno sodišče je že pojasnilo, da slovenski zakonodajalec (še) ni implementiral člena 8(4) Direktive 2013/33/EU, da države članice zagotovijo, da so pravila o alternativah pridržanju, kot so redno javljanje organom, predložitev finančnega jamstva ali obveznost zadrževanja na določenem mestu, določena v nacionalnem pravu. Vendar pritožnik ne upošteva, da izpodbijana sodba temelji tudi na presoji, da bi bila v konkretnem primeru uporaba kakršnegakoli drugega, manj prisilnega ukrepa, neučinkovita. Tega stališča pritožnik ne izpodbija z navajanjem konkretnih okoliščin, ki bi kazale nasprotno in s katerimi bi lahko utemeljil, da je izrek alternativnega (milejšega) ukrepa sploh mogoč, na primer da razpolaga s finančnimi sredstvi za jamčenje ali da ima bivališče, od koder bi se lahko redno javljal organom.

I. Pritožba zoper I. točko izreka se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba.

II. Pritožba zoper II. točko izreka se zavrže.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbo (I. točka izreka sodbe) zoper sklep Ministrstva za notranje zadeve, št. 2142-4177/2019/18 (1222-19) z dne 15. 1. 2025. S tem sklepom je toženka tožniku omejila gibanje na prostore Centra za tujce v Postojni za čas od 13. 1. 2025 od 12.50 do prenehanja razlogov, vendar najdlje do 13. 4. 2025 do 12.50, z možnostjo podaljšanja za en mesec, iz razloga, ker mu je bilo pred vložitvijo zahtevka za uvedbo postopka za mednarodno zaščito že omejeno gibanje zaradi postopka vračanja v skladu z Zakonom o tujcih, da bi se izvedel in izvršil postopek vrnitve ali postopek odstranitve, tožnik pa je zahtevek podal samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, pri čemer je imel že bistveno prej možnost zaprositi za mednarodno zaščito oziroma podati namero za vložitev zahtevka za uvedbo ponovnega postopka. V II. točki izreka je sodišče odločilo,

da zavrne predlog za izdajo začasne odredbe.

2. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijane sodbe pritrdilo toženki, da so za izrek ukrepa izpolnjeni pogoji iz tretje alineje prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) in drugega odstavka 84. člena ZMZ-1. Presodilo je, da je pridržanje sorazmerno, ker je bilo treba uporabiti najstrožji ukrep. Ob tem je pojasnilo, da zato v konkretni zadevi ni pravno pomembno, da slovenski zakonodajalec v nacionalno zakonodajo še ni prenesel določbe četrtega odstavka 8. člena Direktive 2013/33/EU

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper sodbo vložil pritožbo. Predlaga, naj ji Vrhovno sodišče ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi tožbi, podrejeno, naj sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Ponavlja tožbene navedbe, da ga toženka ne bi smela pridržati samo zato, ker ni sposobna izvajati manj prisilnega ukrepa obveznega zadržanja na območje azilnega doma in ker slovenski zakonodajalec ni uredil možnosti manj prisilnih ukrepov pridržanja, k čemur ga sicer zavezujeta Uredba Dublin III

in Direktiva 2013/33/EU. Toženka ukrepa odvzema prostosti ne bi smela izvajati v primerih, kot je konkretni, ko ni povsem očitno, da je prosilec znatno begosumen. Navaja tudi, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe.

5. Pritožba zoper I. točko izreka ni utemeljena, pritožba zoper II. točko izreka pa ni dovoljena.

6. Po tretji alineji prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 lahko pristojni organ prosilcu odredi obvezno zadrževanje na območje azilnega doma, kadar mu je bilo pred vložitvijo prošnje omejeno gibanje zaradi postopka vračanja v skladu z zakonom, ki ureja vstop, zapustitev in bivanje tujcev v Republiki Sloveniji, ali pred izvršitvijo stranske sankcije izgona tujca iz države ali ukrepa prepovedi vstopa, da bi se izvedel in izvršil postopek vrnitve ali postopek odstranitve ter je mogoče utemeljeno domnevati, da je prošnjo podal samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve, pri čemer je imel možnost zaprositi za mednarodno zaščito.

Če pristojni organ ugotovi, da v posameznem primeru ni mogoče učinkovito izvesti ukrepa obveznega zadrževanja na območje azilnega doma, se lahko prosilcu odredi ukrep omejitve gibanja na center za tujce (drugi odstavek 84. člena ZMZ-1). Na tej podlagi je toženka pritožniku odredila izpodbijani ukrep.

7. Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da pritožnik ne nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je razlog iz tretje alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 podan,

ne strinja pa se s presojo njegove sorazmernosti. Meni, da je nesorazmeren, ker slovenski zakonodajalec v nasprotju z obveznostjo iz členov 8(4) Direktive 2013/33/EU ter členov 28(2) in (4) ter 20. uvodne izjave Uredbe Dublin III ni uredil manj prisilnih ukrepov od odvzema prostosti (k slednjemu šteje tudi pridržanje na območje azilnega doma), zaradi česar jih toženka ne more izvajati.

8. Pritožnik z navedenim pavšalnim nasprotovanjem ne more uspeti. Glede očitka opustitve prenosa evropskih predpisov v slovenski pravni red Vrhovno sodišče pojasnjuje, da uredb v nacionalne pravne rede ni treba prenesti, saj so neposredno uporabljive.

Poleg tega Uredbe Dublin III v obravnavani zadevi ni mogoče uporabiti, saj pritožnik ni bil pridržan zaradi omogočanja izvedbe postopka predaje odgovorni državi članici v skladu s to uredbo, ampak zaradi izvedbe in izvršitve postopka vračanja v državo izvora.

9. Vrhovno sodišče je že pojasnilo, da slovenski zakonodajalec (še) ni implementiral člena 8(4) Direktive 2013/33/EU, da države članice zagotovijo, da so pravila o alternativah pridržanju, kot so redno javljanje organom, predložitev finančnega jamstva ali obveznost zadrževanja na določenem mestu, določena v nacionalnem pravu.

Vendar pritožnik ne upošteva, da izpodbijana sodba temelji tudi na presoji, da bi bila v konkretnem primeru uporaba kakršnegakoli drugega, manj prisilnega ukrepa, neučinkovita. Tega stališča pritožnik ne izpodbija z navajanjem konkretnih okoliščin, ki bi kazale nasprotno in s katerimi bi lahko utemeljil, da je izrek alternativnega (milejšega) ukrepa sploh mogoč, npr. da razpolaga s finančnimi sredstvi za jamčenje ali da ima bivališče, od koder bi se lahko redno javljal organom.

10. Presoji sodišča prve stopnje glede neučinkovitosti manj prisilnih ukrepov pritožnik nasprotuje s - kot sam priznava - ponavljanjem tožbenih navedb, da ga toženka ne bi smela pridržati v centru za tujce samo zato, ker ni sposobna izvajati manj prisilnega obveznega zadrževanja na območje azilnega doma. Do teh tožbenih navedb se je sodišče prve stopnje opredelilo v 22. točki obrazložitve med drugim z navedbo, da namen pritožnika nedvomno ni čakati na odločitev toženke, niti ni pričakovati njegovega sodelovanja z njo, zato omejitve gibanja pritožnika ni mogoče preprečiti z milejšim ukrepom pridržanja na območje oziroma prostore azilnega doma (ali njegove izpostave), ki za razliko od pridržanja v Centru za tujce, ne preprečuje nenadzorovanih odhodov s tega območja in s tem tudi iz Republike Slovenije.

11. Ne gre torej za vprašanje sposobnosti toženke za izvajanje milejšega ukrepa, kot navaja pritožnik, pač pa za vprašanje zadostnosti ukrepa oziroma potrebnosti stopnje prisile, ki jo je treba uporabiti glede na prosilčeve individualne okoliščine.

Da je ta presoja v sodbi napačna, pritožba konkretizirano ne trdi, prav tako ne, da je izrečeno pridržanje v nesorazmerju s ciljem, ki se z njim uresničuje, ali da je ukrep nesorazmeren zaradi pritožnikovih specifičnih osebnih okoliščin.

12. Po obrazloženem in ker druge pritožbene navedbe niso pomembne za odločitev, podani pa niso niti razlogi, na katere Vrhovno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo zoper I. točko izreka kot neutemeljeno zavrnilo (76. člen ZUS-1).

13. Glede pritožbe zoper II. točko izreka izpodbijane sodbe in sklepa (zavrnitev predloga za izdajo začasne odredbe) Vrhovno sodišče pojasnjuje, da je začasno odredbo v upravnem sporu je mogoče izdati le do izdaje pravnomočne odločbe (drugi odstavek 32. člena ZUS-1). Ker je Vrhovno sodišče zavrnilo pritožnikovo pritožbo zoper sodbo, je ta (s tem pa tudi odločitev toženke) postala pravnomočna. S tem je prenehala potreba za izdajo začasne odredbe, katere namen je zagotoviti učinkovito sodno varstvo. Glede na navedeno pritožnik ne izkazuje več pravnega interesa za pritožbo zoper sklep, s katerim je bila zavrnjena zahteva za izdajo začasne odredbe. Vrhovno sodišče je zato pritožbo zavrglo (četrti odstavek 343. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Gre za implementacijo člena 8(3)(d) Direktive 2013/33/EU, po katerem se sme prosilca pridržati le, kadar je prosilec pridržan zaradi postopka vračanja v skladu z Direktivo 2008/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 16. decembra 2008 o skupnih standardih in postopkih v državah članicah za vračanje nezakonito prebivajočih državljanov tretjih držav, da bi se pripravila vrnitev in/ali izvedel postopek odstranitve, ter lahko zadevna država članica na podlagi objektivnih meril, vključno s tem, da je prosilec že imel priložnost začeti azilni postopek, sklepa, da je mogoče utemeljeno domnevati, da prošnjo podaja samo zato, da bi zadržal ali otežil izvedbo odločbe o vrnitvi.

Pritožnik ne izpodbija ugotovitev sodišča prve stopnje: da je nesporno za pritožnika, da mu je bilo gibanje pred izvršitvijo stranske sankcije izgona tujca iz države omejeno od 6. 1. 2025 do njegove odstranitve, predaje oziroma izročitve, vendar ne dlje kot šest mesecev; da ne izpodbija obrazložitve toženke, da je prošnjo za mednarodno zaščito vložil samo zato, da bi zadržal ali oviral izvedbo odstranitve ter, da je imel možnosti zaprositi za mednarodno zaščito; in da v tožbi celo navede, da namere za vložitev zahtevka ni podal prej, ker je vedel, da bo v tem primeru prej prejel negativno odločbo.

Po drugem odstavku 288. člena Pogodbe o Evropski uniji se uredbe splošno uporabljajo. Zavezujoče so v celoti in se neposredno uporabljajo v vseh državah članicah.

Sodba in sklep I Up 5/2024 z dne 22. 1. 2024 (7. točka obrazložitve), sodba I Up 96/2024 z dne 24. 4. 2024 (9. točka obrazložitve).

Tako tudi Vrhovno sodišče v sodbi I Up 96/2024 z dne 24. 4. 2024 (11. točka obrazložitve).

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev) (2013) - člen 8, 8/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.