VSRS Sklep I Up 42/2026
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-03-24

Peter Golob (preds.), Brigita Domjan Pavlin (poroč.), dr. Erik Kerševan

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR

mednarodna zaščita - ustaljena sodna praksa - ugoditev in tožbi - zahteva za odločitev v sporu polne jurisdikcije - odprava izpodbijanega akta - obrazložitev sodbe - suspenzivnost tožbe v azilnih zadevah - rok za predajo prosilca - predlog za izdajo začasne odredbe - rok za odločitev o predlogu za izdajo začasne odredbe - prekoračitev instrukcijskega roka

V skladu z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča se v primerih, ko Upravno sodišče tožbi ugodi tako, da izpodbijani akt (le) odpravi in zadevo vrne upravnemu organu v ponovni postopek, šteje, da je tožbi ugodilo v celoti in ne samo delno, četudi je tožnik v njej zahteval odločitev v sporu polne jurisdikcije.

Obrazložitev sodbe Upravnega sodišča mora vsebovati (le) bistvene navedbe strank in njihovo sodno presojo. Razlogi za odločitev sodišča morajo biti jasno predstavljeni in prepoznavni tudi strankam, ki se lahko tako prepričajo, da je Upravno sodišče spor obravnavalo vsebinsko poglobljeno ter na podlagi pravilno ugotovljenega dejanskega stanja in pravilne uporabe prava.

Le vložitev tožbe v upravnem sporu zoper sklep o zavrženju prošnje za priznanje mednarodne zaščite po četrti alineji prvega odstavka 51. člena ZMZ-1 in o tem, da bo prosilec za priznanje mednarodne zaščite predan odgovorni državi članici, nima samodejnega suspenzivnega učinka glede izvršitve odločitve o njegovi predaji odgovorni državi članici.

Ker znaša rok za predajo šest mesecev (člen 29(1) Uredbe Dublin III), rok za odločitev Upravnega sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe pa sedem dni (peti odstavek 32. člena ZUS-1), ni bojazni, da pritožnica zaradi zadržanja izvršitve predaje do odločitve o predlogu za izdajo začasne odredbe ne bi imela dovolj dolgega roka, da opravi predajo. Navedeno velja tudi v primeru, ko se instrukcijski rok prekorači zaradi zagotavljanja procesnih pravic strank, ki so nujno potrebne. To pa ne drži v obravnavani zadevi, v kateri je Upravno sodišče o pritožnikovem predlogu za izdajo začasne odredbe odločalo nerazumno dolgo, in sicer več kot osem mesecev.

Pritožbama tožeče in tožene stranke se ugodi, sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 97/2025-26 z dne 27. 10. 2025 se razveljavi (I. točka izreka sodbe in sklepa) ter se zadeva v tem obsegu vrne drugemu sodniku istega sodišča, da opravi nov postopek.

1. Upravno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju Upravno sodišče) je z izpodbijano sodbo in sklepom tožnikovi tožbi delno ugodilo, tako da je sklep Ministrstva za notranje zadeve (v nadaljevanju upravni organ), št. 2142-4613/2024/10 (1221-19) z dne 15. 1. 2025, odpravilo in zadevo vrnilo toženki v ponovni postopek (I. točka izreka), predlog za izdajo začasne odredbe pa je zavrnilo (II. točka izreka). S sklepom z dne 15. 1. 2025 je upravni organ zavrgel tožnikovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite ter odločil, da toženka ne bo obravnavala njegove prošnje, saj bo predan Republiki Bolgariji, in da se njegova predaja izvrši najkasneje v šestih mesecih od 24. 10. 2024 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo oziroma v 18 mesecih, če tožnik samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. Upravno sodišče je v razlogih izpodbijane sodbe izpostavilo, da ker je tožnik predložil ustrezne in zadostne dokaze, da njegov zahtevek v zvezi s pravico iz 4. člena Listine Evropske unije (v nadaljevanju EU) o temeljnih pravicah ni očitno neutemeljen, se je dokazno breme v upravnem postopku prevalilo na toženko, ki bi morala odpraviti vsak dvom oziroma vsakršen resen pomislek, da bi v primeru tožnikove predaje Republiki Bolgariji prišlo do hujše kršitve njegovih temeljnih človekovih pravic. Po oceni Upravnega sodišča bi lahko toženka to naredila z izmenjavo relevantnih informacij in sodelovanjem s pristojnim organom iz Republike Bolgarije, da bi bili ali izvedeni preventivni ukrepi in/ali da bi tožnik prejel konkretizirano in obrazloženo individualno zagotovilo, da bodo v njegovem primeru spoštovane vse procesne garancije in materialno pravo glede sprejema prosilcev za azil na podlagi Direktive o sprejemu 2013/33,

kar je sestavni del in nujna komponenta načela medsebojnega zaupanja med državama članicama EU.

3. Upravno sodišče je razlogovalo, da ker glede na navedeno toženka ni počakala s tožnikovo predajo do odločitve o tožbi in predlogu za izdajo začasne odredbe, je s sklepom upravnega organa z dne 15. 1. 2025 in tožnikovo predajo Republiki Bolgariji nesorazmerno posegla v njegovo pravico do učinkovitega pravnega sredstva iz 47. člena Listine EU o temeljnih pravicah v navezavi na procesno dimenzijo 4. oziroma drugega odstavka 19. člena Listine EU o temeljnih pravicah. Poudarilo je, da če ima namreč stranka zahtevek glede varstva pravice do prepovedi nečloveškega ravnanja, ki ni očitno neutemeljen, mora imeti tožba samodejni suspenzivni učinek.

4. Upravno sodišče je pojasnilo, da je zato tožbi delno ugodilo tako, da je sklep upravnega organa z dne 15. 1. 2025 odpravilo, kar glede na določbo člena 29(3) Uredbe Dublin III

pomeni, da mora toženka, ki je predajo izvedla, tožnika nemudoma ponovno sprejeti, če za to obstaja stvarni pogoj (to je, da je stik s tožnikom dejansko vzpostavljen). Je pa po presoji Upravnega sodišča preuranjeno oziroma nemogoče v tej fazi postopka v celoti slediti tožbenemu zahtevku, s katerim je tožnik uveljavljal tudi, da naj Upravno sodišče odloči, da mora toženka odločiti o tožnikovi prošnji za priznanje mednarodne zaščite.

5. Zoper I. točko izreka sodbe in sklepa Upravnega sodišča sta se pritožili obe stranki.

6. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije (v nadaljevanju Vrhovno sodišče) predlagal, naj pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da ga mora toženka nemudoma sprejeti nazaj in odločiti o njegovi prošnji za priznanje mednarodne zaščite.

7. Pritožnik v pritožbi, sklicujoč se na odločitve Vrhovnega sodišča, opozarja, da ima pravico do pritožbe. V bistvenem navaja, da se ne strinja, da se zadeva vrne toženki v ponovni postopek, in da ker sodišče več kot tri mesece, do 23. 4. 2025, ni odločilo o njegovem predlogu za izdajo začasne odredbe, se rok za njegovo predajo Republiki Bolgariji ni podaljšal, temveč se je iztekel 24. 4. 2025. Prepričan je, da ker Upravno sodišče do 23. 4. 2025, ko je bil predan, ni odločilo niti o njegovem predlogu za izdajo začasne odredbe niti o tožbi, mu toženka ni zagotovila pravice do pravnega sredstva, kar nasprotuje tako Uredbi Dublin III kot tudi pravicam iz 23. in 25. člena Ustave Republike Slovenije. Meni, da je Upravno sodišče s tem kršilo tudi pravila postopka in da je obrazložitev, zakaj o predlogu za izdajo začasne odredbe ni odločilo v zakonskem roku sedmih dni, nesprejemljiva. Prepričan je, da predlog za izdajo začasne odredbe, na podlagi katere Upravno sodišče zadrži izročitev, ni v nasprotju z Uredbo Dublin III in da v obravnavanem primeru ne gre za uporabo načela primarnosti prava EU. Opozarja tudi, da je bila njegova predaja Republiki Bolgariji protipravna.

8. Toženka (v nadaljevanju pritožnica) je Vrhovnemu sodišču predlagala, naj pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo odpravi (pravilno: razveljavi; opomba Vrhovnega sodišča) in tožbo zoper sklep upravnega organa z dne 15. 1. 2025 zavrne oziroma podrejeno izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo v ponovno odločanje Upravnemu sodišču.

9. Pritožnica v pritožbi, sklicujoč se na odločitve Vrhovnega sodišča, opozarja, da ima pravico do pritožbe. V bistvenem navaja, da je pred izdajo sklepa z dne 15. 1. 2025 preučila relevantne informacije o stanju v Republiki Bolgariji, s katerimi je pritožnika tudi seznanila, in da se navedbe slednjega o bivanju v zaprtem kampu nanašajo na čas, ko je ta v Republiki Bolgariji bival kot tujec, ne pa kot prosilec za priznanje mednarodne zaščite. Ovira za predajo prosilca odgovorni državi članici pa so sistemske pomanjkljivosti v izvajanju postopkov glede vloženih prošenj za priznanje mednarodne zaščite in/ali pri namestitvi prosilcev. Zato pritožnik o razmerah v zaprtem kampu, ko še ni bil prosilec za priznanje mednarodne zaščite, na osebnem razgovoru ni bil izprašan. Dostop do postopka mednarodne zaščite pa mu je bil nedvomno omogočen. Pritožnica poudarja, da je pritožnik povedal, da so se uradne osebe v azilnem domu v Republiki Bolgariji do njega obnašale dobro in da tam - razen zdravstvenih - ni imel drugih težav, ter opozarja, da je razlogovanje Upravnega sodišča protispisno, saj iz zapisnika o osebnem razgovoru izhaja, da je pritožnika v Republiki Bolgariji zdravnik pregledal, ni pa želel pregledati njegove domnevne rane, vendar pa ne gre spregledati, da je nadaljeval pot proti Republiki Sloveniji, kar jasno kaže, da ni šlo za posebej hude zdravstvene težave. Poleg tega je bil po prihodu v Republiko Slovenijo preventivno pregledan, a ni bilo ugotovljenih nobenih posebnosti. Prav tako do izdaje sklepa z dne 15. 1. 2025 zdravstvene oskrbe ni iskal. V skladu s sodno prakso Vrhovnega sodišča, Sodišča EU in Evropskega sodišča za človekove pravice pa je ovira za predajo le posebej huda duševna ali fizična bolezen oziroma nevarnost njenega poslabšanja, za katero mora prosilec predložiti tudi objektivne dokaze. Poleg tega so prosilcem za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Bolgariji na voljo enake zdravstvene storitve kot njenim državljanom. Pritožnica dalje ugovarja tudi razlogovanju Upravnega sodišča, da naj bi imela sama vložitev tožbe zoper izpodbijani akt samodejni suspenzivni učinek. Sklicujoč se na člen 27(3)(c) Uredbe Dublin III in 32. člen Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) poudarja, da je imel pritožnik možnost predlagati izdajo začasne odredbe, kar je tudi storil, vendar Upravno sodišče o njegovem predlogu ni pravočasno odločilo. Opozarja, da se je pritožnikova predaja izvršila šele 23. 4. 2025, torej na skoraj zadnji možni datum, vendar ker ni bila zadržana, se je dejansko izvršila. Po njenem mnenju tožba v tej zadevi prav tako ni imela odložilnega učinka že po samem zakonu, upoštevaje sodbo Sodišča EU C-233/19 z dne 30. 9. 2020.

10. Pritožnik in pritožnica na pritožbo nista odgovorila.

11. Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da Upravno sodišče ne predstavi razlogov, zakaj pritožnik zoper obravnavano sodbo ne bi imel pravice do pritožbe. To pravico mu daje določba četrtega odstavka 70. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1).

12. Poleg tega Upravno sodišče za utemeljitev stališča, da zoper obravnavano sodbo nima nima pravice do pritožbe pritožnica, navaja v bistvenem enake razloge kot že v več prejšnjih zadevah. Do teh razlogov se je Vrhovno sodišče že opredelilo

in jih zavrnilo kot napačne. Zato jih na tem mestu ne bo ponavljalo. Vprašanje pritožničine pravice do pritožbe po ZMZ-1 je v vseh dosedanjih odločitvah razlagalo enotno. Sodna praksa glede tega vprašanja je tako ustaljena, sodišča pa so nanjo vezana.

Zgolj nestrinjanje (posameznega sodnika) Upravnega sodišča z njo pa še ne pomeni, da je zadeva nejasna (tudi z vidika pravilne razlage prava EU). Ob tem Vrhovno sodišče poudarja, da sodbe v konkretnih upravnih sporih niso namenjene polemiki Upravnega sodišča z Vrhovnim sodiščem kot instančnim sodiščem o že razrešenih pravnih vprašanjih brez novih pravno utemeljenih argumentov, na primer utemeljenih v novi sodbi Sodišča EU. Nasprotno je odraz sodniške samovolje.

13. Glede na navedeno sta torej pritožbi pritožnika in pritožnice dovoljeni in ju je Vrhovno sodišče vsebinsko obravnavalo.

15. Bistvena kršitev določb pravdnega postopka je vselej podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa med drugim, če je izrek sodbe nerazumljiv ali če so v njej navedeni razlogi o odločilnih dejstvih nejasni (14. točka drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

16. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je I. točka izreka izpodbijane sodbe in sklepa, zoper katero vlagata pritožbo pritožnik in pritožnica, nerazumljiva. Upravno sodišče je namreč v njej zapisalo, da se tožbi delno ugodi, pri tem pa ni opredelilo, v katerem delu je pritožnikovo tožbo zavrnilo. Iz njegove pritožbe (čeprav je tudi ta nejasna) bi sicer lahko izhajalo, da zahteva odločitev v sporu polne jurisdikcije. Vendar se v skladu z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča

v primerih, ko Upravno sodišče tožbi ugodi tako, da izpodbijani akt (le) odpravi in zadevo vrne upravnemu organu v ponovni postopek, šteje, da je tožbi ugodilo v celoti in ne samo delno, četudi je tožnik v njej zahteval odločitev v sporu polne jurisdikcije. Zato je še toliko bolj nejasno, v katerem delu naj bi Upravno sodišče pritožnikovo tožbo zavrnilo.

17. Poleg tega iz preobsežne in nepregledne obrazložitve izpodbijane sodbe in sklepa niso (jasno) razvidni razlogi, zaradi katerih je Upravno sodišče sklep upravnega organa z dne 15. 1. 2025 odpravilo in zadevo vrnilo v ponovni postopek. Vrhovno sodišče ob tem poudarja, da mora obrazložitev sodbe Upravnega sodišča vsebovati (le) bistvene navedbe strank in njihovo sodno presojo. Razlogi za odločitev sodišča morajo biti jasno predstavljeni in prepoznavni tudi strankam, ki se lahko tako prepričajo, da je Upravno sodišče spor obravnavalo vsebinsko poglobljeno ter na podlagi pravilno ugotovljenega dejanskega stanja in pravilne uporabe prava.

Tudi v obravnavani zadevi obsežnost sodbe ni utemeljena, kajti že kratek vpogled v sklep upravnega organa z dne 15. 1. 2025 ne kaže, da bi ta odpiral nova kompleksna dejanska ali pravna vprašanja.

18. Nadalje pritožnica utemeljeno opozarja, da le vložitev tožbe v upravnem sporu zoper sklep o zavrženju prošnje za priznanje mednarodne zaščite po četrti alineji prvega odstavka 51. člena ZMZ-1 in o tem, da bo prosilec za priznanje mednarodne zaščite predan odgovorni državi članici, nima samodejnega suspenzivnega učinka glede izvršitve odločitve o njegovi predaji odgovorni državi članici. Vrhovno sodišče je že pojasnilo,

da je Sodišče EU v sodbi C-63/15 z dne 7. 6. 2016 navedlo, da je zakonodajalec EU s tem, ko je določil, da države članice zagotovijo, da ima zadevna oseba možnost sodišču predlagati, da v razumnem roku odloži izvršitev odločitve o predaji, dokler se obravnava pritožba,

priznal, da države članice lahko odločijo, da vložitev pritožbe zoper odločitev o predaji sama po sebi ne zadošča za odložitev predaje, ki se lahko tako opravi brez čakanja na preučitev te pritožbe, če za odložitev ni bilo zaprošeno ali je bil predlog za odložitev zavrnjen. Ob tem je poudarilo, da ima glede na ureditev v ZUS-1 tak odložilni učinek izdana začasna odredba. To smiselno potrjuje tudi sodba Sodišča EU C-490/16 z dne 26. 7. 2017, iz katere izhaja, da začne rok za predajo teči od končne odločbe o pritožbi ali ponovnem pregledu, če je v skladu s členom 27(3) Uredbe Dublin III odobren odložilni učinek.

19. Vrhovno sodišče je v sklepu I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024 tudi že pojasnilo, da se sodba Sodišča EU C-233/19 z dne 30. 9. 2020, na katero se glede samodejnega odložilnega učinka vložene tožbe v izpodbijani sodbi sklicuje Upravno sodišče, ne nanaša na predajo po Uredbi Dublin III, ampak obravnava spor s področja socialne pomoči, v zvezi z državljanom tretje države, ki ima hudo bolezen ter ki je podal trditve, da bi bil zaradi izvršitve odločbe izpostavljen velikemu tveganju za resno in nepopravljivo poslabšanje njegovega zdravstvenega stanja, ki očitno niso neutemeljene.

20. Ob tem Vrhovno sodišče poudarja, da načeloma drži, da morajo države članice v skladu s členom 27(3)(c) Uredbe Dublin III z odložitvijo predaje do sprejetja odločitve o prvi zahtevi za odlog zagotoviti, da je na voljo učinkovito pravno sredstvo. Vendar pa ta isti člen določa tudi, da se vse odločitve glede odložitve izvršitve predaje sprejmejo v razumnem obdobju, ki omogoča podrobno in natančno preučitev zahteve za odlog. Zato je Vrhovno sodišče v sklepu I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024 tudi razlogovalo, da glede na to, da znaša rok za predajo šest mesecev (člen 29(1) Uredbe Dublin III), rok za odločitev Upravnega sodišča o predlogu za izdajo začasne odredbe pa sedem dni (peti odstavek 32. člena ZUS-1), ni bojazni, da pritožnica zaradi zadržanja izvršitve predaje do odločitve o predlogu za izdajo začasne odredbe ne bi imela dovolj dolgega roka, da opravi predajo.

Navedeno velja tudi v primeru, ko se instrukcijski rok prekorači zaradi zagotavljanja procesnih pravic strank, ki so nujno potrebne. To pa ne drži v obravnavani zadevi, v kateri je Upravno sodišče o pritožnikovem predlogu za izdajo začasne odredbe odločalo nerazumno dolgo, in sicer več kot osem mesecev. V tem primeru je morala zato pritožnica, da je spoštovala šestmesečni rok iz člena 29(1) Uredbe Dublin III, pritožnika predati odgovorni državi članici, še preden je Upravno sodišče odločilo o njegovem predlogu za izdajo začasne odredbe. To je storila 23. 4. 2025, preden se je 24. 4. 2025 ta rok iztekel. Pri tem Vrhovno sodišče dodaja, da je takšno ravnanje Upravnega sodišča nedopustno. Po določbi petega odstavka 32. člena ZUS-1 mora namreč Upravno sodišče o predlogu za izdajo začasne odredbe odločiti v sedmih dneh od njegovega prejema in v tem okviru postopati hitro.

Ta instrukcijski rok pa se sicer sme prekoračiti, a predvsem iz razlogov na strani tožeče stranke, to je predlagatelja začasne odredbe, saj je predpisan njemu v korist.

21. Ker glede na obrazloženo Vrhovno sodišče izpodbijane sodbe in sklepa zaradi nerazumljive I. točke izreka in nejasne obrazložitve ne more preizkusiti, je s tem podana absolutna bistvena kršitev določb ZPP po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1, s tem pa razveljavitveni razlog iz 77. člena ZUS-1. Vrhovno sodišče je moralo zato pritožbama ugoditi, izpodbijano sodbo in sklep razveljaviti v I. točki izreka ter zadevo v tem obsegu vrniti Upravnemu sodišču v nov postopek, v katerem bo moralo v ponovljenem postopku upoštevati zgoraj navedena opozorila in odločiti po drugem sodniku istega sodišča.

Direktiva 2013/33/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o standardih za sprejem prosilcev za mednarodno zaščito (prenovitev).

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Glej na primer sodbi Vrhovnega sodišča I Up 175/2023 z dne 5. 7. 2023 in I Up 195/2023 z dne 6. 9. 2023.

Glej na primer sklepa Ustavnega sodišča Republike Slovenije Up-337/00 z dne 26. 2. 2002 in Up-19/01 z dne 26. 3. 2002.

Glej na primer sklep Vrhovnega sodišča I Up 159/2015 z dne 20. 1. 2016, točko 18.

Primerjaj na primer sodbo Vrhovnega sodišča X Ips 47/2024 z dne 29. 5. 2025, točko 16.

Glej sodbo Vrhovnega sodišča I Up 304/2016 z dne 7. 12. 2016, točke 10 in 11, ter sklep Vrhovnega sodišča I Up 300/2023 z dne 25. 1. 2024, točke 10-13.

Glej 59. točko obrazložitve navedene sodbe Sodišča EU.

Glej 57. točko obrazložitve navedene sodbe Sodišča EU.

Glej 12. točko obrazložitve navedenega sklepa.

Tako tudi Vrhovno sodišče v sklepu I Up 120/2017 z dne 7. 6. 2017, točki 15.

Glej sklep Vrhovnega sodišča I Up 109/2022 z dne 8. 6. 2022, točko 11.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 51, 51/1, 51/1-4

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/5

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 29, 29/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.