VSRS Sodba I Up 77/2026
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-04-16

mednarodna zaščita - očitno neutemeljena prošnja za mednarodno zaščito - dejstva, ki so nepomembna ali zanemarljiva za obravnavanje upravičenosti - varna izvorna država - ekonomski razlog za vložitev prošnje - uveljavljanje socialnih razlogov

Dejstvo, da je ekonomski in socialni sistem oziroma dostop do zdravstvenih storitev v izvorni državi za pritožnika slabši, kot v državi, v kateri prosi za zaščito, ne more biti razlog za mednarodno zaščito.

Tveganje, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, mora izvirati iz dejavnikov na strani države ali drugih subjektov, pred katerimi država prosilca ne more ali noče zaščititi.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

1. Z izpodbijano sodbo je Upravno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju Upravno sodišče) zavrnilo tožbo zoper odločbo, št. 2142-2967/2025/11 (1222-13) z dne 24. 12. 2025, s katero je Ministrstvo za notranje zadeve zavrnilo tožnikovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite kot očitno neutemeljeno in odločilo o posledicah te odločitve.

2. V obrazložitvi je pritrdilo ugotovitvam toženke, da je tožnik v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite ter da prihaja iz varne izvorne države.

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper izpodbijano sodbo vložil pritožbo iz razlogov zmotne uporabe materialnega prava in zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Vrhovnemu sodišču predlaga "naj jo spremeni tako, da tožbi ugodi, torej, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sodno presojo".

6. Upravno sodišče je presojo glede očitne neutemeljenosti pritožnikove prošnje za mednarodno zaščito oprlo na dva razloga - da je pritožnik v postopku navajal samo dejstva, ki so nepomembna za obravnavanje upravičenosti do mednarodne zaščite (prva alineja 52. člena Zakona o mednarodni zaščiti, v nadaljevanju ZMZ-1), ter da prihaja iz varne izvorne države (druga alineja 52. člena ZMZ-1).

7. Vrhovno sodišče ugotavlja, da pritožnik konkretizirano ne oporeka pravnim stališčem, na katere je prvostopenjsko sodišče oprlo izpodbijano sodbo. Pritožnik tako v pritožbi uvodoma povzema ugotovitve Upravnega sodišča, nato pa zaključi zgolj, da "se ne more strinjati z mnenjem sodišča, da bi vse dolgove lahko poplačal z delom v Sloveniji, ker ima resne težave z očmi (in ne le oftamološke), tako se bo delovna sposobnost podrobno presojala". Pritožnik se tako v tem delu pritožbe konkretno ne opredeli do razlogov izpodbijane sodbe in ne poda obrazložene argumentacije, zaradi česar njegovih navedb ni mogoče vsebinsko preizkusiti. V nadaljevanju pritožnik sicer izpostavi dve sodbi (I U 766/2013-15 z dne 8. 1. 2014 in I U 1140/2012-51 z dne 10. 5. 2013), s katerima naj bi po njegovem mnenju Upravno sodišče izpeljevalo interpretacijo pravnih standardov socialno-ekonomske diskriminacije v luči pogojev za preganjanje iz 26. člena ZMZ-1, vendar ne pojasni, kako naj bi ta primera vplivala na obravnavano zadevo, niti ne navede, s katerimi tožbenimi trditvami povezuje to sodno prakso. Dejstvo je, da se je pritožnik v tožbi zavzemal za priznanje subsidiarne zaščite, kar je ugotovilo Upravno sodišče v 13. točki obrazložitve izpodbijane sodbe in česar pritožnik v pritožbi ne izpodbija. Prav tako konkretizirano ne oporeka ugotovitvi Upravnega sodišča v 12. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, da pritožnikovih navedb v tožbi ni mogoče povezati z nobenim od zakonsko določenih razlogov preganjanja, prav tako pa njegovih težav ni mogoče povezati z raso, vero, narodnostjo, političnim prepričanjem ali pripadnostjo določeni družbeni skupini.

8. Pavšalen je tudi pritožbeni očitek, da je sodišče pritožnikove razloge označilo kot zgolj "ekonomske", brez celovite presoje, da so bili slednji sistematični, dolgotrajni in ponižujoči ter dosegajo prag nečloveškega ravnanja po 3. in 6. členu EKČP ter 28. členu ZMZ-1. Pritožnik teh trditev ne konkretizira, saj ne pojasni, katere konkretne okoliščine njegovega primera naj bi dosegle tak prag niti v čem naj bi bila presoja sodišča prve stopnje pomanjkljiva. Sklicevanje na 3. člen in 6. člen EKČP, določbe ZMZ-1, sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice in Sodišča EU ter smernice UNHCR prav tako ostaja na ravni splošnih navedb, saj pritožnik ne pojasni njihove upoštevnosti za obravnavani primer niti ne izkaže, v čem naj bi izpodbijana sodba od teh stališč odstopala. Pri tem se sicer sklicuje na posamezne odločbe in iz njih povzema določena stališča, vendar jih ne poveže s konkretnimi okoliščinami obravnavane zadeve.

9. S temi navedbami pritožnik tako ne more izpodbiti stališča v izpodbijani sodbi, da ni uspel izkazati resne škode, kot je opredeljena v 28. členu ZMZ-1

in s tem pogojev za priznanje subsidiarne zaščite.

Upravno sodišče se je v obrazložitvi (od 13. točke dalje) ustrezno opredelilo do trditvene podlage glede zdravljenja pritožnikovih oči in poslabšanja zdravstvenega stanja v primeru vrnitve v izvorno državo ter (tudi s sklicevanjem na sodno prakso Vrhovnega sodišča) pravilno presodilo, da dejstvo, da je ekonomski in socialni sistem oziroma dostop do zdravstvenih storitev v izvorni državi za pritožnika slabši, kot v državi, v kateri prosi za zaščito, ne more biti razlog za mednarodno zaščito.

Prav tako je (v 14. točki obrazložitve izpodbijane sodbe) pravilno presodilo, da mora tveganje, da bo prosilec v primeru vrnitve v izvorno državo izpostavljen nehumanemu ali ponižujočemu ravnanju, izvirati iz dejavnikov na strani države ali drugih subjektov, pred katerimi država prosilca ne more ali noče zaščititi. Navedeno ima podlago v določbi 24. člena ZMZ-1, ki opredeljuje subjekte (storilce) preganjanja ali resne škode

in iz katere izhaja, da je institut mednarodne zaščite namenjen varstvu osebe pred preganjanjem ali resno škodo, ki bi mu jo v primeru vrnitve v izvorno državo lahko povzročila tretja oseba, ki pripada subjektu preganjanja ali resne škode. Povedano drugače, resna škoda mora biti povzročena zaradi ravnanja tretje osebe in ne sme biti zgolj posledica splošnih pomanjkljivosti zdravstvenega sistema izvorne države.

10. Ob upoštevanju navedenih izhodišč pritožnik zaključka sodišča prve stopnje, da mu v primeru vrnitve v izvorno državo ne grozi resna škoda, ne more uspešno izpodbiti z navedbami, ki jih je podal že v tožbi in jih v pritožbi zgolj ponavlja, in sicer da mu grozi maščevanje upnikov, pri katerih se je zadolžil, ter da "ti še vedno škodujejo njegovi primarni družini". Do teh navedb se je Upravno sodišče v 15. točki obrazložitve izpodbijane sodbe opredelilo in jih kot neutemeljene zavrnilo. Iz ugotovljenega dejanskega stanja tako izhaja, da ni utemeljenih razlogov za prepričanje, da izvorna država pritožnika ne bi bila pripravljena ali zmožna učinkovito zaščititi pred ravnanji upnikov. Ob tem je Upravno sodišče poudarilo, da zgolj pavšalne navedbe o nedelovanju pravnega sistema ter strahu za družino ne zadoščajo, ter izpostavilo, da bi se moral pritožnik v primeru groženj obrniti na pristojne organe, česar pa ni storil. Temu pritožnik nasprotuje z navedbami, da "je bil sam in njegova primarna družina ogrožena s strani nedržavnih subjektov, ne glede na to, da je bila prijava podana alžirskim varnostnim organom", s čimer smiselno uveljavlja, da se je na pristojne organe vendarle obrnil. Takšen pritožbeni očitek je pavšalen in nedokazan, saj pritožnik za to trditev ni predložil nobenih dokazil, niti ni konkretiziral, kdaj, pri katerem organu in s kakšnim izidom naj bi bila prijava podana. Prav tako ni pojasnil, katerih dokazov naj sodišče prve stopnje ne bi upoštevalo oziroma jih napačno ocenilo, glede na to, da izpodbijana sodba temelji na ugotovitvi, da se ni obrnil na pristojne organe. Tudi sicer pa navedbe glede podaje prijave v nadaljevanju pritožbe ostajajo nedosledne oziroma nejasne, prav tako pa ostaja brez vsakršne dokazne podlage zatrjevana nezmožnost alžirskih oblasti, da bi pritožniku nudile zaščito oziroma da bi predložil dokaze v zvezi z zatrjevanimi grožnjami.

11. Vrhovno sodišče pojasnjuje, da v primeru nepodaje prijave tovrstnih ravnanj pritožnik nosi težje dokazno breme, da dokaže, da se ni obrnil na državne subjekte, ker mu ti niso pripravljeni ali zmožni nuditi zaščite.

Ob tem je dodati, da je tudi že Ustavno sodišče presodilo, da je brez dvoma dolžnost prosilca, ki v prošnji za mednarodno zaščito zatrjuje nezmožnost izvorne države, da bi ga zaščitila pred preganjanjem, da izkaže trditve, ki bi lahko utemeljile zatrjevano nezmožnost izvorne države nuditi zaščito. Zlasti mora izkazati, da se je v izvorni državi glede zatrjevanih dejanj obrnil po pomoč na organe pregona, ki pa mu niso hoteli oziroma niso zmogli nuditi zaščite. Uradna prijava teh dejanj ni zgolj formalnost, ki jo mora izpolniti prosilec, preden vloži prošnjo za mednarodno zaščito v drugi državi. S to prijavo prosilec državi, ki odloča o prošnji za mednarodno zaščito, namreč omogoči, da prek svojih organov preveri, ali so bile njegove prijave dejansko obravnavane pred pristojnimi organi v izvorni državi. Dolžnost prijave ravnanj pri pristojnih organih v izvorni državi zato ne pomeni nerazumne zahteve, ki bi jo moral izpolniti prosilec, preden zaprosi za priznanje mednarodne zaščite v drugi državi.

12. Pritožnik tudi ne ugovarja presoji Upravnega sodišča, da ni izkazal, da zanj osebno Alžirija ni varna izvorna država in da je toženka pravilno zavrnila njegovo prošnjo kot očitno neutemeljeno tudi na podlagi druge alineje 52. člena ZMZ-1, torej na podlagi ugotovitve, da prihaja iz varne izvorne države. Posplošeno sicer navaja, da sodišče prve stopnje ni preverilo aktualnih informacij v njegovi izvorni državi ter da naj bi njegove izjave obravnavalo "legitimno, vendar selektivno pri dokazni oceni". Z navedenim pritožnik ne more uspešno izpodbiti ugotovitve Upravnega sodišča v 17. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, da ni navedel nobenih osebnih okoliščin, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da njegova izvorna država zanj ni varna, zaradi česar je neutemeljeno njegovo pričakovanje, da bi morala toženka preverjati splošne informacije o izvorni državi in pridobiti dodatna poročila. Pri tem Vrhovno sodišče pritrjuje tudi Upravnemu sodišču, ki se je ob sklicevanju na sodno prakso Vrhovnega sodišča

oprlo na stališče, da se informacije o izvorni državi pridobijo in analizirajo le, če so v povezavi z zatrjevanji prosilca, ki izkazujejo preganjanje oziroma utemeljen strah pred preganjanjem v smislu ZMZ-1, torej kadar je podan subjektivni element.

13. Glede pritožbenega očitka, da je Upravno sodišče kršilo drugi odstavek 20. člena ZUS-1, ki določa, da sodišče ni vezano na dokazne predloge strank in lahko izvede vse dokaze, za katere meni, da bodo prispevali k razjasnitvi zadeve in k zakoniti ter pravilni odločitvi, pa Vrhovno sodišče pojasnjuje, da so te trditve preveč posplošene, da bi jih Vrhovno sodišče lahko presojalo, saj pritožnik ni konkretiziral, kaj je v obravnavani zadevi ostalo nerazjasnjeno. Poleg tega je že Upravno sodišče s sklicevanjem na sodno prakso Vrhovnega sodišča

pravilno pojasnilo, da je okvir prošnje za mednarodno zaščito v rokah prosilca. To pomeni, da je ocena upravnega organa oziroma sodišča omejena in odvisna od dejstev in okoliščin, ki jih tekom postopka prosilec navede v utemeljitev svojega strahu pred preganjanjem ali resno škodo (21. člen ZMZ).

14. Iz navedenih razlogov in ker ostale pritožbene navedbe niso bistvene, podani pa niso niti razlogi, na katere Vrhovno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je Vrhovno sodišče pritožbo na podlagi 76. člena ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo.

V skladu s to določbo resna škoda zajema smrtno kazen ali usmrtitev; mučenje ali nečloveško ali poniževalno ravnanje ali kazen prosilca v izvorni državi; resno in individualno grožnjo za življenje ali osebnost civilista zaradi samovoljnega nasilja v mednarodnih ali notranjih oboroženih spopadih.

Status subsidiarne zaščite se prizna državljanu tretje države ali osebi brez državljanstva, ki ne izpolnjuje pogojev za status begunca, če obstaja utemeljen razlog, da bi bil ob vrnitvi v izvorno državo ali državo zadnjega običajnega bivališča, če gre za osebo brez državljanstva, soočen z utemeljenim tveganjem, da utrpi resno škodo, kot jo določa 28. člen tega zakona, in če ne obstajajo izključitveni razlogi iz drugega odstavka 31. člena tega zakona (tretji odstavek 20. člena ZMZ-1).

Tako tudi VSRS Sklep I Up 193/2017 z dne 6. 12. 2017, VSRS Sodba I Up 257/2023 z dne 6. 11. 2023, VSRS Sodba I Up 83/2024 z dne 9. 4. 2024.

Subjekti, ki lahko izvajajo preganjanje, kot je določeno v 26. in 27. členu tega zakona, ali povzročijo resno škodo, kot je določena v 28. členu tega zakona, so: - država; - politične stranke ali organizacije, ki nadzorujejo državo ali bistveni del njenega ozemlja; nedržavni subjekti, če je mogoče dokazati, da subjekti iz prejšnjih alinej, vključno z mednarodnimi organizacijami, niso sposobni ali nočejo nuditi zaščite pred preganjanjem ali resno škodo, kot je določeno v 26., 27. in 28. členu tega zakona.

V zadevi M Bodj C-542/13 z dne 18. 12. 2014 je SEU v 36. točki odločilo, da tveganje poslabšanja zdravstvenega stanja državljana tretje države s težko boleznijo zaradi neobstoja ustreznega zdravljenja v njegovi izvorni državi, če to ni posledica namerne odtegnitve zdravstvene oskrbe temu državljanu tretje države, ne zadostuje za priznanje subsidiarne zaščite. Odstop od tega stališča je po mnenju SEU nezdružljiv s Kvalifikacijsko direktivo (Direktiva 2011/95/EU z dne 13. 12. 2011).

VSRS Sodba I Up 21/2023 z dne 15. 3. 2023.

Odločba Ustavnega sodišča št. Up-229/17-24, U I 37/17-12 z dne 21. 11. 2019, 12. točka obrazložitve.

VSRS Sklep I Up 145/2014 z dne 8. 5. 2014, VSRS Sodba I Up 2/2017 z dne 15. 3. 2017 in VSRS Sodba I Up 119/2024 z dne 27. 5. 2024.

Zakon o mednarodni zaščiti (2017) - ZMZ-1  - člen 52

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.