VSRS Sodba I Ips 32322/2023
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-03-26

Mitja Kozamernik (preds.), mag. Aleksander Karakaš (poroč.), Marjeta Švab Širok, Maja Baškovič, mag. Andreja Sedej Grčar

dokončano kaznivo dejanje - aprehenzijska teorija - prilastitveni namen - dokončanje kaznivega dejanja tatvine - odvzem tuje premične stvari - tatvina

Po večinsko sprejeti aprehenzijski teoriji v sodni praksi je tuja premična stvar odvzeta, ko jo storilec dobi v posest in onemogoči drugemu, ki jo je do tedaj posedoval, da z njo še naprej razpolaga. Za dokončanje kaznivega dejanja zadostuje, da je odvzeta stvar izločena od drugih stvari in ni treba, da bi jo storilec odnesel z mesta, kjer se je nahajala. Z izločitvijo stvari od drugih stvari in njeno, čeprav kratkotrajno posestjo, je namreč storilčev prilastitveni namen iz prvega odstavka 204. člena KZ-1 že uresničen in kaznivo dejanje tedaj dokončano. Ostalo so okoliščine po kaznivem dejanju, ki na njegovo pravno opredelitev ne vplivajo.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec se oprosti dolžnosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Brežicah je s sodbo II K 32322/2023 z dne 4. 12. 2024 obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena v zvezi z 20. in 54. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter mu določilo kazen 8 mesecev zapora. Nato mu je preklicalo pogojno obsodbo, izrečeno s pravnomočno sodbo Okrajnega sodišča v Brežicah II K 61059/2022 z dne 5. 10. 2022, v kateri mu je bila za kaznivo dejanje tatvine po drugem in prvem odstavku 204. člena KZ-1 določena kazen 2 meseca zapora s preizkusno dobo dveh let ter mu upoštevaje obe določeni kazni zapora, po drugem odstavku 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen 9 mesecev zapora. Oškodovani gospodarski družbi je bil očitno po drugem odstavku 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) prisojen premoženjskopravni zahtevek v višini 9,55 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, obsojenec pa je bil po četrtem odstavku 95. člena ZKP oproščen povrnitve stroškov kazenskega postopka od 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP in dolžnosti plačila sodne takse. Sodišče je z isto sodbo po 2. točki 357. člena ZKP zavrnilo obtožbo, po kateri naj bi obsojenec storil še kaznivo dejanje tatvine po prvem odstavku 204. člena v zvezi z 20. členom KZ-1. V tem delu sta bili oškodovani pravni osebi po tretjem odstavku 105. člena ZKP s premoženjskopravnima zahtevkoma napoteni na pravdo, za stroške kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter za potrebne obsojenčeve izdatke, pa je bilo po prvem odstavku 96. člena ZKP sklenjeno, da obremenjujejo proračun.

2. Zoper sodbo v njenem obsodilnem delu se je pritožila obsojenčeva zagovornica, vendar je Višje sodišče v Ljubljani s sodbo VII Kp 32322/2023 z dne 10. 6. 2025 pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno, prvostopenjsko sodbo v navedenem delu potrdilo, obsojenca pa oprostilo dolžnosti plačila sodne takse.

3. Obsojenčeva zagovornica je nato 19. 8. 2025 vložila še zahtevo za varstvo zakonitosti, uveljavljajoč vse izpodbojne razloge iz prvega odstavka 420. člena ZKP in posebej zatrjevane kršitve 14., 22. in 23. člena Ustave R Slovenije (v nadaljevanju Ustava) ter 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Vrhovnemu sodišču predlaga, da pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Na zahtevo je odgovorila vrhovna državna tožilka Katjuša Čeferin. V odgovoru meni, da uveljavljane kršitve zakona niso podane, da je zahteva v delu vložena zaradi zmotne in nepolne ugotovitve dejanskega stanja ter predlaga, da jo Vrhovno sodišče zavrne.

5. Vrhovno sodišče je odgovor poslalo obsojencu in vložnici. Obsojenec je bil o poslanem odgovoru obveščen dvakrat, vendar se na obvestilo ni odzval, vložnica se je o odgovoru izjavila na način, da je v zvezi s pravno opredelitvijo kaznivega dejanja opozorila na uveljavitev Zakona o nujnih ukrepih za zagotavljanje javne varnosti (v nadaljevanju ZNUJZV), ki v 12. členu določa, da do ureditve v zakonu, ki ureja varstvo javnega reda in miru ter ne glede na drugi odstavek 204. člena KZ-1 tatvina stvari majhne vrednosti pomeni prekršek in se kršitelj, ki si je protipravno prilastil tujo premično stvar majhne vrednosti kaznuje z denarnimi kaznimi v različnih višinah. V nasprotju z enakostjo pred zakonom, pravnim redom RS, pravno državo, pravico do enakega varstva pravic, pravico do sodnega varstva, nepravično in nepošteno ter tudi nesorazmerno je, da bi bil obsojenec obsojen za tri kazniva dejanja oz. za nadaljevano kaznivo dejanje po prvem odstavku 204. člena KZ-1, pri katerih ali katerem je ugotovljena majhna premoženjska škoda ter bi mu bil izrečena kazen zapora 8 mesecev in preklicana tudi pogojna obsodba za kaznivo dejanje majhne tatvine in bi obsojenec šel v zapor za devet mesec, zoper ostale obdolžence, ki so za primerljiva kazniva dejanja, storjena v primerljivem času, še vedno v obravnavi pred sodiščem prve ali druge stopnje, pa bi bili kazenski postopki ustavljeni, ker sodišče po novem šteje vsa takšna kazniva dejanja za prekrške.

6. Vrhovno sodišče je uvodoma ugotovilo, da vložničine navedbe iz povzete izjave na odgovor vrhovne državne tožilke presegajo vsebino izpodbojnih razlogov v vloženi zahtevi za varstvo zakonitosti, ki jih po pretečenem roku iz tretjega odstavka 421. člena ZKP ni bilo mogoče upoštevati.

7. Vložnica je v zahtevi zatrjevano kršitev kazenskega zakona iz 4. točke 372. člena ZKP obrazložila z ugotovitvijo, po kateri dejanski opisi kaznivih dejanj v izreku pravnomočne sodbe ustrezajo kvečjemu zakonskemu opisu kaznivega dejanja po drugem odstavku 204. člena KZ-1 in ne kaznivega dejanja po prvem odstavku tega člena. Če bi imel kateri od domnevnih storilcev pri drugem kaznivem dejanju namen odtujiti stvari večje vrednosti se prav gotovo ne bi omejil na žlebove in odtočne cevi, kar že po splošnem poznanju ne morejo biti stvari, ki bi presegle majhno vrednost. Razen tega tatvine žlebov niso ničesar nenavadnega, storilcem vanje ni treba vložiti velikega napora, na izbranih lokacijah praviloma ni vrednejših stvari, v obravnavanem primeru pa so storilci pri dejanju uporabili najmanjši avtomobil ter pustili nekaj žlebov in cevi na objektu. V primeru drugačnih namenov naštete okoliščine ne bi bile takšne, sploh pa to dejanje ni bilo dokončano, temveč je po izpovedbah prič ostalo pri poskusu.

Res je, da zakonskemu opisu kaznivega dejanja tatvine po drugem odstavku 204. člena KZ-1 ustrezata dejanska opisa kaznivega dejanja iz prve in tretje alineje izreka pravnomočne sodbe, ne pa tudi dejanski opis kaznivega dejanja iz druge alineje, v katerem obsojenčev posebni namen ali obarvani naklep ni naveden in ki zato ustreza zakonskemu opisu kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1. Ker gre v tem primeru za kaznivo dejanje z višje določeno kaznijo zapora, le-to po pravilih o steku zajema (konsumira) preostali dve kaznivi dejanji z nižje določeno kaznijo zapora, nakar jih po ugotovljenih naveznih objektivnih in subjektivnih okoliščinah iz prvega odstavka 54. člena KZ-1 združuje v eno nadaljevano kaznivo dejanje tatvine iz prvega odstavka 204. člena KZ-1. Glede na to se Vrhovno sodišče strinja s pravno opredelitvijo kaznivega dejanja v pravnomočni sodbi, medtem ko je za vložničino sklicevanje na posamezne dejanske okoliščine, zaradi katerih bi bilo treba tudi kaznivo dejanje iz druge alineje pravno opredeliti po drugem odstavku 204. člena KZ-1, presodilo, da vložnica po vsebini nasprotuje pravnomočno ugotovljenemu dejanskemu stanju, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti po drugem odstavku 420. člena ZKP ni mogoče izpodbijati. Podobno velja še za vložničino sklicevanje na izpovedbe prič, po katerih naj bi kaznivo dejanje iz druge alineje dejanskega opisa pravnomočne sodbe ostalo pri poskusu, sodišči prve in druge stopnje pa sta v 15. točki obrazložitve prvostopenjske sodbe in v 11. točki obrazložitve drugostopenjske sodbe pravilno ugotovili, da je bilo to kaznivo dejanje dokončano že s tem, ko so bili žlebovi in odtočna cev z dvema kolenoma sneti s strehe mrliške vežice. Po večinsko sprejeti aprehenzijski teoriji v sodni praksi je tuja premična stvar odvzeta, ko jo storilec dobi v posest in onemogoči drugemu, ki jo je do tedaj posedoval, da z njo še naprej razpolaga. Za dokončanje kaznivega dejanja zadostuje, da je odvzeta stvar izločena od drugih stvari in ni treba, da bi jo storilec odnesel z mesta, kjer se je nahajala (sodba I Ips 14452/2010 z dne 25. 4. 2013). Z izločitvijo stvari od drugih stvari in njeno, čeprav kratkotrajno posestjo, je namreč storilčev prilastitveni namen iz prvega odstavka 204. člena KZ-1 že uresničen in kaznivo dejanje tedaj dokončano. Ostalo so okoliščine po kaznivem dejanju, ki na njegovo pravno opredelitev ne vplivajo.

8. Zatrjevana kršitev kazenskega zakona iz 5. točke 372. člena ZKP je v zahtevi obrazložena s kršitvijo 59. člena KZ-1. Do te je po vložnici prišlo zaradi domnevne odtujitve stvari zelo majhne vrednosti, obsojenec je bil tedaj star vsega dvajset let, neizkušen, lahkomiseln ter z nedokončano osnovno šolo. Glede na takšne okoliščine sodišče ne bi smelo preklicati pogojne obsodbe, temveč bi moralo obsojencu izreči novo pogojno obsodbo, ki bo dosegla svoj namen.

Vrhovno sodišče je po povzeti obrazložitvi v zahtevi ugotovilo, da se vložnica ne sklicuje na prekoračitev zakonskega pooblastila iz prvega odstavka 59. člena KZ-1, kar je eden od načinov navedene kršitve kazenskega zakona iz 5. točke 372. člena ZKP, temveč si s poudarjanjem določenih dejanskih okoliščin iz drugega odstavka 59. člena KZ-1, prizadeva za njihovo drugačno presojo in šele v posledici, da navedeno zakonsko pooblastilo ne bi smelo biti uporabljeno. Pomeni, da vložnica po vsebini nasprotuje ugotovljeni dejanski podlagi, po kateri je sodišče prve stopnje uporabilo pooblastilo iz prvega odstavka 59. člena KZ-1  in ne načinu uporabljenega pooblastila. Ker je sleherna uporaba zakona odvisna od pravilno oz. popolno ugotovljenega dejanskega stanja, ki ga po obrazloženem z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče izpodbijati, in ker zahteva v tem delu ni obrazložena skladno z izpodbojnim predmetom, Vrhovno sodišče zatrjevane kršitve kazenskega zakona v nadaljevanju ni presojalo.

9. Vložnica je uveljavljano bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 2. točke prvega odstavka 420. člena ZKP, obrazložila z zatrjevano kršitvijo iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP v zvezi z drugostopenjsko sodbo ter posredno še v zvezi s prvostopenjsko sodbo. Po obrazložitvi v zahtevi drugostopenjske sodbe ni mogoče preizkusiti, ker sodišče druge stopnje pri prvem in tretjem kaznivem dejanju ni pojasnilo, po katerih okoliščinah je policist B.B. na posnetkih in fotografijah prepoznal obsojenca in ne, da si je ta pri enem od kaznivih dejanj pridobil prav določene predmete. Enako velja za ugotovitev, da je obsojenec ravnal v medsebojnem dogovoru s sostorilci, saj to po posnetkih in drugih dokazih ni razvidno. Nasprotno, osebe na posnetkih ne ravnajo enotno in se ne zakrivajo, temveč se gibajo samostojno. V obrazložitvi prvostopenjske sodbe pa ni pojasnjeno, zakaj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da si je obsojenec pri drugem kaznivem dejanju želel prilastiti stvar večje vrednosti, niti kako je ocenilo okoliščino, da je nekaj žlebov in cevi še vedno ostalo na objektu.

Vložničina obrazložitev je v neposrednem nasprotju z razlogi v 5., 6. in 7. točki obrazložitve drugostopenjske sodbe ter z razlogi v 5., 6. in 8. obrazložitve prvostopenjske sodbe, po katerih je jasno, da je priča B.B. na posnetkih prepoznal obsojenca, ker ga je kot policist zelo dobro poznal iz prejšnjih postopkov. Prav tako ne drži, da se sodišči nista opredelili do tega, da si je obsojenec pridobil določene predmete in do obsojenčevega dejanja v sostorilstvu z mladoletnikoma. Obe sodišči sta si namreč posnetke z bencinskega servisa X., ogledali, ugotovitve pa v navedenih točkah obrazložitev obeh sodb, povzeli. Če se vložnica z ugotovitvami ne strinja, po vsebini ponuja lastno oceno posnetih prizorov na bencinskem servisu, ki ni predmet zatrjevane bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, temveč zmotno oz. nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, ki ga Vrhovno sodišče niti v takšnem primeru ne preizkuša. Končno, vložničina obrazložitev neposredno nasprotuje še 14. točki obrazložitve prvostopenjske sodbe, po katerih ni nobenega dvoma, da je šlo za oceno vrednosti žlebov in odtočnih cevi s kolenoma v smislu razmejitve med storilčevim naklepom pri kaznivem dejanju po prvem odstavku 204. člena KZ-1 in obarvanim naklepom pri kaznivem dejanju po drugem odstavku 204. člena KZ-1 in ne za oceno, da si je obsojenec hotel pridobiti stvari večje vrednosti.

10. Vrhovno sodišče je uveljavljene druge kršitve določb kazenskega postopka iz 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP ugotovilo po delu obrazložitve v zahtevi, v katerem je vložnica v zvezi s kaznivim dejanjem iz druge alineje izreka prvostopenjske sodbe navajala, da je bil kršen 18. člena ZKP in načelo proste presoje dokazov ter 14., 22. in 23. člen Ustave in 6. člen EKČP. Navedbe niso jasne, kajti po obrazložitvi je do kršitev prišlo zaradi dokazne ocene v pravnomočni sodbi, ki je izven vsakršnih okvirov dopustne abstraktno-sintetične dokazne ocene in temelji torej na dokazih, ki so pridobljeni s kršitvijo obsojenčevih ustavnih pravic ter z nepoštenim postopkom prepoznave pred policijo, ki temelji na diskriminaciji. Navedbe gredo v smeri več različnih predmetov, ki jih vložnica v nadaljevanju ni obrazložila, niti ni obrazložila, v čem oz. zakaj je pravnomočna sodba tedaj nezakonita. Glede na to, in ker je Vrhovno sodišče po navedenem prvem odstavku 424. člena ZKP izključno vezano na preizkus kršitev iz zahteve, ki morajo biti zato razumljivo obrazložene, zahteve v tem delu ni moglo preizkusiti.

11. Po obrazloženem je zahteva za varstvo zakonitosti neutemeljena, kajti uveljavljane kršitve zakona niso podane, v preostalem pa je bila zahteva vložena zaradi zmotne oz. nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in jo je Vrhovno sodišče po prvem odstavku 425. člena ZKP zavrnilo.

12. Odločba o obsojenčevi oprostitvi dolžnosti plačila sodne takse temelji na 98.a in četrtem odstavku 95. člena ZKP ter je posledica obsojenčevih premoženjskih razmer, kot so bile posredovane sodišču prve stopnje in že izdanega poziva obsojencu na prestajanje kazni zapora.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 204, 204/1, 204/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.