VSRS Sodba in sklep I Ips 19377/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-07-03

Mitja Kozamernik (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Marjeta Švab Širok, Maja Baškovič, dr. Damjan Orož

kaznivo dejanje zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic - kaznivo dejanje posebnih primerov ponarejanja listin - kaznivo dejanje ponareditve ali uničenja poslovnih listih - materialna izčrpanost pravnih sredstev - dejanska zmota - pravna zmota - dejansko stanje - razlogi za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti - dokazni predlog - dokazni predlog za zaslišanje priče - konkretizacija dokaznega predloga - trditveno breme - zavrnitev dokaznega predloga

Zagovornik argumentov, ki se nanašajo na kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, v postopku s pritožbo ni izčrpal, čeprav skuša prepričati, da je slednje uveljavljal kot osrednji argument obrambe, saj je pri vprašanju obsojenčevega ravnanja v zmoti potrebno najprej razčistit dejansko stanje. To nedvomno drži, vendar je na njegove pomisleke v zvezi z ugotovljenim dejanskim stanjem argumentirano odgovorilo pritožbeno sodišče, ko je nasprotoval dokazni oceni prvostopenjskega sodišča. Kršitev kazenskega zakona vložnik zatrjuje v zahtevi za varstvo zakonitosti, vendar preko drugačne dokazne presoje ugotovljenih dejstev izraža zgolj nestrinjanje z razlogi pritožbenega sodišča, kar pa pomeni izpodbijanje zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, torej razloga, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati (drugi odstavek 420. člena ZKP)

Kot je Vrhovno sodišče že judiciralo, je za dokazovanje nekega dejstva načeloma treba zaslišati vse predlagane priče, vendar pa mora sodišče glede na ustavno kategorijo sojenja obdolžencu v razumnem roku, torej glede na načelo hitrosti in tudi ekonomičnosti postopka, v primeru večjega števila oseb, za katere je verjetno, da bi mogle kaj povedati o kaznivem dejanju, storilcu oziroma drugih pomembnih okoliščinah, najti pravo mero, oziroma ni dolžno zaslišati vseh predlaganih prič, če že manjše število teh oseb enotno in nedvomno zanika tisto, kar je predlagatelj želel uveljaviti z dokazom. Navedeno velja toliko bolj, kadar se je o dejstvu, ki ga želi obramba izpodbiti oziroma dokazati, sodišče že prepričalo na podlagi ostalih izvedenih dokazov.

I. Zahteve za varstvo zakonitosti zagovornikov obsojenih A. A., B. B. in C. C. se zavrnejo.

II. Zahteva za varstvo zakonitosti obsojenega A. A. se zavrže.

III. Obsojeni A. A., B. B. in C. C. so dolžni plačati vsak po 1.000,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Kopru je s sodbo z dne 14. 12. 2023 pod točko A. izreka obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic po tretjem odstavku 257. člena KZ-1 (točka I. izreka sodbe) in kaznivega dejanja ponarejanja poslovnih listin po prvem in drugem odstavku 235. člena KZ-1 (točka II. izreka sodbe), B. B. je spoznalo za krivega kaznivega dejanja ponarejanja poslovnih listin po prvem in drugem odstavku 235. člena KZ-1 (točka III. izreka sodbe) in kaznivega dejanja posebnega primera ponarejanja listin po 1. in 5. točki prvega odstavka 252. člena KZ-1 v zvezi s tretjim odstavkom 251. člena KZ-1 (točka IV. izreka sodbe), obsojeno C. C. pa je spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja posebnega primera ponarejanja listin po 1. in 5. točki prvega odstavka 252. člena KZ-1 v zvezi s tretjim odstavkom 251. člena KZ-1 (točka V. izreka sodbe). Obsojenemu A. A. je za kaznivo dejanje pod točko A/I izreka sodbe, na podlagi tretjega odstavka 257. člena KZ-1, določilo kazen eno leto in deset mesecev zapora in za kaznivo dejanje pod točko A/II izreka sodbe, na podlagi prvega odstavka 235. člena KZ-1, določilo kazen pet mesecev zapora, nato mu je na podlagi 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen dve leti zapora, ki se na podlagi sedmega odstavka 86. člena KZ-1 izvrši tako, da obsojenec namesto prestajanja kazni zapora v obdobju največ treh let od izvršljivosti te sodbe opravi 1460 ur dela v splošno korist. Na podlagi drugega odstavka 45. člena KZ-1 v zvezi s 47. členom KZ-1 je obsojenemu A. A. izreklo stransko kazen denarno v višini 10.000,00 EUR, mu podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka iz drugega odstavka 92. člena ZKP in mu podlagi 74. in 75. člena KZ-1 odvzelo protipravno pridobljeno premoženjsko korist v znesku 4.525,00 EUR. Obsojenemu B. B. je za kaznivo dejanje pod točko A/III izreka sodbe, na podlagi prvega odstavka 235. člena KZ-1, določilo kazen štiri mesece zapora in za kaznivo dejanje pod točko A/IV izreka sodbe, na podlagi tretjega odstavka 251. člena KZ-1, določilo kazen eno leto in dva meseca zapora, nato mu je na podlagi 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen eno leto in pet mesecev zapora, ki se na podlagi sedmega odstavka 86. člena KZ-1 izvrši tako, da obsojenec namesto prestajanja kazni zapora v obdobju največ treh let od izvršljivosti sodbe opravi 1030 ur dela v splošno korist. Na podlagi drugega odstavka 45. člena KZ-1 v zvezi s 47. členom KZ-1 je obsojenemu B. B. izreklo stransko kazen denarno kazen v višini 6.000,00 EUR, mu na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka iz drugega odstavka 92. člena ZKP ter mu na podlagi 74. in 75. člena KZ-1 odvzelo protipravno pridobljeno premoženjsko korist v znesku 19.595,00 EUR. Obsojeni C. C. je za kaznivo dejanje pod točko A/V. izreka sodbe, na podlagi tretjega odstavka 251. člena KZ-1, določilo kazen eno leto in štiri mesece zapora, ki se na podlagi sedmega odstavka 86. člena KZ-1 izvrši tako, da obsojenka namesto prestajanja kazni zapora v obdobju največ treh let od izvršljivosti sodbe opravi 970 ur dela v splošno korist. Na podlagi drugega odstavka 45. člena KZ-1 v zvezi s 47. členom KZ-1 je obsojeni C. C. izreklo stransko kazen denarno kazen v višini 4.000,00 EUR, ji na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka iz drugega odstavka 92. člena ZKP ter ji na podlagi 74. in 75. člena KZ-1 odvzelo protipravno pridobljeno premoženjsko korist v znesku 26.107,00 EUR.

Višje sodišče v Kopru je pritožbi okrožne državne tožilke ugodilo, izpodbijano sodbo pa tudi po uradni dolžnosti spremenilo tako, da je zoper obsojenega A. A. iz razloga po 3. točki 357. člena ZKP zavrnilo obtožbo, ki mu je očitala storitev kaznivega dejanja ponarejanja poslovnih listin po prvem in drugem odstavku 235. člena KZ-1 ter na podlagi prvega odstavka 96. člena ZKP odločilo, da stroški tega dela kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obtoženca ter potrebni izdatki in nagrada zagovornikov, bremenijo proračun, kolikor se dajo izločiti iz zadeve (točka I. izreka sodbe); v opisu kaznivega dejanja pod točko A/IV-a izreka datum 1. 7. 2011 nadomestilo z datumom 5. 11. 2008 in dodalo opis dejanj izdaje 627 zdravniških spričeval v obdobju od 5. 11. 2008 do 30. 6. 2011 (točka II/1. izreka sodbe), v opisu kaznivega dejanja pod točko A/I izreka znesek 24.120,00 EUR nadomestilo z zneskom 44.280,00 EUR, znesek 19.595,00 EUR nadomestilo z zneskom 34.523,00 EUR, znesek 4.525,00 EUR nadomestilo z zneskom 9.757,00 EUR ter za besedilom "in sicer" dodalo besedilo "A. A. (Ambulanta doktor A. A.) 5.232,00 EUR" (točka II/2. izreka sodbe), v odločbah o kazenskih sankcijah in odvzemu premoženjske koristi, pod točko B/I tako, da se obsojenemu A. A. enotna kazen ne izreče, kazen 1 leto in 10 mesecev zapora pa se šteje za izrečeno, število ur v splošno korist 1460 nadomestilo s 1330 urami, znesek odvzete premoženjske koristi pa zvišalo na 9.757,00 EUR, pod točko B/II. obsojenemu B. B. kazen za kaznivo dejanje pod točko A/IV izreka sodbe zvišalo na 1 leto in 5 mesecev zapora, enotno kazen pa na 1 leto in 7 mesecev zapora, število ur v splošno korist zvišalo na 1150 ur, denarno kazen zvišalo na 8.000,00 EUR, znesek plačila odvzete premoženjske koristi pa na 34.523,00 EUR (točka II/3. izreka sodbe). Pritožbe zagovornikov obsojenih A. A., B. B. in C. C. je zavrnilo kot neutemeljene ter v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojenima B. B. in C. C. je naložilo v plačilo sodno takso kot strošek pritožbenega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo so zahteve za varstvo zakonitosti vložili:

‒ zagovornik obsojenega A. A. zaradi kršitve kazenskega zakona in bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano sodbo prvostopenjskega sodišča razveljavi in izreče oprostilno sodbo, podredno pa, da izpodbijano prvostopenjsko sodbo in sodbo višjega sodišča razveljavi in vrne zadevo prvostopenjskemu sodišču v ponovno odločanje;

‒ zagovornik obsojenega B. B. iz razlogov po 1., 2. in 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in pravnomočno obsodilno sodbo spremeni ali sodbo sodišča prve in druge stopnje ali sodbo sodišča druge stopnje razveljavi in zadevo vrne prvostopnemu oziroma drugostopnemu sodišču v ponovno odločanje;

‒ zagovornik obsojene C. C. iz razloga kršitve kazenskega zakona in zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 2. in 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP. Vrhovnemu sodišču predlaga, da spremeni sodbo sodišče prve stopnje tako, da obsojeno oprosti krivde oziroma podredno razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje;

‒ obsojeni A. A. z vlogo naslovljeno kot "Pritožba na izrečeno kazen", brez izrecne navedbe razlogov in brez predloga, smiselno pa se zavzema za omilitev izrečene kazni in skrajšanje obdobja družbeno koristnega dela.

3. Vrhovni državni tožilec Boštjan Jeglič je skladno z drugim odstavkom 423. člena ZKP odgovoril na zahteve za varstvo zakonitosti zagovornikov vseh obsojencev in predlagal zavrnitev zahtev zagovornikov obsojenih A. A. in C. C. ter delno ugoditev zahtevi zagovornika obsojenega B. B., ker meni, da izrek stranske denarne kazni ni skladen z določbami 53. člena KZ-1, zaradi česar predlaga, da se stranska denarna kazen obsojenemu B. B. ne izreče, v preostalem pa ocenjuje, da v zahtevah uveljavljane kršitve niso podane.

4. Z odgovorom so bili seznanjeni vsi obsojenci in njihovi zagovornik. O odgovoru sta se izjavila zagovornik obsojenega A. A. in zagovornik obsojene C. C., ki vztrajata pri navedbah in predlogu svojih zahtev.

K zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenega A. A.

5. Vrhovno sodišče ugotavlja, da zagovornik svojih argumentov, ki se nanašajo na zatrjevano kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, v postopku s pritožbo ni izčrpal. Iz pritožbe, razlogov drugostopenjske sodbe in preostalega relevantnega spisovnega gradiva je namreč razvidno, da kršitev določb kazenskega zakona glede vprašanja, ali so podane okoliščine, ki izključujejo kazensko odgovornost, ki jih uveljavlja z navajanjem, da je obsojenec ravnal v dejanski zmoti, ki se v konkretnem primeru vsebinsko pokriva tudi s pravno zmoto, v postopku z rednim pravnim sredstvom ni zatrjeval niti vsebinsko obrazložil, čeprav za to ni bilo nobenih ovir. V izjavi na odgovor na zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovnega državnega tožilca zagovornik skuša prepričati, da je slednje uveljavljal kot osrednji argument obrambe, saj je pri vprašanju obsojenčevega ravnanja v zmoti potrebno najprej razčistiti dejansko stanje. To nedvomno drži, vendar je na njegove pomisleke v zvezi z ugotovljenim dejanskim stanjem argumentirano odgovorilo pritožbeno sodišče, ko je z nekaterimi na videz podobnimi navedbami, kot jih zatrjuje v zahtevi, nasprotoval dokazni oceni prvostopenjskega sodišča.

Kršitve kazenskega zakona je neobrazloženo navajal zgolj v uvodu pritožbe. To kršitev pa vložnik uveljavlja v zahtevi za varstvo zakonitosti, vendar preko drugačne dokazne presoje ugotovljenih dejstev izraža nestrinjanje z razlogi pritožbenega sodišča, kar pa pomeni uveljavljanje zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, torej razloga, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati (drugi odstavek 420. člena ZKP). V ostalem pa je zahteva materialno neizčrpana, kar na podlagi petega odstavka 420. člena ZKP preprečuje njihovo vsebinsko obravnavo v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom. Po ustaljeni sodni praksi

mora vložnik vse kršitve, ki jih uveljavlja v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti, obrazloženo uveljavljati in zatrjevati že v predhodnem postopku s pritožbo, razen če jih tedaj ni mogel uveljavljati, čemur zagovornik v tem delu ni zadostil.

6. V preostalem delu zahteve zagovornik uveljavlja kršitev drugega odstavka 371. člena ZKP, ki jo utemeljuje z navajanjem, da je sodišče kršilo obsojenčevo pravico do obrambe, ko je od skupno 1.833 prič zaslišalo le 44 prič, pri čemer pa ni navedlo dovolj prepričljivih razlogov, zakaj bi bila pričanja preostalih prič nepotrebna. Ob tem se sklicuje tudi na 6. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah, ki obrambi zagotavlja pravico do poštenega sojenja. Meni, da so bile priče, ki so bile pregledane v začetku poslovnega sodelovanja, ključne za potrditev obsojenčeve trditve, da je bil ob pregledih in izdaji zdravniških spričeval prisoten ali pa vsaj obveščen in je s postopki soglašal, bodisi osebno ali po telefonu, da sta nižji sodišči nepravilno ocenili pričanja preostalih prič kot neverodostojna, zaradi časovnega odmika, ter da bi moralo sodišče zaslišati večji reprezentativni vzorec prič iz različnih časovnih obdobjih, kar bi omogočilo celovitejšo oceno dejanskega stanja.

je za dokazovanje nekega dejstva načeloma treba zaslišati vse predlagane priče, vendar pa mora sodišče glede na ustavno kategorijo sojenja obdolžencu v razumnem roku, torej glede na načelo hitrosti in tudi ekonomičnosti postopka, v primeru večjega števila oseb, za katere je verjetno, da bi mogle kaj povedati o kaznivem dejanju, storilcu oziroma drugih pomembnih okoliščinah, najti pravo mero, oziroma ni dolžno zaslišati vseh predlaganih prič, če že manjše število teh oseb enotno in nedvomno zanika tisto, kar je predlagatelj želel uveljaviti z dokazom. Navedeno velja toliko bolj, kadar se je o dejstvu, ki ga želi obramba izpodbiti oziroma dokazati, sodišče že prepričalo na podlagi ostalih izvedenih dokazov, kot je to primer tudi v obravnavani zadevi, kar bo pojasnjeno ob reševanju zahteve za varstvo zakonitosti zagovornika obsojene C. C.

8. Vložnik nadalje argument gradi s trditvijo, da bi naj bile priče, ki so bile pregledane v začetku poslovnega sodelovanja, ključne za potrditev obsojenčevega zagovora, da je bil ob pregledih in izdaji zdravniških spričeval prisoten ali pa vsaj obveščen in je s postopkom soglašal. Vendar glede na zadano dokazno temo, s tem ne more uspeti, saj pregled spisovnega gradiva razkrije, da takšnega dokaznega predloga obramba obsojenega A. A. ni podala, temveč je na predobravnavnem naroku predlagala zaslišanje zadnjih 50 oseb, poimensko navedenih pod št. od 1533 do 1583, za katere gre ugotoviti, da so bili pregledani v obdobju od 15. 1. do 12. 5. 2014, tj. proti koncu inkriminiranega obdobja, ki torej za potrjevanje obsojenčevega zagovora o začetku poslovnega sodelovanja niso pravno relevantne. Drugačnega dokaznega predloga obrambe ni podala niti kasneje. Glede na obrazloženo obsojenčeva pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist ni bila kršena, hkrati pa so razlogi za zavrnitev dokaznih predlogov, ki sta jih podali sodišče prve stopnje v točki 28 utemeljitve svoje sodbe, pritožbeno sodišče pa v točkah 11 do 14 obrazložitve sodbe, razumni in sprejemljivi, s katerimi se Vrhovno sodišče strinja; navedenih pa zahteva za varstvo zakonitosti niti ne izpodbija, temveč zgolj podaja nestrinjanje o sodniški presoji morebitne verodostojnosti izpovedb, glede na potek časa.

K zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenega B. B.

9. Obsojenčev zagovornik trdi, da je stališče izpodbijane pravnomočne sodbe o računih, ki jih je obsojeni A. A. zaračunaval obsojenemu B. B., materialno pravno napačno, ko je ugotovilo, da vsebujejo lažne podatke, ki so pomembni za pravni promet, saj A. A. dejansko ni opravljal storitev iz 6. člena Pogodbe o poslovnem sodelovanju in obsojeni B. B. ne bi smel opravljati zdravniških pregledov voznikov motornih vozil, ker ni imel ustreznega dovoljenja Ministrstva za zdravje, v čemer prepozna kršitev kazenskega zakona po 1. točki prvega odstavka 372. člena ZKP. Z navajanji, da je s stališča obstoja kaznivega dejanja ponarejanja poslovnih listin oziroma ponarejene poslovne listine bistveno zgolj to, ali je poslovni dogodek, ki ga prikazuje določena poslovna listina, dejansko nastal oziroma obstajal, ali pa je bil tak poslovni dogodek zgolj navidezen in je izdani račun prikazoval lažni, neobstoječ poslovni dogodek, ter da se postavlja vprašanje, s kakšnim namenom je obsojeni B. B. evidentiral in plačeval račune, ki jih je prejemal od obsojenega A. A., vzbuja dvom v dokazno presojo, ki jo je opravilo sodišče napadeni pravnomočni sodbi. Zahteva izpodbija dejansko stanje tudi s trditvami, da poslovno sodelovanje med obsojencema ni bilo navidezno, ampak je dejansko obstajalo in je temeljilo na medsebojno sklenjeni pogodbi, po kateri je obsojeni B. B. dejansko opravljal zdravniške preglede posameznikov v okviru ambulante obsojenega A. A., kar sta pogodbeno opredelila kot storitve nadzornega dela, napotitve pacientov in poslovno menedžerskega dela, zaradi česar, po presoji vložnika, računi, ki jih je knjižil in plačal obsojeni B. B. ne vsebujejo ničesar lažnega ali navideznega. Vložnik nakazuje, da je podana kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, vendar pri tem, glede na povzeto, izhaja iz lastnega videnja dejanskega stanja, ki pa v pravnomočni sodbi nima podlage. Kršitev kazenskega zakona je namreč podana samo takrat, ko sodišče na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje napačno uporabi kazenski zakon, ne gre pa za tako kršitev, če jo vložnik uveljavlja s sklicevanjem na drugačno dejansko stanje. Obsojenčev zagovornik po vsebini tako ne uveljavlja kršitve kazenskega zakona, ampak izpodbija v pravnomočni odločbi ugotovljeno dejansko stanje, ki pa ga po drugem odstavku 420. člena ZKP v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom ni mogoče uveljavljati.

10. Za nejasne in nerazumljive razloge sodbe vložnik označuje utemeljitev spremembe sodbe, ko je sodišče druge stopnje v izrek v točki A/IV. dodalo tudi zdravniška spričevala iz obdobja od 5. 11. 2008 do 1. 7. 2011, za katero je sodišče prve stopnje presodilo, da je bil obsojeni B. B. v zmoti glede tega, ali lahko v okviru ambulante A. A., opravlja enako dejavnost kot jo je pred tem opravljal za Zdravstveni dom X., ter pojasnilo, da v konkretnem primeru ni bistveno, ali je obsojeni B. B. smel opravljati zdravniške preglede kandidatov za voznike in voznikov in izdajati zdravniška spričevala, ker se obtožencu ne očita pomoč pri kaznivem dejanju zlorabe uradnega položaja ali uradnih pravic, ampak se mu očita kaznivo dejanje posebnega primera ponarejanja listin. Ob tem zagovornik navaja, da je obsojeni B. B. v zagovoru pojasnil, da do pričetka predkazenskega postopka sploh ni vedel, da bi bilo poslovno sodelovanje z obsojenim A. A. kakorkoli sporno, bistvo obsojenčeve obrambe pa je bilo usmerjeno v dokazovanje, da je obsojenec v kritičnem času ravnal v dejanski zmoti, saj je v obdobju pred obtožbo že izvajal samostojne preglede kandidatov voznikov in voznikov v Zdravstvenem domu X., za sodelovanje z obsojenim A. A. pa se je odločil, da se mu ne bi bilo potrebno ukvarjati z birokracijo.

11. Kot je izpostavilo sodišče druge stopnje je kazenskopravni očitek usmerjen v obsojenčevo ravnanje, da je z izpolnitvijo že podpisanih zdravniških spričeval oziroma z uporabo pečata in podpisa na izpolnjenih zdravniških spričevalih ustvaril videz, da je zdravniška spričevala izdal A. A. S pravnomočno sodbo je ugotovljeno, da je vse sporne zdravstvene preglede, po predvidenem protokolu in s soglasjem obsojenega A. A., v njegovem imenu opravil obsojeni B. B. ter je vse originalne zdravstvene kartone, ki so bili zaseženi v ambulanti obsojenega B. B., in spremljajoča zdravniška spričevala (od št. 166/2008 do št. 59/14) potrdil in vsa spričevala tudi sam izpolnil ter dodal pečat ambulante dr. A. A., ki mu jih je odobril obsojeni A. A. in z njegovim soglasjem tako ponarejeno spričevalo izročil strankam, ki so to storitev plačale; za vsako od navedenih spričeval je obsojeni B. B. strankam izdal račun, ki je bil evidentiran in zanj odveden davek. Sodišče druge stopnje je na podlagi teh okoliščin utemeljeno sklepalo na obsojenčevo naklepno ravnanje, da je pri izdaji zdravniških spričeval ustvaril videz, da je zdravniška spričevala izdal sam A. A., četudi ta tega ni storil. Ta dejstva v povezavi z ugotovljenimi ostalimi okoliščinami, ki so navedene v obrazložitvi pravnomočne sodbe, ne dopuščajo zaključka, da je bil obsojenec v zmoti glede glede tega, ali lahko v okviru Ambulante A. A., ki je dovoljenje imela, in je registrirala dejavnost na naslovu ambulante obsojenega B. B. z dovoljenjem Ministrstva za zdravje, opravlja enako dejavnost, kot jo je že nekoč prej opravljal in s tem tudi ne zaključka, da je ravnal v dejanski zmoti, saj se obsojencu, kot je spremembo sodbe pravilno utemeljilo sodišče druge stopnje, očita storitev posebnega primera ponarejanja listin. Glede na navedene razloge uveljavljana bistvena kršitev določb kazenskega postopka ni podana.

12. Vložnik uveljavlja tudi kršitev kazenskega zakona z navajanjem, da za odvzem premoženjske koristi obsojencu ni bilo zakonske podlage, zaradi česar je bil v škodo obsojenca prekršen kazenski zakon, kot tudi odločbo o kazenskih sankcijah, pri kateri sta nižji sodišči pri izreku enotne kazni kršili določbo prvega odstavka 53. člena KZ-1. Z navedenim zagovornik ne more doseči vsebinske presoje, saj povzetih kršitev v pritožbi ni zatrjeval, niti vsebinsko obrazložil, čeprav za to ni bilo ovir. Vrhovno sodišče tako ugotavlja, da zahteva za varstvo zakonitosti v teh delih ne izpolnjuje pogoja iz petega odstavka 420. člena ZKP in ju zato ni presojalo.

K zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornika obsojene C. C.

13. Pretežni del vložnikovih navedb se nanaša na zatrjevanje bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, v katerih ocenjuje, da je v odločilnih dejstvih precejšnje nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini zapisnikov in med samimi zapisniki o zaslišanju prič. Vložnik tako izpostavlja razloge sodišče prve stopnje, v katerih je zapisalo, da "nobena od prič na izrecno vprašanje ni povedala, da bi takrat, ko jih je pregledala dr. C. C. bil poleg še kak drug zdravnik, temveč da je bila sama", ter da so priče E. E., F. F., G. G. in H. H. izpovedale, da naj bi jih pregledal oseba moškega spola, stara okoli 35, čeprav so navedeni, kot tudi priči I. I. in J. J., izpovedale, da jih je pregledal starejši moški, ter razloge sodišča druge stopnje, s katerimi je sodišče druge stopnje vložniku pojasnilo, da se protispisnost ne nanaša na odločilno dejstvo, "ker je dokazna vrednost izpovedb prič, ki so opravile zdravniški pregled v ambulanti dr. C. C. v Z. in so jim bila izdana zdravniška potrdila, namreč zmanjšana zaradi poteka časa in ker je obtoženka lahko imela pomočnike".

14. Za uspešno uveljavljanje bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP se mora kršitev nanašati na pravno relevantna dejstva, vezana na predmet obtožbe, in druge odločitve, ki jih je sprejelo sodišče v zvezi z obtožbo (odločilna dejstva), zaradi česar je tudi protispisnost podana le takrat, kadar se nanaša na odločilna, pravno relevantna dejstva, tj. če sodišče reproducira vsebino dokaza v sodbi v nasprotju z njegovo vsebino in na tej podlagi ugotavlja pravno relevantna oziroma odločilna dejstva.

Glede na navedeno gre pritrditi argumentaciji pritožbenega sodišča, da izpovedbe zaslišanih prič ne predstavljajo odločilnega dokaza za obsodbo, temveč so to izvirniki oziroma kopije podpisanih zdravniških spričeval z odtisnjenimi pečati, zdravstveni kartoni ter s strani obsojenega A. A. podpisani beli A4 listi, elektronska komunikacija in računi za preglede, ki jih je opravila in izdala obsojenka, kot tudi zagovor obsojenega A. A.; ti namreč izkazujejo obsojenkin enak

(točke 115 do 128 in 139 razlogov prvostopenjske sodbe), izpovedbe prič pa so vključene v širše obrazloženo dokazno oceno, katerim pa sodišče glede na njihovo umestitev v razloge sodbe ni pripisalo posebne dokazne teže, v čemer je pritožbeno sodišče prepoznalo njihovo zmanjšano dokazno vrednost zaradi poteka časa. Tudi v zvezi s potnimi nalogi, ki si jih je obsojeni A. A. pisal za službene poti v Z. in ugotovitvijo, da je velika večina opravljenih pregledov in zdravniških spričeval izdanih na dan, ko se obsojeni A. A. ni mogel nahajati v ambulanti v Z. (ker se je nahajal v tujini, na konferenci ali v drugem kraju, če pa je bil, pa tistega dne ni bilo izdano nobeno spričevalo), je ugotoviti, da ti predstavljajo zgolj kontrolni dokaz, s katerim je sodišče prve stopnje dodatno utrdilo predhodne ugotovitve. Pritrditi pa gre tudi ugotovitvi pritožbenega sodišča, da navedba o obsojenkinih pomočnikih izhaja iz njenega zagovora, zaradi česar ni mogoče trditi, da gre za nepreverjeno in nedokazano domnevo nižjih sodišč. Tudi sicer pa skozi tovrstne navedbe vložnik skuša prepričati, da je sodišče prve stopnje posamezne dokaze in izpovedbe prič zmotno interpretiralo oziroma na njihovi podlagi napravilo napačne zaključke. S povzetimi očitki zagovornik po vsebini uveljavlja nedovoljen razlog iz drugega odstavka 420. člena ZKP, s čimer zato ne more uspeti.

15. Ob vložnikovem izpostavljanju površnosti pritožbenega sodišča Vrhovno sodišče pojasnjuje, da se sodišče druge stopnje na podlagi prvega odstavka 395. člena ZKP ter upoštevaje ustaljeno (ustavno)sodno presojo,

ni dolžno vselej izrecno opredeliti do vsake pritožbene navedbe, prav tako ni treba, da ponavlja argumente prvostopenjske sodbe, če se z njimi strinja. Standardu obrazložitve sodišče druge stopnje (ki je drugačen oziroma nižji kot standard obrazložitve odločitve prvostopenjskega sodišča) namreč zadosti, če iz razlogov sodbe izhaja, da se je z razlogi pritožbe seznanilo in da jih ni prezrlo, kar je v konkretnem primeru mogoče razbrati iz razlogov v 31. točki obrazložitve.

16. Bistveno kršitev določb kazenskega postopka vložnik prepoznava tudi v razlogih sodb nižjih sodišč, v katerih ni navedeno konkretno katerih 13 prič se ni spomnilo, kdo jih je pregledal, to je ali je bila doktor ženska ali moški, katerih 23 prič se je spomnilo, da jih je pregledala zdravnica, ki so jo nekateri poznali kot osebno zdravnico oz. kot zdravnico njihovih znancev, in katerih sedem prič se je spomnilo mlajšega moškega. Takšne razloge vložnik neutemeljeno ocenjuje kot popolnoma nejasne in nerazumljive, ki jih ni mogoče preizkusiti. Sodišče se namreč ni dolžno opredeliti do vseh izvedenih dokazov, ampak mora bit ocenjena zgolj vsebina tistih, ki se nanašajo na pravno odločilna dejstva. Sodišče tako ni dolžno navajati in se opredeljevati do vsakega dokaza, ki ga izvede, sploh če ta nima nikakršne dokazne vrednosti in se ne nanaša na dokazovanje pravno odločilnih dejstev.

V obravnavanem primeru se sodišče prve stopnje poimensko opredeli do tistih prič, ki so spomnile, da jih je pregledal zdravnik moškega spola oziroma se niso mogle spomniti, kdo jih je pregledal, saj so bile bistvene za ugotavljanje pravno pomembnega dejstva, ali jih je morebiti pregledal obsojeni A. A., medtem ko izpovedbe prič, ki so izpovedovale, da jih je pregledala zdravnica za dokazovanje tega dejstva očitno niso relevantne. Izpodbijana pravnomočna sodba tako tudi v tem delu ni obremenjena z absolutno bistveno kršitvijo določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

17. Kot popolnoma nejasne in nerazumljive pa vložnik ocenjuje tudi razloge sodišča druge stopnje o povrnitvi premoženjske koristi. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da si je obsojenka z očitanim kaznivim dejanjem pridobila 26.107,00 EUR, kolikor je opravila zdravniških pregledov, glede katerih so bila pridobljena in zasežena zdravniška spričevala in kopije računov. Vprašanje, koliko je na račun tako opravljenih zdravniških pregledov prejela obsojenka, je dejansko vprašanje, ki ga je rešilo sodišče prve stopnje, zaradi česar ugotovitve z navajanjem nestrinjanja glede pravilnosti izračuna premoženjske koristi pod videzom zatrjevanja bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni mogoče izpodbijati v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti (drugi odstavek 420. člena ZKP).

18. Zagovornik izpostavlja tudi kršitev kazenskega zakona, ki naj bi jo sodišče zagrešilo, ko je obsojenko obsodilo za enovito kaznivo dejanje, namesto, da bi uporabilo 54. člen KZ-1 o nadaljevanem kaznivem dejanju. Z izpostavljanjem stališča iz odločbe Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 91593/2010 z dne 3. 4. 2018, da mora biti pri enovitih dejanjih naklep izkazan v smeri storilčevega hotenja, da doseže končni cilj, to je korist v določeni višini, zagovornik zatrjuje, da v obravnavanem primeru sodišče zasledovanega cilja ne določi oziroma ne ugotovi. Po njegovi oceni obsojenka s svojim ravnanjem ni zasledovala nobenega cilja, še posebej ne v smislu pridobitve čim večje premoženjske koristi, ampak je v svoji dobri veri, da ne izvaja ničesar protipravnega pri zdravniških pregledih sodelovala skladno s pogodbo o poslovnem sodelovanju, kar pomeni, da če je obsojenka že storila kakšno kaznivo dejanje, bi to lahko bilo samo nadaljevano kaznivo dejanje.

19. Merila za opredelitev takšne celote dejanj kot eno nadaljevano kaznivo dejanje določa prvi odstavek 54. člena KZ-1. To so koristoljubnost ali oškodovalni nagib storilca (enoten psihični odnos storilca), istočasna ali zaporedna oziroma poskus izvršitve dveh ali več premoženjskih dejanj, istovrstnost oziroma istost premoženjskih kaznivih dejanj ter da se kazniva dejanja, izvršena v okviru nadaljevanega kaznivega dejanja, kažejo glede na kraj, način ali druge enake okoliščine kot enotna dejavnost.

Glede na izpostavljena merila zagovornik spregleda, da obsojenki očitano kaznivo dejanje ne izpolnjuje vseh zakonsko določenih pogojev, saj se ji očita kaznivo dejanje, ki spada v 25. poglavje KZ-1, kamor se uvrščajo kazniva dejanja zoper pravni promet, s katerimi se varuje pravna dobrina varnosti in zanesljivosti pravnega prometa, še posebej pravnega prometa z listinami,

ne pa premoženje posameznikov. Zagovornikovo zavzemanje, da gre v obravnavani zadevi za nadaljevano kaznivo dejanje, je torej neutemeljeno, kršitev kazenskega zakona pa ni podana.

20. Sodišče prve stopnje je presojo o enovitem značaju očitanega kaznivega dejanja oprlo na številne sodbe Vrhovnega sodišča (točk 66 obrazložitve) ter utemeljeno zapisalo, da gre pri takšnem kaznivem dejanju za ponavljajoča ravnanja storilca, ki predstavljajo le kvantitativno povečanje istega neprava oziroma obsega protipravnosti in so življenjsko gledana le del enotne kriminalne dejavnosti, ki je eno kaznivo dejanje. Vložnik se neutemeljeno sklicuje na zgoraj citirano odločbo Višjega sodišča v Ljubljani, ki obravnava primerjavo med nadaljevanim (heterogenim) kaznivim dejanjem in enovitim (homogenim) kaznivim dejanjem, saj tudi iz te odločbe izhaja, da enovito kaznivo dejanje pomeni, da storilec s svojim ravnanjem zasleduje prav določen cilj, ki ga zaradi različnih okoliščin ne more doseči z enim ravnanjem, doseže pa ga le s ponavljajočimi ravnanji, pri čemer je potrebno ugotoviti naklep storilca do enovitega kaznivega dejanja. To pa pomeni, da mora storilec že od začetka izvrševanja enovitega kaznivega dejanja imeti vseobsežen naklep. Kot je ugotovilo sodišče prve stopnje v točki 67. obrazložitve je v obravnavani zadevi takšen naklep pri obsojenki podan od 1. 11. 2008 dalje do razkritja nedovoljene dejavnosti v letu 2014, saj je vseboval načrt, da se na enak način izvršuje in ponavlja nedoločeno število novih oziroma bodočih delovanj. Okvir tega delovanja so obsojenci dogovorili v naprej s pogodbo, vključno z načinom delitve premoženjske koristi, in sicer da bosta obsojena B. B. in C. C. izkoriščala licenco, ki jo je imel le obsojeni A. A., na lokacijah njunih ambulant, pod pretvezo, da zdravniška spričevala voznikov izdaja pooblaščena zdravstvena organizacija - zanjo doktor A. A., čeprav takšnih licenc navedena nista imela, po pregledu pa zainteresiranim, vnaprej neznanim, kandidatom za voznike in voznikom izdala spričevalo v imenu Ambulante doktor A. A. oz. Ambulante doktor A. A. d. o. o., z njegovim žigom in podpisom.

21. Zagovornik neutemeljeno pogreša tudi razloge, ki se nanašajo na izpovedbo priče K. K., s čimer zatrjuje bistveno kršitev določb kazenskega postopka in kršitev kazenskega zakona. Po njegovi oceni se sodba do izpovedbe pomanjkljivo opredeli v točki 43. razlogov, ki pa je ne oceni v kontekstu vseh ostalih dokazov, čeprav iz izpovedbe izhaja, da priča kot odvetnik ni videl razlogov, da bi bil takšen način sodelovanja sporen oziroma celo protipraven. Obsojenka tako upravičeno ni mogla vedeti, da je s takšnim poslovnim sodelovanjem karkoli narobe, saj je pogodbo pripravila odvetniška pisarna, kjer so preverili tudi zakonodajo na tem področju. Pritrditi gre stališču sodišča druge stopnje, da se obsojenki očita kaznivo dejanje posebnega primera ponarejanja listin, ki ga je storila tako, da je z odtisom pečata ambulante dr. A. A. izpolnila in podpisala ali parafirala zdravniška spričevala oziroma je zdravniška spričevala izpolnila, obsojeni A. A. pa jih je brez vsebine podpisal ali pa je na njih odtisnil svoj podpisni pečat, s čimer je obsojenka ustvarila videz, da je zdravniška spričevala izdal sam A. A. Protipravnosti takšnega ravnanja ne more izključiti dejstvo, da je obsojenka imela pooblastilo dr. A. A. za uporabo njegovega žiga in podpisa na zdravniških spričevalih, saj pravna dobrina, ki se jo s tem kaznivim dejanjem varuje, ni disponibilna, zaradi česar tudi morebitna privolitev osebe, navedene kot izdajatelj listine, da lahko storilec uporabi njen pečat oziroma listino izpolni s kakšno izjavo, ki ima pomen za pravna razmerja, protipravnosti ravnanja storilca ne more izključiti. Glede na povzeto se je sodišče prve stopnje v zadostni meri opredelilo do izpovedbe priče K. K., zatrjevani kršitvi pa tako nista podani.

K zahtevi za varstvo zakonitosti obsojenega A. A.

22. Obsojenec je pri tukajšnjem sodišču vložil vlogo, v kateri pojasnjuje svoje videnje obravnavane kazenske zadeve in meni, da je bil pri dejanju v pravni zmoti, sicer pa se kot visoko izobražena oseba in zdravnik zavzema za milejšo kazensko sankcijo. Ob pregledu spisovne dokumentacije gre ugotoviti, da obsojenčev zagovornik povzetih navedb ni uveljavljal niti v pritožbi niti v zahtevi za varstvo zakonitosti, pritožbe zoper prvostopenjsko sodbo pa obsojenec sam ni vložil. Tosmerne navedbe bi namreč Vrhovno sodišče v obravnavanem kazenskem postopku lahko upoštevalo le, če bi jih v obravnavani zahtevi uveljavljal njegov zagovornik, po predhodnem materialnem izčrpanju na pritožbeni stopnji in če bi bila obsojenčeva izjava vložena v okviru roka za vložitev tega izrednega pravnega sredstva. Vloga, naslovljena kot pritožba zoper izrečeno sankcijo, je bila vložena dne 15. 3. 2025, medtem ko je obsojenec sodbo Višjega sodišča v Kopru prejel dne 15. 7. 2024, torej po izteku roka za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, ki se je iztekel dne 16. 11. 2024, upoštevaje še poletno poslovanje, ko roki med 15. 7. 2024 in 15. 8. 2024 niso tekli. Glede na očitno prekoračitev roka iz tretjega odstavka 421. člena ZKP ter njihovo materialno neizčrpanost (peti odstavek 420. člena ZKP), je Vrhovno sodišče obsojenčevo vlogo sicer štelo kot zahtevo za varstvo zakonitosti, vendar jo je kot prepozno in nedovoljeno zavrglo, ne da bi jo vročalo v odgovor nasprotni stranki (drugi odstavek 423. člena ZKP).

23. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da uveljavljane kršitve niso podane, zahteve za varstvo zakonitosti zagovornikov vseh obsojencev pa so bile delno vložene zaradi izpodbojnega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, deloma pa tudi materialno neizčrpane, zato jih je zavrnilo po prvem odstavku 425. člena ZKP; zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenega A. A. pa je zavrglo kot nedovoljeno (drugi odstavek 423. člena ZKP) ne da bi jo vročalo vrhovnemu državnemu tožilstvu v odgovor.

24. Odločba o stroških kazenskega postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Glede na to, da zagovorniki vseh obsojencev z zahtevo za varstvo zakonitosti niso uspeli, so obsojeni A. A., B. B. in C. C. dolžni plačati sodno takso, vsak po 1.000,00 EUR po tarifnih številkah 7113 in 7119 Taksne tarife v zvezi s šestim odstavkom 3. člena in 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju premoženjskih razmer obsojencev in okoliščin predmetnega kazenskega postopka.

Gl. točki 6 in 7 razlogov drugostopenjske sodbe.

Prim. sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 43646/2015 z dne 4. 6. 2020, I Ips 23520/2020 z dne16. 9. 2021 in I Ips 35185/2011-137 z dne 14. 11. 2013.

Prim. sodbo VSRS I Ips 80/2004 z dne 2. 2. 2006.

Prim. sodbo VSRS I Ips 111/2011 z dne 1. 9. 2011.

Prim. sklep Ustavnega sodišča Up-206/96 z dne 10. 12. 1996 in sodbe Vrhovnega sodišča RSI Ips 289/2010-167 z dne 05.02.2015, I Ips 31821/2014-136 z dne 18. 2. 2016 in I Ips 61594/2013 z dne 5. 12. 2019.

Prim. sodbo VSRS I Ips 36694/2010 z dne 13. 6. 2017

Bavcon, L., Šelih A., et al: Kazensko pravo. Splošni del, 5. izdaja, Uradni list RS, Ljubljana 2009, str. 211-213.

Stajnko, J. v: Veliki znanstveni komentar Posebnega dela KZ-1, urednikov Korošec, Filipčič in Zdolšek, 2. Knjiga, Ljubljana, 2023, Uradni list RS in Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, str. 1379.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 18, 18/1, 289, 289/1, 289/2, 329, 329/4, 420, 420/2, 420/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.