VSRS Sodba I Ips 36582/2023
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-01-08

Mitja Kozamernik (preds.), mag. Andreja Sedej Grčar (poroč.), mag. Aleksander Karakaš, Maja Baškovič, Peter Golob

preprečitev uradnega dejanja ali maščevanje uradni osebi - sodna taksa - oprostitev plačila sodne takse - zakonska podlaga - brezplačna pravna pomoč

ZKP sicer ne vsebuje podrobnejših določb glede sodne takse, vendar pa tretji odstavek 1. člena ZST-1 določa, da se v postopkih odločanja glede plačil sodnih taks po tem zakonu smiselno uporabljajo določbe zakonov, ki urejajo posamezne postopke, za katere se plačujejo sodne takse, razen če ta zakon ne določa drugače. Navedeno pomeni, da je ZST-1 v razmerju do ZKP specialnejši predpis oz. zakon, posledično gre lahko pri določenih kršitvah določb ZST-1 tudi za kršitev določb ZKP v smislu nezakonite odločbe o stroških kazenskega postopka in s tem za drugo kršitev določb kazenskega postopka. Primerjava določb četrtega odstavka 95. člena ZKP in tretjega odstavka 10. člena ZST-1 pokaže, da ZKP (kot splošen zakon) sodišču omogoča diskrecijo, da sme to v odločbi o stroških oprostiti obdolženca povrnitve vseh ali dela stroškov kazenskega postopka, torej tudi sodne takse, če bi bilo zaradi njihovega plačila ogroženo vzdrževanje obdolženca ali oseb, ki jih je obdolženec dolžan vzdrževati, medtem ko ZST-1 (kot specialen zakon) v primeru, ko je stranki v (kazenskem) postopku dodeljena redna ali izredna brezplačna pravna pomoč po zakonu, ki ureja brezplačno pravno pomoč, določa oprostitev sodne takse po samem zakonu, kar izključuje diskrecijsko odločanje sodišča.

Glede na navedeno in dejstvo, da je bila obsojencu v obravnavani zadevi brezplačna pravna pomoč dodeljena tudi za zastopanje pred drugostopenjskim sodiščem, bi moralo drugostopenjsko sodišče pri odločanju o stroških kazenskega postopka obsojenca oprostiti plačila sodne takse.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se delno ugodi in se izpodbijana pravnomočna sodba spremeni tako, da se obsojenca oprosti plačila sodne takse za kazenski postopek pred drugostopenjskim sodiščem.

II. V ostalem se zahteva za varstvo zakonitosti zavrne.

1. Okrožno sodišče v Murski Soboti je obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja ali maščevanje uradni osebi po četrtem odstavku 299. člena Kazenskega zakonika (KZ-1). Na podlagi četrtega odstavka 299. člena KZ-1 v zvezi z drugo alinejo 50. člena KZ-1 in 3. točko prvega odstavka 51. člena KZ-1 mu je izreklo kazen 3 (tri) mesece zapora. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopka (ZKP) ga je sodišče oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka, na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP pa mu je naložilo v plačilo sodno takso v višini 100,00 EUR.

2. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo prvostopenjsko sodbo, obsojencu pa naložilo v plačilo sodno takso v višini 150,00 EUR.

3. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil zagovornik obsojenca zaradi kršitev kazenskega zakona po 372. členu ZKP. Predlagal je, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in pravnomočno sodbo spremeni, tako da obsojenca oprosti obtožbe, oz. (podredno) razveljavi ter zadevo vrne v ponovno odločanje prvostopenjskemu sodišču.

4. Vrhovna državna tožilka Katjuša Čeferin je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti Vrhovnemu sodišču predlagala, (1) da jo zavrne v delu, ki se nanaša na izrek obsodilne sodbe, in (2) da ji ugodi v delu, ki se nanaša na stroške kazenskega postopka, in sicer naj obsojenca oprosti plačila sodne takse za kazenski postopek pred prvostopenjskim in drugostopenjskim sodiščem.

5. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku, ki pa na odgovor nista odgovorila.

6. Zagovornik najprej očita kršitev kazenskega zakona, smiselno po 1. točki prvega odstavka 372. člena ZKP. Pri tem navaja, da dejanje, ki je opisano v izreku prvostopenjske sodbe, ne izpolnjuje vseh zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja po četrtem odstavku 299. člena KZ-1, po katerem mora biti podana konkretna ogrozitev osebne varnosti, ki se mora izkazati tako po vsebini grožnje kot tudi po objektivnih okoliščinah primera, zgolj subjektivni strah namreč ne zadošča. Iz opisa očitanega kaznivega dejanja v izreku prvostopenjske sodbe po mnenju zagovornika ne izhajajo konkretne okoliščine, ki bi objektivno ustvarjale stanje konkretne ogroženosti osebne varnosti uradne osebe. Obsojencu se namreč očita le, da je izjavil, da bo oškodovanega policista B. B. "poiskal" in z njim "privat obračunal", tak opis pa ne vsebuje elementov resne grožnje zoper življenje in telo, ampak le nedoločno sporočilo o "obračunu", ki je bilo oškodovancu posredovano celo s strani tretje osebe. Poleg tega je bil obsojenec v tem času v priporu, kar še dodatno zmanjšuje realnost neposredne nevarnosti v relevantnem času. Očitka pa tudi ni mogoče graditi na predhodnih grožnjah obsojenca zoper oškodovanca iz drugega kazenskega postopka zaradi istega kaznivega dejanja, konkretno stanje ogroženosti mora namreč izhajati iz obravnavanega dogodka in ne iz preteklih ravnanj. V podkrepitev svojih navedb zagovornik navaja sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 13366/2015 z dne 13. 8. 2023.

7. Vrhovno sodišče najprej pojasnjuje, da iz ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča

izhaja, da je kazenskopravna dobrina, ki je varovana z obravnavanim kaznivim dejanjem, tudi občutek varnosti posameznika, prepovedana posledica pa je njegov občutek ogroženosti.

Inkriminacija med objekti napada namreč loči življenje, telo, osebno varnost in premoženje, zaradi česar je pravilna razlaga, da je pojem "osebne varnosti" širši od pojmov "življenje" in "telo", kar pomeni, da inkriminacija zajema varstvo pred vsemi oblikami nasilja, in sicer vključno z verbalnim nasiljem v obliki resnih groženj. Vrhovno sodišče je v podobnih primerih že presodilo, da pri obravnavanem kaznivem dejanju za obstoj konkretne ogrozitve zadostuje izrek resne in objektivno uresničljive grožnje, ki je usmerjena zoper oškodovanca oz. njegove bližnje sorodnike, kar ima za posledico objektiviziran občutek ogroženosti pri oškodovancu, pri tem pa ni pomembno, ali je storilec grožnjo nameraval uresničiti. Prav tako tudi ni bistven način, na katerega je bila grožnja izrečena - neposredno (npr. v živo, po telefonu) ali posredno (npr. preko tretje osebe) - temveč njen učinek v smislu povzročitve občutka ogroženosti.

8. Iz opisa očitanega kaznivega dejanja med drugim izhaja, da je obsojenec rekel: "(1) da bo oškodovanca poiskal, (2) da bo z njim in z njegovo družino privat obračunal in (3) da se mu bo tako maščeval v zvezi z uradnimi dejanji, ki jih je oškodovanec opravil kot policist." Po presoji Vrhovnega sodišča je beseda "obračunati" sicer lahko pomensko odprta, vendar ne v kontekstu maščevanja, ki je podan v konkretnem opisu, kar zagovornik pri povzemanju vsebine očitka spregleda. Ob upoštevanju takšnega konteksta dobi beseda "obračunati" zelo jasen pomen, ki ne pušča dvoma, da gre za odklonilen odnos obsojenca do oškodovanca, pri čemer se obsojenec očitno zavzema za to, da bi oškodovanec oz. njegova družina utrpeli neugodne posledice zaradi uradnih dejanj, ki jih je opravil oškodovanec. Pri tem je po oceni Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi potrebno upoštevati tudi vse ostale v opisu zajete okoliščine, ki jih je izpostavilo drugostopenjsko sodišče

, in sicer da je obsojenec grožnjo izrekel v času, ko je bil zoper njega v teku še en kazenski postopek zaradi istega kaznivega dejanja na škodo istega oškodovanca

, v katerem je bil v nenazadnje tudi pravnomočno obsojen

. Glede na vse navedene in v opisu očitanega kaznivega dejanja tudi zajete okoliščine obravnavanega primera je obsojenec tako pri oškodovancu povzročil utemeljen občutek ogroženosti. Pri tem pa dejstvo, da je bila grožnja izrečena posredno - na način, da je obsojenec grožnjo najprej izrekel njegovi (sedaj pokojni) ženi C. C., nato pa je ta obsojenčevo grožnjo sporočila dalje oškodovancu - na obravnavano vprašanje izpolnjenosti zakonskih znakov obravnavanega kaznivega dejanja nima nobenega vpliva.

9. Glede na naveden opis očitanega kaznivega dejanja Vrhovno sodišče tako ocenjuje, da so v njem jasno navedene okoliščine, ki ustrezno konkretizirajo zoper oškodovanca oz. njegovo družino usmerjeno grožnjo, ki je pri oškodovancu vzbudila objektiviziran občutek ogroženosti, kar pomeni, da opis očitanega kaznivega dejanja vsebuje dovolj določno opredelitev izvršitvenega ravnanja, ki izpolnjuje zakonske znake obravnavanega kaznivega dejanja, zaradi česar zatrjevana kršitev kazenskega zakona po 1. točki prvega odstavka 372. člena ZKP ni podana.

10. Kar pa se tiče navedb zagovornika, da je bil obsojenec v času izreka grožnje v priporu, pa Vrhovno sodišče ugotavlja, da zagovornik tega v pritožbenem postopku ni uveljavljal. Glede na to, da se sme skladno s petim odstavkom 420. člena ZKP vložnik zahteve za varstvo zakonitosti na kršitve sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi, ali če jih je uveljavljal, pa jih drugostopenjsko sodišče ni upoštevalo (pogoj predhodnega formalnega in materialnega izčrpanja pravnih sredstev

), je po presoji Vrhovnega sodišča obravnavana zahteva za varstvo zakonitosti v tem delu nedovoljena, zaradi česar Vrhovno sodišče zatrjevanega ni presojalo in se posledično do tega tudi ni argumentirano opredelilo.

Glede druge kršitve določb kazenskega postopka

11. Zagovornik sodiščema nižje stopnje očita napačno uporabo Zakona o sodnih taksah (ZST-1), kar je po njegovem mnenju vplivalo na zakonitost izpodbijane pravnomočne sodbe, s čimer smiselno zatrjuje kršitev drugih določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP. V zvezi s tem navaja, da sta sodišči nižje stopnje obsojenca oprostili plačila stroškov kazenskega postopka, obenem pa sta mu naložili plačilo sodne takse, in sicer kljub temu, da je obsojenec v obravnavani zadevi upravičenec do brezplačne pravne pomoči. Tretji odstavek 10. člena ZST-1 določa, da je stranka za postopek, za katerega ji je bila dodeljena redna ali izredna brezplačna pravna pomoč, po zakonu oproščena plačila sodnih taks. Pri tem oprostitve ni treba posebej uveljavljati, saj ta učinkuje že po samem zakonu, sodišče pa jo mora upoštevati po uradni dolžnosti, ko razpolaga z odločb o dodelitvi brezplačne pravne pomoči. Sodišči nižje stopnje sta torej z odmero sodne takse obsojencu kršili navedeno določbo ZST-1.

12. Vrhovno sodišče najprej izpostavlja, da je po ustaljeni sodni praksi Vrhovnega sodišča nezakonita odločba o stroških kazenskega postopka - kamor sodi tudi odmera sodne takse - lahko predmet zahteve za varstvo zakonitosti, pri čemer je odločba o stroških nezakonita, če je o njih odločeno v nasprotju z določbami ZKP.

ZKP sicer ne vsebuje podrobnejših določb glede sodne takse, vendar pa tretji odstavek 1. člena ZST-1 določa, da se v postopkih odločanja glede plačil sodnih taks po tem zakonu smiselno uporabljajo določbe zakonov, ki urejajo posamezne postopke, za katere se plačujejo sodne takse, razen če ta zakon ne določa drugače. Navedeno pomeni, da je ZST-1 v razmerju do ZKP specialnejši predpis oz. zakon, posledično gre lahko pri določenih kršitvah določb ZST-1 tudi za kršitev določb ZKP v smislu nezakonite odločbe o stroških kazenskega postopka in s tem za drugo kršitev določb kazenskega postopka. Primerjava določb četrtega odstavka 95. člena ZKP in tretjega odstavka 10. člena ZST-1 pokaže, da ZKP (kot splošen zakon) sodišču omogoča diskrecijo, da sme to v odločbi o stroških oprostiti obdolženca povrnitve vseh ali dela stroškov kazenskega postopka, torej tudi sodne takse, če bi bilo zaradi njihovega plačila ogroženo vzdrževanje obdolženca ali oseb, ki jih je obdolženec dolžan vzdrževati, medtem ko ZST-1 (kot specialen zakon) v primeru, ko je stranki v (kazenskem) postopku dodeljena redna ali izredna brezplačna pravna pomoč po zakonu, ki ureja brezplačno pravno pomoč, določa oprostitev sodne takse po samem zakonu, kar izključuje diskrecijsko odločanje sodišča.

13. Glede očitane kršitve Vrhovno sodišče ugotavlja, da zagovornik napačne uporabe ZST-1 v pritožbenem postopku ni uveljavljal, kar pomeni, da je zahteva za varstvo zakonitosti v delu, ki se nanaša na očitek napačne uporabe ZST-1 prvostopenjskemu sodišču - zaradi materialne neizčrpanosti pravnih sredstev

- nedovoljena, zaradi česar Vrhovno sodišče zatrjevanega ni presojalo in se posledično do tega tudi ni argumentirano opredelilo.

14. Glede na navedeno in dejstvo, da je bila obsojencu v obravnavani zadevi brezplačna pravna pomoč dodeljena tudi za zastopanje pred drugostopenjskim sodiščem (kar je razvidno iz odločb Okrožnega sodišča v Murski Soboti BPP 584/2023-2023-9 z dne 16. 12. 2024 in BPP 584/2023-10 z dne 16. 12. 0224), bi moralo drugostopenjsko sodišče pri odločanju o stroških kazenskega postopka obsojenca oprostiti plačila sodne takse, ki jo je določilo v višini 150,00 EUR.

15. Upoštevaje vse obrazloženo je tako po presoji Vrhovnega sodišča zaradi naložitve plačila sodne takse za kazenski postopek pred drugostopenjskim sodiščem, ki jo je obsojenec v obravnavani zadevi po zakonu oproščen, in s tem napačne odločbe o stroških kazenskega postopka podana druga kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, zaradi česar je potrebno izpodbijano pravnomočno sodbo v tem delu spremeniti, in sicer tako, da se obsojenec oprosti plačila sodne takse za kazenski postopek pred drugostopenjskim sodiščem.

16. Vrhovno sodišče je ugotovilo, (1) da zatrjevana kršitev kazenskega zakona ni podana in (2) da je podana druga kršitev določb kazenskega postopka, zaradi česar je glede prvonavedene kršitve zahtevo za varstvo zakonitosti po prvem odstavku 425. člena ZKP zavrnilo, glede drugonavedene kršitve pa je zahtevi za varstvo zakonitosti po prvem odstavku 426. člena ZKP ugodilo in izpodbijano pravnomočno sodbo spremenilo tako, da je obsojenca oprostilo plačila sodne takse za kazenski postopek pred drugostopenjskim sodiščem.

17. Odločitev je bila sprejeta z večino glasov, zanjo so glasovali vrhovni sodnici in sodnika mag. Andreja Sedej Grčar, mag. Aleksander Karakaš, Maja Baškovič in Peter Golob.

Sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 46187/2017 z dne 27. 3. 2025, I Ips 49894/2018 z dne 18. 11. 2021, I Ips 26381/2011-135 z dne 6. 9. 2012, XI Ips 70440/2022 z dne 16. 2. 2023 in I Ips 58397/2017 z dne 25. 1. 2024.

Glej tudi T. Bobnar, v: Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), 3. knjiga, Ljubljana, 2019, str. 452-453.

Prav tako zaradi izrečenih groženj, in sicer "da ga bo on vred vzel", da ga bo poiskal in ga "fkup spotere", da ga bodo iskali "po falatih", da ga bo ubil s sekiro, ki jo je ob izrečenih grožnjah prijel v roke, da ga bo razsekal oz. razkosal in da bo ubil njegovo družino.

Sodba Okrožnega sodišča v Murski Soboti XI K 70440/2022 z dne 6. 2. 2023 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru III Kp 70440/2022 z dne 17. 5. 2023.

Odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 18668/2013-177 z dne 20. 10. 2016, I Ips 25499/2012-102 z dne 28. 1. 2016 in XI Ips 30559/2018 z dne 30. 8. 2018.

Odločbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 23226/2018 z dne 11. 2. 2021, I Ips 17137/2014-173 z dne 21. 4. 2016, I Ips 117/2011 z dne 14. 7. 2011 in druge.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 95, 95/4, 371, 371/2

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - člen 1, 1/3, 10, 10/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.