VSRS Sodba I Ips 55320/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-09-04

Barbara Zobec (preds.), Maja Baškovič (poroč.), dr. Primož Gorkič, mag. Aleksander Karakaš, mag. Andreja Sedej Grčar

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje nasilništva - zakonski znaki kaznivega dejanja - spravljanje v podrejen položaj - procesna predpostavka - materialno izčrpanje

Glede konkretizacije zakonskega znaka "spravljanje v podrejen položaj" je Vrhovno sodišče sprejelo izrecno stališče, da mora biti slednji v izreku sodbe posebej opisan, kolikor nastanek te posledice ni razviden že iz samega ravnanja storilca - na primer iz načina, okoliščin in intenzivnosti njegovega napada. Bistvo obravnavanega zakonskega znaka je v tem, da storilec s svojimi (nasilnimi) ravnanji - najmanj v času izvajanja nasilja - žrtev spravi v brezizhoden, popolnoma nemočen položaj, v katerem je volja žrtve ravnati na določen način povsem izničena ter onemogočena. Oškodovanec je torej spravljen v ponižujoč položaj, v katerem se storilcu uklanja in se mu niti ne more ali ne zna izogniti; gre za to, da storilec na ta način bit oškodovanca zreducira na raven objekta in si ga v dojemanju kot takšnega na intenzivno nasilen način podredi.

Bistveno podobne trditve glede pomanjkljive obrazložitve, o nasprotjih v razlogih sodbe ter glede kršitve pravice do obrambe je v zahtevi podal tudi zagovornik obsojenca A. A., ki pa tovrstnih kritik v pritožbi ni zatrjeval, zato so - ne glede na to, da jih je v pritožbi uveljavljala zagovornica soobsojenca - ostale materialno neizčrpane.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Oba obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Velenju je s sodbo II K 55320/2018 z dne 23. 11. 2023 obsojenca A. A. in B. B. spoznalo za kriva storitve kaznivega dejanja nasilništva po drugem v zvezi s prvim odstavkom 296. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Na podlagi določbe 57. člena KZ-1 je obema obsojencema izreklo pogojni obsodbi, v katerih je obsojencu B. B. določilo kazen štiri mesece zapora, s preizkusno dobo enega leta, obsojencu A. A. pa je določilo kazen pet mesecev zapora, prav tako s preizkusno dobo enega leta. V skladu s 56. členom KZ-1 je obsojencu A. A. v izrečeno kazen vštelo pridržanje od 25. 2. 2019 od 21.40 ure do 26. 2. 2019 od 11.35 ure. Obsojencu B. B. pa je v izrečeno kazen vštelo pridržanje in pripor od 23. 11. 2018 od 19.30 ure do 22. 2. 2019 od 19.30 ure. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je oba obsojenca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. V plačilo pa jima je na podlagi 94. člena ZKP naložilo stroške, ki sta jih povzročila po svoji krivdi. Višje sodišče v Celju je s sodbo II Kp 55320/2018 z dne 7. 5. 2024 pritožbi zagovornikov obeh obsojencev zavrnilo kot neutemeljeni ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojenca je oprostilo plačila sodne takse kot stroška pritožbenega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo sta zahtevi za varstvo zakonitosti vložila:

- zagovornik obsojenca A. A., zaradi zmotne uporabe materialnega prava, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost izpodbijane sodne odločbe. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca B. B. oprosti obtožbe oziroma podredno, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje;

- zagovornica obsojenca B. B., zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost izpodbijane pravnomočne sodbe. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca B. B. oprosti obtožbe oziroma podredno, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka Katjuša Čeferin je skladno z drugim odstavkom 423. člena ZKP odgovorila na zahtevi za varstvo zakonitosti. V odgovoru na zahtevo zagovornika obsojenca A. A. navaja, da kršitev kazenskega zakona ni podana, medtem ko je zahteva glede kršitev določb kazenskega postopka v pretežnem delu materialno neizčrpana in s tem nedovoljena. V odgovoru na zahtevo zagovornice obsojenca B. B. pa izpostavlja, da obsojencu ni bila kršena pravica do obrambe, o zavrnitvi dokaznih predlogov pa so podani tudi jasni in ustrezni razlogi. Zato predlaga, da se zahtevi kot neutemeljeni zavrneta.

4. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil poslan obema obsojencema in njunima zagovornikoma. O odgovoru se je izjavila zagovornica obsojenca B. B., ki se s stališči vrhovne državne tožilke ne strinja in vztraja pri navedbah iz vložene zahteve za varstvo zakonitosti.

5. Vrhovno sodišče glede na navedbe v zahtevi za varstvo zakonitosti uvodoma pojasnjuje, da je zahteva za varstvo zakonitosti izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP ter zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), prav tako pa se v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom poleg formalne (procesne) zahteva tudi materialna (vsebinska) izčrpanost pravnih sredstev. To pomeni, da se na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP), kar predstavlja procesno predpostavko za vsebinsko obravnavo zahteve.

Glede konkretizacije zakonskega znaka "spravljanje v podrejen položaj"

6. Vložnika v ločenih zahtevah v bistvenem enako zatrjujeta, da v konkretni zadevi ni izpolnjen zakonski znak "

". Menita, da je v opisu naveden zgolj abstraktni del kaznivega dejanja, ki se v konkretnem delu ne odraža s potrebnimi konkretiziranimi okoliščinami, ki bi navedeni zakonski znak določno napolnile.

7. Navedbe vložnikov so neutemeljene. Glede konkretizacije zakonskega znaka "spravljanje v podrejen položaj" je Vrhovno sodišče sprejelo izrecno stališče, da mora biti slednji v izreku sodbe posebej opisan, kolikor nastanek te posledice ni razviden že iz samega ravnanja storilca - na primer iz načina, okoliščin in intenzivnosti njegovega napada.

Bistvo obravnavanega zakonskega znaka je v tem, da storilec s svojimi (nasilnimi) ravnanji - najmanj v času izvajanja nasilja - žrtev spravi v brezizhoden, popolnoma nemočen položaj, v katerem je volja žrtve ravnati na določen način povsem izničena ter onemogočena. Oškodovanec je torej spravljen v ponižujoč položaj, v katerem se storilcu uklanja in se mu niti ne more ali ne zna izogniti; gre za to, da storilec na ta način bit oškodovanca zreducira na raven objekta in si ga v dojemanju kot takšnega na intenzivno nasilen način podredi.

8. V konkretnem primeru je iz opisa kaznivega dejanja kot celote položaj podrejenosti oškodovanca v posledici izrazito nasilnih ravnanj obsojencev zelo jasno razpoznaven. Da sta obsojenca oškodovanca spravila v brezizhoden položaj, v katerem je ta bil popolnoma nemočen, ter z njim - z izrazito močnimi posegi v oškodovančevo telesno integriteto - ravnala na ravni objekta, je določno ponazorjeno z naslednjimi okoliščinami: (i) obsojenca sta oškodovanca pričakala v stanovanju ter ga presenetila, (ii) najprej je obsojenec A. A. najmanj z iztegnjeno roko oškodovanca udaril v predel ust, (iii) nato sta ga oba obsojenca prijela in s silo tiščala ob sedežno ter mu preprečevala, da bi odšel, pri čemer sta nanj pritiskala in mu povzročala bolečine najmanj s stiskanjem mod, (iv) obsojenec B. B. ga je nadalje držal, obsojenec A. A. pa ga je pri tem s pestjo udaril v predel očesa. V opisu je nato tudi izrecno navedeno, da sta na takšen način obsojenca z oškodovancem grdo ravnala, ga pretepala in ga drugače boleče ter ponižujoče kaznovala.

9. V nadaljevanju konkretnega dela izreka sodbe je opisana tudi poškodba, ki jo je oškodovanec utrpel v posledici ravnanj obsojencev (tj. najmanj manjša razpočna rana v predelu desne obrvi in povrhnja razpočna rana na sluznici spodnje ustnice, zaradi česar je bil začasno v manjši meri oslabljen del oškodovančevega telesa, hkrati pa je bila prizadeta zunanjost oškodovanca), kar je končno opredeljeno kot lahka telesna poškodba. Argument, ki ga s tem v zvezi ponuja zagovornica obsojenca B. B.,

da naj bi se ta opredelitev nanašala na celotno opisano ravnanje, zaradi česar naj bi posledično slednje predstavljalo le kaznivo dejanje lahke telesne poškodbe in ne nasilništva, nikakor ne more vzdržati. Jasno je namreč, da se takšna opredelitev (lahke telesne poškodbe) - na kar pravilno opozarja tudi vrhovna državna tožilka - nanaša le na poškodbo, ki jo je utrpel oškodovanec in s tem predstavlja le enega izmed zakonskih znakov kvalificirane oblike očitanega kaznivega dejanja po drugem odstavku 296. člena KZ-1. Glede na navedeno zatrjevanih kršitev po 1. in 4. točki prvega odstavka 372. člena ZKP ni mogoče prepoznati.

Glede pomanjkljive obrazložitve - dokazna ocena o zaseženem "flisu"

10. Neutemeljene so tudi navedbe zagovornice obsojenca B. B., da je podana absolutna bistvena kršitev postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker sodišče - kljub temu, da je dokaz na glavni obravnavi izvedlo - ni sprejelo posebnega dokaznega sklepa o vpogledu v zasežen "flis" glede krvavitve oškodovanca. Sodišču prve stopnje očita tudi, da se o tem dokazu v sklopu dokazne ocene v sodbi niti ni opredelilo.

11. Najprej je treba poudariti, da vložnica s svojimi navedbami glede (ne)sprejetja dokaznega sklepa (tj. sklep procesnega vodstva) po vsebini ne uveljavlja zatrjevane absolutne bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Na drugi strani pa se je sodna praksa že izrekla, da odsotnost dokaznega sklepa o sprejemu dokaznega predloga - ki ga je sodišče na glavni obravnavi tudi dejansko izvedlo - kot formalna pomanjkljivost ne predstavlja niti katere izmed ostalih bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, ki bi lahko vplivala na zakonitost pravnomočne odločbe.

12. Nadalje je glede opredelitve o krvavih madežih na športnih oblačilih oškodovanca že sodišče prve stopnje ustrezno navedlo, da slednje v obravnavanem primeru ne predstavlja odločilnih dejstev, zato se do teh izpostavljenih okoliščin obrambe v sklopu dokazne ocene niti ni posebej opredeljevalo (točka 15 prvostopenjske sodbe). Do istovrstne pritožbene kritike se je opredelilo sodišče druge stopnje in dodatno navedlo, da tudi sicer iz celostne utemeljitve o dokazni oceni sodišča prve stopnje (ta v relevantnem delu temelji zlasti na izpovedbi oškodovanca in izsledkih izvedenskega mnenja dr. Kadiša) - kljub odsotnosti decidirane opredelitve o stanju in (ne)prisotnosti krvi na zaseženem "flisu" - izhaja, da oškodovanec ni krvavel v tolikšni meri, da bi se krvavitev med drugim prenesla na kasneje zasežen "flis" (točka 24 drugostopenjske sodbe). Zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP glede na navedeno ni podana.

Glede nasprotja med izrekom in razlogi sodbe ter glede protispisnosti

13. Zagovornica obsojenca B. B. navaja tudi, da med izrekom in obrazložitvijo sodbe ter med dokazi v spisu in razlogi sodbe obstaja nasprotje glede dejstev, ali sta obsojenca oškodovanca pričakala v stanovanju in ga presenetila. Trdi, da je oškodovanec v preiskavi dne 18. 12. 2018 in na glavni obravnavi dne 6. 1. 2022 izrecno povedal, da sta v stanovanje prišla skupaj z obsojencem B. B., ki je od oškodovanca celo zahteval, da se sezuje. Na podlagi navedenega zaključuje, da obsojenca nikakor nista mogla oškodovanca pričakati v stanovanju in ga presenetiti. Pri tem dodaja, da obrazložitev sodišča prve stopnje v točki 26 in sodišča druge stopnje v točki 15 obrazložitve ne more nadomestiti izreka sodbe, zato si izrek in obrazložitev nasprotujeta.

14. Navedbam vložnice ne gre pritrditi. Prvič, vložnica z navedbami, da obsojenca oškodovanca nista pričakala v stanovanju in ga na ta način tudi presenetila, izpodbija pravnomočno ugotovljena dejstva, kar je v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom nedopustno (drugi odstavek 420. člena ZKP). Drugič, v izreku je takšno ravnanje obsojencev z navedbo "

da sta obdolženca oškodovanca pričakala v stanovanju ter ga presenetila

" povsem zadostno in določno navedeno in obrambi takšen opis omogoča, da se zoper njega lahko učinkovito brani. Zato dodatna obrazložitev poteka dogodkov, ki sta ga sodišči povsem razumno in ustrezno pojasnili v okviru dokazne ocene, ne širi izreka v nedopustni meri ter mu v tem tudi ne nasprotuje, temveč ga, nasprotno, dopolnjuje. Sodišči sta torej pojasnili, kot je razvidno iz točke 26 prvostopenjske in točke 15 drugostopenjske sodbe, da ne glede na to, da se je oškodovanec v stanovanje sicer res napotil skupaj z B. B., sta ga nato tam kot dvojica presenetila z obsojencem A. A., ki je nenadoma stopil v dnevno sobo. Slednjega oškodovanec v stanovanju ni pričakoval, temveč se ga je celo poskušal izogibati, saj mu je bil znan po dejanjih agresije in pretepanju. Razumen je torej zaključek sodišč, da sta obsojenca oškodovanca na ta način presenetila in pričakala v stanovanju, kot izhaja tudi iz izreka sodbe. Zapisniki o zaslišanju oškodovanca v preiskavi so tudi adekvatno povzeti in nasprotnemu ni mogoče slediti, medtem ko vložnica v bistvu skozi zatrjevano protispisnost poskuša vplivati na drugačno presojo sodišč glede poteka dogodkov, kar z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče doseči. Zatrjevane kršitve po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP ob upoštevanju navedenega zato niso podane.

15. Kršitev pravice do obrambe v zahtevi zatrjuje zagovornica obsojenca B. B.. Navaja, da je sodišče neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog o pridobitvi podatkov o vloženi obtožnici zoper oškodovanca zaradi kaznivega dejanja po 186. členu KZ-1 oziroma podatke o tem, ali je zoper oškodovanca v teku kazenski postopek in zaradi katerih kaznivih dejanj - na ta način naj bi obramba izpodbijala verodostojnost oškodovanca.

16. Sodišči sta se o zavrnitvi navedenega dokaznega predloga ustrezno - v skladu z ustaljenimi (ustavno)sodnimi standardi

- opredelili in navedli, da dejstva, ki bi jih naj obramba z izvedenim dokazom dokazovala, za konkretni primer niso pravno relevantna (točka 7 prvostopenjske in točka 11 drugostopenjske sodbe). Ali je zoper oškodovanca vložena obtožnica zaradi kaznivega dejanja po 186. členu KZ-1 oziroma, ali je zoper njega v teku kazenski postopek zaradi kakšnega drugega kaznivega dejanja, za presojo odločilnih dejstev v konkretnem primeru res ni pomembno. Pritožbeno sodišče pa je glede izpodbijanja verodostojnosti oškodovanca dodatno razumno odgovorilo tudi, da že iz dokaznega postopka izhaja oziroma vsaj ni bilo ovrženo, da je bil predmet srečanja obsojencev in oškodovanca v stanovanju prepovedana droga (kokain), vendar slednje na obstoj očitanega kaznivega dejanja v ničemer ne vpliva. Prav tako se je o verodostojnosti oškodovanca, ki bi jo naj obramba na ta način ovrgla, glede odločilnih in bistvenih okoliščin prepričalo na podlagi zanesljivih razlogov (točke 12 do 25 prvostopenjske sodbe in zlasti točka 12 drugostopenjske sodbe).

Glede materialne izčrpanosti navedb zagovornika obsojenca A. A.

17. Vrhovno sodišče nazadnje poudarja, da je sicer bistveno podobne trditve glede pomanjkljive obrazložitve o zaseženem "flisu", o nasprotjih v razlogih sodbe ter glede kršitve pravice do obrambe v zahtevi podal tudi zagovornik obsojenca A. A., ki pa tovrstnih kritik v pritožbi ni zatrjeval, zato so - ne glede na to, da jih je v pritožbi uveljavljala zagovornica soobsojenca - ostale materialno neizčrpane. Vrhovno sodišče jih zato, skladno z uvodno navedenimi izhodišči, ni vsebinsko presojalo.

18. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevah za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve niso podane, v delu pa je zahteva obsojenca A. A. materialno neizčrpana, zahteva obsojenca B. B. pa vložena tudi zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, zato ju je na podlagi prvega odstavka 425. člena ZKP zavrnilo.

19. Izrek o stroških temelji na 98.a členu ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP in 11. členu Zakona o sodnih taksah, ob upoštevanju razpoložljivih podatkov o premoženju obeh obsojencev.

Primeroma glej odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 30738/2013 z dne 25. 2. 2021, I Ips 35850/2016-66 z dne 20. 9. 2018, I Ips 50819/2014-244 z dne 1. 12. 2016, I Ips 18668/2013-177 z dne 20. 10. 2016 in številne druge. O pogoju materialne izčrpanosti glej tudi S. Košir, v: Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, 3. knjiga, Lexpera, GV Založba, Ljubljana 2023, str. 85-87.

Tako izrecno sodba Vrhovnega sodišča I Ips 194/2009 z dne 3. 9. 2009; ob sklicevanju na navedeno odločbo enako tudi sodba I Ips 166/2010 z dne 17. 3. 2011.

Primerjaj s sodbami Vrhovnega sodišča I Ips 44531/2021 z dne 16. 11. 2023, I Ips 2551/2017 z dne 8. 4. 2021, I Ips 23382/2014 z dne 4. 6. 2020, I Ips 2730/2015 z dne 21. 5. 2020, I Ips 26314/2015 z dne 13. 6. 2019, I Ips 26929/2010-118 z dne 18. 4. 2013, I Ips 257/2009 z dne 28. 1. 2010. Glej tudi K. Filipčič, komentar k 296. členu KZ-1, v: Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1) - 3. knjiga (ur. D. Korošec et al.), GV Založba, Ljubljana 2023, str. 456.

Bistveno podoben argument je v zahtevi uveljavljal tudi zagovornik obsojenca A. A., vendar je ta z njegove strani materialno neizčrpan, saj ga v pritožbi ni navajal (peti odstavek 420. člena ZKP).

Tako sodba Vrhovnega sodišča I Ips 34/2000 z dne 6. 6. 2002.

Prim. odločbe Ustavnega sodišča U-I-271/08 z dne 24. 3. 2011, Up-88/05 z dne 14. 6. 2007, Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 in odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 23697/2018 z dne 8. 7. 2021, I Ips 38853/2013-144 z dne 13. 10. 2016 ter I Ips 70/97 z dne 25. 2. 1999.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 296, 296/1

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 420, 420/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.