VSRS Sodba X Ips 35/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-04-01

dr. Erik Kerševan (preds.), Brigita Domjan Pavlin (poroč.), Peter Golob

dopuščena revizija - dohodnina - dohodek iz kapitala - dividendam podobni dohodki - prikrito izplačilo dobička - dobiček iz kapitala - odpust dolga - konfuzija - prenehanje družbe po skrajšanem postopku brez likvidacije - posojilo družbe družbeniku - terjatev do družbenika

Z izbrisom družbe po skrajšanem postopku brez likvidacije njeno premoženje ne preneha, temveč preide na (nekdanje) družbenike kot izplačilo lastniškega deleža. Če premoženje izbrisane družbe vključuje tudi terjatve do njenih družbenikov, pa te nato (v ustreznem deležu) prenehajo s konfuzijo, saj pride do združitve upnika in dolžnika v isti osebi. Drugačna razlaga (da prostovoljni izbris pomeni dejanski odpust dolga družbeniku) bi pomenila negacijo te zakonske ureditve in ustvarjanje fikcije, ki v veljavnem pravu nima podlage.

Reviziji se ugodi in se sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 988/2022-19 z dne 16. 9. 2024 spremeni tako, da se glasi:

I. Tožbi se ugodi in se odločba Finančne uprave Republike Slovenije, št. DT 0610-3292/2020-11 z dne 5. 1. 2021 odpravi.

II. Tožena stranka mora tožeči stranki v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti njene stroške postopka upravnega spora v znesku 469,70 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti do plačila.

1. V reviziji je sporna zakonitost odmere dohodnine od dividend, naložene tožnici kot pravni naslednici družbe, ki je bila izbrisana iz sodnega registra po skrajšanem postopku brez likvidacije.

Nesporno dejansko stanje in dosedanji potek postopka

2. Mož tožnice je od A., d. o. o. (v nadaljevanju družba), v kateri je imel večinski (95 %) poslovni delež, prejemal posojila, ki jih (razen sprva) ni vračal niti ni plačeval obresti. Po moževi smrti 9. 3. 2019 je tožnica kot dedinja prevzela vse njegove obveznosti (vključno z njegovim dolgom do družbe iz naslova posojil v višini 616.972,63 EUR), postala edina družbenica in direktorica družbe ter nato sprejela sklep o prenehanju družbe po skrajšanem postopku brez likvidacije. Na njegovi podlagi je bila družba 12. 2. 2020 izbrisana iz sodnega registra.

3. Prvostopenjski davčni organ je z izpodbijano odločbo tožnici kot pravni naslednici izbrisane družbe (med drugim) odmeril in naložil v plačilo dohodnino od dividend za leto 2020 v znesku 154.243,16 EUR s pripadajočimi obrestmi. Tožnica je zoper odločbo vložila pritožbo, ki jo je Ministrstvo za finance zavrnilo z odločbo, št. DT-499-14-5/2021-2 z dne 8. 6. 2022.

4. Nato je vložila še tožbo v upravnem sporu, ki jo je Upravno sodišče zavrnilo. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je pritrdilo davčnemu organu, da je tožničina obveznost iz naslova posojil, ki jih je ta podedovala po pokojnem možu, ob izbrisu in zaradi izbrisa brez likvidacije prenehala, saj je takrat prišlo do združitve (konfuzije) upnice in dolžnice v tožnici, torej ni bilo več subjekta, ki bi zahteval vračilo posojil, oziroma je s tem dolg odpustila. Odpust dolga edini družbenici pa se po Zakonu o davku od dohodkov pravnih oseb (v nadaljevanju ZDDPO-2) šteje za prikrito izplačilo dobička, ta pa se, kadar je izplačan fizičnim osebam, v skladu z Zakonom o dohodnini (v nadaljevanju ZDoh‑2) obravnava kot dividende in s tem kot dohodek iz kapitala, od katerega bi morala družba kot plačnica davka obračunati in plačati dohodnino. Ker tega družba pred izbrisom ni storila, je obveznost po pravilu iz Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD‑1) prešla na tožnico, za čas od nastanka davčne obveznosti (tj. od 17. 2. 2020, ko je poteklo pet dni od izbrisa iz sodnega registra) pa je dolžna plačati tudi pripadajoče obresti. Glede tožničinega argumenta, da bi morala biti obdavčena z davkom od dobička iz kapitala, je ocenilo, da za kaj takega glede na prisilno naravo zakonskih določb in ugotovljeno dejansko stanje ni ustrezne podlage. Prav tako ni sledilo tožbenim navedbam, da do prenehanja obveznosti ni prišlo z izbrisom družbe, ampak s prehodom terjatve na tožnico, ker je ocenilo, da sta oba dogodka sočasna. Zavrnilo pa je tudi tožbeni argument, da bi bilo neracionalno poplačati dolg družbi pred njenim izbrisom. S tem bi namreč tožnica demonstrirala, da je v resnici šlo za posojilo in ne za prikrito razdelitev premoženja družbe, na kar sicer kažejo tudi okoliščine, da je družba v celotnem obdobju poslovanja izkazovala visoke dobičke, ki tožničinemu možu niso bili nikoli izplačani ne obdavčeni, hkrati pa se zneskovno precej ujemajo z danimi posojili, ki jih mož (razen sprva) ni vračal in jih očitno tudi ni bil sposoben vračati, saj je v celotnem obdobju prejemal le minimalno plačo, zanje pa tudi ni plačeval obresti.

5. Vrhovno sodišče je na tožničin predlog s sklepom X DoR 153/2024-5 z dne 19. 3. 2025 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je materialnopravno pravilna presoja Upravnega sodišča, da bi morala družba kot plačnica davka izračunati in plačati dohodnino od dividend še pred izbrisom iz sodnega registra.

6. Tožnica (v nadaljevanju revidentka) je v skladu z navedenim sklepom zoper izpodbijano sodbo vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb postopka v upravnem sporu in zmotne uporabe materialnega prava (1. in 2. točka prvega odstavka 85. člena Zakona o upravnem sporu, v nadaljevanju ZUS‑1). V njej predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbi ugodi. Zahteva tudi povrnitev stroškov postopka.

7. Toženka v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev.

Bistvene navedbe strank v revizijskem postopku

9. Tožnica (v nadaljevanju revidentka) navaja, da je bila (za razliko od zadeve X Ips 272/2014, kjer je šlo za evidentno zlorabo) v odločitev o prenehanju družbe prisiljena zaradi nenadne smrti moža, ki je edini vodil poslovanje družbe, sama pa kot njegova dedinja in po poklicu osnovnošolska učiteljica poslovanja ni bila zmožna nadaljevati. Namen prenehanja torej ni bil v izogibanju davčnim obveznostim, poleg tega od družbe sama ni nikoli prejela posojil ali drugih izplačil. Poudarja, da noben predpis ne določa, da bi morala družba pred izbrisom izterjati svoje terjatve, še manj, da bi se neizterjava štela za odpust dolga, takšna tudi ni bila njena volja in ne volja družbe. Tudi sicer naj bi bilo nesmiselno, da bi pred izbrisom družbe vrnila posojilo, nato pa ta ista denarna sredstva prejela nazaj kot sredstva družbe. Dejstvo, da družba sporne terjatve pred izbrisom ni izterjala, zato po njenem mnenju ni moglo povzročiti odpusta dolga. Odpust dolga pa naj tudi ne bi nastal z izbrisom družbe, ampak je sporna terjatev, ki jo je vključila v zaključno bilanco družbe na dan 11. 2. 2020, z izbrisom prešla nanjo, nakar je ta po samem zakonu prenehala s konfuzijo zaradi združitve upnika in dolžnika v isti osebi. Prenehanje sporne terjatve zato logično ni moglo biti upoštevano v zaključni bilanci. Da bi že sprejem sklepa družbenika o prenehanju družbe po skrajšanem postopku (torej še pred izbrisom družbe) povzročil odpust dolga, pa ne izhaja niti iz izpodbijane sodbe niti iz citirane sodbe Vrhovnega sodišča. Opozarja še na nekonsistentnost ravnanja davčnega organa, ki družbinih terjatev do tretjih oseb ni opredelil kot odpust dolga, Upravnemu sodišču pa očita, da se do te trditve ni opredelilo in da so njegovi razlogi v 11. točki glede načina prenehanja obveznosti sami s seboj v nasprotju. Zaključuje, da prekvalifikacija konfuzije v odpust dolga v okoliščinah konkretnega primera nasprotuje določbam ZGD-1, ZDoh-2 in Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) ter da bi bila ob pravilni uporabi davčnih predpisov zavezana za plačilo dohodnine od dobička iz kapitala. Nepravilna prekvalifikacija davčne obveznosti pa ne pomeni samo višje obveznosti davčnega dolga, temveč tudi določa njeno zapadlost.

10. Toženka v odgovoru na revizijo navaja, da je družba (katere 100 % in s tem kvalificirana družbenica je bila revidentka kot dedinja po pokojnem možu) s sprejetjem sklepa o prenehanju po skrajšanem postopku brez likvidacije revidentki dejansko odpustila dolg. Od takrat naj bi bilo namreč jasno, da ne bo terjala vračila posojila, revidentka - ker je šlo za isto osebo - pa se je s tem očitno strinjala oziroma nasprotnega (da bi imela namen izpolniti obveznost) niti ni trdila. Odpust dolga pa se šteje za prikrito izplačilo dobička, zato bi morala družba še pred izbrisom obračunati in plačati davek od dividend. Kdaj točno je nastala davčna obveznost, naj ne bi bilo pravno odločilno. Poudarja tudi, da uzakonitev fikcije, da vse odprte terjatve nasproti družbenikom ob prenehanju družbe štejejo za odpust dolga, niti ni potrebna, saj opisani dejanski stan v vsakem primeru ustreza generalni klavzuli prikritega izplačila dobička, tj. da gre za nadomestilo družbe kvalificiranemu družbeniku. Revidentka je namreč ravno zaradi svojega položaja v družbi (kot kvalificirana družbenica in zakonita zastopnica) lahko odločila, da družba terjatve iz naslova posojil do nje kot fizične osebe ne bo terjala, kar je izrazila s sklepom o prenehanju družbe po skrajšanem postopku, s čimer je ta obveznost dejansko prenehala. Izpostavlja še, da je imela družba ob izbrisu le za 6.054,86 EUR terjatev do tretjih oseb, kar kaže, da je družba do teh oseb postopala drugače kot do družbenika. V nadaljevanju opisuje okoliščine, ki naj bi kazale, da pri družbinih izplačilih možu dejansko ni šlo za posojila, ampak za izplačevanje natečenih dobičkov in s tem za zlorabo posojilnega razmerja med družbo in pokojnim možem.

Splošno o prikritem izplačilu dobička z odpustom dolga ter pravnih posledicah prenehanja družbe po skrajšanem postopku brez likvidacije

11. Ena od vrst dohodka, ki se obdavčuje kot dividende, je prikrito izplačilo dobička (1. točka četrtega odstavka 90. člena ZDoh-2).

12. Prikrito izplačilo dobička je zakonsko urejeno v 7. točki 74. člena ZDDPO-2. Skladno s to določbo je prejemnik prikritega izplačila dobička v družbi z omejeno odgovornostjo oseba, ki ima v lasti najmanj 25 % vrednosti deležev v kapitalu, predmet obdavčitve pa zajema vsako nadomestilo, ki ga družba zagotovi takemu kvalificiranemu družbeniku (t. i. generalna klavzula), vključno z odpustom dolga.

13. Pojma odpusta dolga ZDDPO-2 posebej ne definira. To pa ne pomeni, da gre za nedoločen pravni pojem, saj je odpust dolga, ki je izvorno pravni institut obligacijskega prava, urejen v OZ. Po presoji Vrhovnega sodišča je zato treba tudi v davčnih zadevah (vsaj smiselno oziroma v največji možni meri) upoštevati značilnosti tega instituta, kot jih opredeljuje OZ. Ta v 319. členu in nadaljnjih določa, da je odpust dolga dvostranski pravni posel, ki nastane s soglasjem volje upnika in dolžnika. Upnikov namen pri odpustu je praviloma naklonitev premoženjske koristi dolžniku. Za odpust dolga je zato bistvena upnikova izjava volje, da želi dolg odpustiti. Izjava volje mora biti usmerjena ravno na to posledico, na kar je treba biti še posebej pozoren, če gre za upnikovo izjavo volje, izraženo s konkludentnimi dejanji. Tako na primer zgolj pasivnosti upnika pri izterjavi še ni mogoče šteti za namen odpustitve. Po drugi strani pa za sprejem odpusta zadošča že, če dolžnik po upnikovi izjavi pokaže, da nima več namena izpolniti obveznosti. Učinki odpusta dolga nastopijo v trenutku, ko je dosežen sporazum, pri čemer upnikova terjatev ugasne, dolžnikova obveznost izpolnitve pa preneha.

14. Odpust dolga torej tudi v davčnih zadevah nastopi na podlagi izrecne izjave upnika, da želi dolžniku odpustiti dolg - oziroma če obstojijo okoliščine, iz katerih se da zanesljivo sklepati, da taka volja obstoji -, dolžnik pa se s tem strinja.

15. Vrhovno sodišče je pri presoji, ali je mogoče dejstvo izbrisa družbe po skrajšanem postopku brez likvidacije (v nadaljevanju tudi prostovoljni izbris) šteti kot konkludenten odpust dolga družbe družbeniku, upoštevalo določbe ZGD-1, ki kot temeljni zakon opredeljuje pravne posledice tovrstnega prenehanja družbe. Ena od njih je, da se s prostovoljnim izbrisom družbino premoženje prenese na družbenike. To posredno, a jasno izhaja iz določbe, da mora sklep o prenehanju družbe po skrajšanem postopku (obvezno) vsebovati predlog o delitvi premoženja med družbenike (prvi odstavek 426. člena v zvezi s prvim odstavkom 522. člena ZGD‑1), ki se razdeli takoj po pravnomočnosti izbrisa iz registra s smiselno uporabo pravil iz 418. člena ZGD-1.

Da se v primeru prenehanja gospodarske družbe njeno premoženje prenese na družbenike, predpostavlja tudi ZDoh-2 s tem, ko določa, da se od izplačila lastniškega deleža (v denarju ali v naravi) v primeru prenehanja gospodarske družbe plača dohodnina od dobička iz kapitala (92. člen v zvezi s 94. členom ZDoh-2).

16. Po veljavni ureditvi torej premoženje družbe s prostovoljnim izbrisom ne preneha, temveč preide na (nekdanje) družbenike kot izplačilo lastniškega deleža. Če premoženje izbrisane družbe vključuje tudi terjatve do njenih družbenikov, pa te nato (v ustreznem deležu) prenehajo s konfuzijo, saj pride do združitve upnika in dolžnika v isti osebi.

Drugačna razlaga (da prostovoljni izbris pomeni dejanski odpust dolga družbeniku) bi pomenila negacijo te zakonske ureditve in ustvarjanje fikcije, ki v veljavnem pravu nima podlage.

17. Vrhovnemu sodišču se je ob tem zastavilo vprašanje, ali bi bila naložitev obveznosti plačila dohodnine od dividend vseeno mogoča z razlago, da tudi konfuzija (glede na to, da je njen učinek v bistvu enak kot pri odpustu dolga, to je prenehanje dolžnikove obveznosti) predstavlja prikrito izplačilo dobička v smislu generalne klavzule po 7. točki 74. člena ZDDPO-2. Na načelni ravni bi odgovor lahko bil pritrdilen. Vendar sta v okoliščinah konkretnega primera za táko pravno opredelitev dohodka dve oviri. Prvič, konfuzija pravno nastopi šele (juridično sekundo) po prenosu premoženja izbrisane družbe na družbenika, kar pomeni, da po veljavni zakonodaji prej pride do obdavčitve tega premoženja z dohodnino od dobička iz kapitala. Drugič, ker konfuzija nastopi šele po pravnomočnosti izbrisa družbe iz registra, davčnega odtegljaja iz naslova dividend pojmovno ni mogoče naložiti družbi kot plačnici davka (in posledično tudi ne družbeniku kot njenemu pravnemu nasledniku), saj družba v trenutku konfuzije več ne obstaja.

O prekvalifikaciji pravnih poslov na podlagi 74. člena ZDavP-2

18. Davčni organ ima v 74. členu ZDavP-2 pooblastilo, da davek odmeri na drugačni pravni podlagi kot je tista, ki sicer neposredno izhaja iz sklenjenih pravnih poslov. Za uporabo tega pooblastila pa mora predhodno ugotoviti, da gre za katerega od primerov nedovoljenih ravnanj davčnega zavezanca iz 74. člena ZDavP-2 (to je, če sklene neveljaven ali navidezen pravni posel ali je udeležen pri nedovoljenem davčnem izogibanju), sicer na tej podlagi ne sme preoblikovati sklenjenih pravnih poslov oziroma spremeniti oblike dohodka, ki ga je prejel davčni zavezanec, da bi nanje uporabil pravila ZDoh-2 in odmeril drug davek, kot bi sicer izhajal iz dejanskega stanja obstoječega pravnega posla.

19. Upravno sodišče se je v izpodbijani sodbi pri razlagi instituta odpusta dolga v davčnih zadevah sklicevalo na sodbo X Ips 272/2014 z dne 23. 11. 2016. V njej je Vrhovno sodišče obravnavalo primer družbe, ki je prenehala po skrajšanem postopku brez likvidacije, pri čemer je revident kot edini družbenik in odgovorna oseba družbi ob izbrisu dolgoval 1.589.679,88 EUR (od tega je čez milijon EUR družba posodila družbeniku v zadnjih mesecih pred prenehanjem, slednji pa je družbi vrnil le 560,00 EUR). Pri pravni presoji opisanega ravnanja se je Vrhovno sodišče sklicevalo na drugi odstavek 5. člena ZDavP-2 in na sodbo X Ips 43/2014 z dne 20. 1. 2016 (opomba št. 3), v kateri je konstrukcijo dejanskega odpusta dolga neposredno povezalo z institutom zlorabe po četrtem odstavku 74. člena ZDavP-2. Ker se je sodba X Ips 272/2014 na sodbo X Ips 43/2014 sklicevala prav pri razlagi pogojev za dejanski odpust dolga, iz tega implicitno izhaja, da tudi sodba X Ips 272/2014 konstrukcijo dejanskega odpusta dolga v primeru prostovoljnega prenehanja družbe veže na predhodno ugotovljeno zlorabo v smislu četrtega odstavka 74. člena ZDavP-2.

20. Vrhovno sodišče je v svoji dosedanji praksi že pojasnilo, da ne gre za nedovoljeno davčno izogibanje oziroma zlorabo, če davčni zavezanec sklene zgolj en pravni posel, ki ga je zakonodajalec dopustil za uresničitev določenih, predvidenih pravnih in ekonomskih posledic in te posledice skladno z namenom pravnega posla (kavzo) dejansko tudi nastanejo. Če pa določene objektivne okoliščine primera kažejo, da je bil ta pravni posel del širšega, vsebinsko praznega pravnega konstrukta (umetne sheme), ki vodi do uporabe drugega davčnega predpisa, kot bi bil uporabljen v odsotnosti takega konstrukta, potem pa bi ta kot celota lahko pomenil zlorabo predpisov in s tem podlago za zaključek o drugačnem obdavčenju na podlagi četrtega odstavka 74. člena ZDavP-2. Za zlorabo po četrtem odstavku 74. člena ZDavP-2 je torej značilno, da pogodbeni stranki posel, ki je bil sklenjen, resnično želita in ga tudi izvedeta, pri čemer iz okoliščin izhaja, da sta ga (praviloma) izpeljali po nerazumljivo zapleteni in kompleksni poti, za katero ni - razen izogibanja določeni obdavčitvi - mogoče najti nobenega razumnega poslovnega cilja oziroma so bili ostali (nedavčni) cilji pri tem povsem nepomembni oziroma zanemarljivi.

21. V obravnavanem primeru ni sporno, da družba kot upnica ni dala izrecne izjave o odpustu dolga revidentki. Na takšno voljo pa ni mogoče sklepati niti konkludentno. Družba je namreč sporno terjatev do revidentke vključila v zaključno bilanco na dan pred izbrisom iz sodnega registra

(če bi se ji hotela odpovedati, bi bilo logično, da je v bilanco ne bi vključila oziroma bi sprejela sklep o odpisu, kot je to storila glede obresti, gl. 2. točko obrazložitve izpodbijane sodbe). Kot že pojasnjeno, pa prostovoljni izbris družbe sam po sebi tudi ne implicira odpusta dolga. Ravno nasprotno, po veljavni zakonodaji je družbina terjatev do revidentke iz naslova posojil po pravnomočnosti izbrisa družbe iz sodnega registra prešla na revidentko kot izplačilo lastniškega deleža (ter juridično sekundo zatem prenehala s konfuzijo). Ta pa se obdavči kot dobiček iz kapitala,

od katerega dohodnino ugotovi davčni organ z odločbo na podlagi napovedi davčnega zavezanca, v obravnavanem primeru revidentke (šesti odstavek 325. člena ZDavP-2).

22. Izjema bi veljala, če bi bilo predhodno ugotovljeno, da je bil prostovoljni izbris del umetne sheme, katere glavni namen bi bil izogibanje plačilu dohodnine od dividend v smislu četrtega odstavka 74. člena ZDavP-2. Za tak pravni zaključek pa v obravnavanem primeru ni dejanske podlage. Revidentka je namreč družbo zaprla po smrti moža, ki je edini vodil poslovanje, sama pa kot osnovnošolska učiteljica ni imela ne strokovnega znanja ne poslovnih izkušenj za vodenje družbe. Glavni namen prostovoljnega izbrisa torej ni bil v izogibanju davčnim obveznosti, ampak je izhajal iz nemožnosti nadaljevanja poslovanja, kar potrjuje tudi neposredna časovna povezava med moževo smrtjo in izbrisom. Poleg tega revidentka (čeprav je bila po pravilih dednega prava formalno dolžnica družbi) v času poslovanja družbe od nje sama nikoli ni prejela nobenih izplačil ali posojil. S tem pa se obravnavana zadeva tudi bistveno razlikuje od zadeve X Ips 272/2014, v kateri je isti družbenik od družbe prejemal posojila in nato tudi sam odločil o njenem prostovoljnem izbrisu.

23. Glede na navedeno je materialnopravno zmotna že presoja Upravnega sodišča in davčnega organa, da bi morala družba (oziroma revidentka kot njena pravna naslednica) v okoliščinah konkretnega primera plačati dohodnino od dividend. Odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje, ali bi morala družba dohodnino od dividend plačati še pred izbrisom iz sodnega registra, tako niti ni več relevanten.

24. Ob tem Vrhovno sodišče pripominja, da sicer lahko razume težnjo davčnega organa oziroma toženke po obdavčitvi z dohodnino od dividend, saj ta tako v odločbi kot v odgovoru na revizijo med drugim trdi, da pri izplačanih sredstvih na podlagi posojilnih pogodb sploh ni šlo za posojila, ampak si je na ta način revidentkin mož izplačeval natekle dobičke (na te razloge je tudi Upravno sodišče oprlo izpodbijano sodbo, gl. 13. v zvezi z 2. točko obrazložitve izpodbijane sodbe). Vendar, če je temu tako, bi moral davčni organ obdavčitev od dividend izvesti prek uporabe tretjega odstavka 74. člena ZDavP-2, ker je šlo za navidezne posojilne pogodbe, ki so prikrivale izplačilo dobička. Pravno nevzdržno pa je na eni strani trditi, da posojila niso bila resnična, hkrati pa utemeljevati obdavčitev z odpustom dolga, saj je slednji mogoč samo, če je dolg resničen.

Gre torej za dve medsebojno izključujoči stališči, zato se Vrhovno sodišče z vprašanjem navideznosti ni ukvarjalo.

25. Skladno z navedenim je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo in izpodbijano sodbo Upravnega sodišča spremenilo tako, da je tožbi v celoti ugodilo in izpodbijani akt odpravilo (prvi odstavek 94. člen ZUS-1).

26. Ker je revidentka v postopku v celoti uspela, je Vrhovno sodišče spremenilo tudi odločitev o stroških postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1). Stroške postopka upravnega spora je priznalo na podlagi tretjega odstavka 25. člena ZUS-1 in četrtega odstavka 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu v višini 385,00 EUR, povečano za 22 % DDV, kar znaša 469,70 EUR (upoštevaje, da je bila revidentka zastopana po pooblaščencu in da je bila opravljena glavna obravnava). Revidentka je zahtevala tudi povračilo stroškov revizijskega postopka, vendar jih ne v predlogu za dopustitev revizije ne v reviziji ni specificirala. S tem pa po presoji Vrhovnega sodišča ni zadostila zahtevi po jasni opredelitvi stroškov (drugi odstavek 163. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1), zato ji teh ni mogoče priznati.

27. Zakonske zamudne obresti od priznanih stroškov postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena OZ). Vračilo plačanih sodnih taks bo v skladu s prvim odstavkom 37. člena Zakona o sodnih taksah v zvezi z določbo točke c) opombe 6.1. taksne tarife izvršilo Upravno sodišče po uradni dolžnosti.

28. Senat Vrhovnega sodišča je odločitev sprejel soglasno.

N. Plavšak in ostali, Obligacijski zakonik s komentarjem, GV Založba, Ljubljana, 2003, 2. knjiga (v nadaljevanju OZ s komentarjem), stran 412 - 414.

M. Kocbek in ostali, Veliki komentar Zakona o gospodarskih družbah, GV Založba in IUS SOFTWARE, Ljubljana, 2014, 2. knjiga, stran 668 in 659.

Na prenehanje terjatve v primeru prenehanja družbe s konfuzijo (in ne z odpustom dolga) smiselno napotuje tudi pravna teorija, ki kot pogost vzrok konfuzije navaja prav dedovanje in postopke likvdacije pravnih oseb (OZ s komentarjem, stran 429).

Izjema bi veljala, če bi zakon izrecno določal, da se v primeru prostovoljnega izbrisa (enoosebnih) družb neplačane družbine terjatve do kvalificiranega družbenika obdavčijo kot dividende.

Sodba in sklep Vrhovnega sodišča X Ips 27/2024 z dne 12. 2. 2025, 12. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.

Prav tam, 13. točka obrazložitve in tam navedena sodna praksa.

Gre za med strankama nesporno dejstvo, gl. 5. in 6. stran revizije ter III. točko na 4. strani zapisnika davčnega organa z dne 16. 11. 2020 (priloga A4).

Torej enako, kot če bi revidentka pred izbrisom družbi vrnila posojilo in bi potem po izbrisu ta sredstva prešla nanjo v denarju, le da je v obravnavanem primeru nanjo prešlo (isto družbino) premoženje v obliki terjatve.

Zakon o dohodnini (2006) - ZDoh-2  - člen 90, 90/4, 90/4-1, 92, 94

Zakon o davku od dohodkov pravnih oseb (2006) - ZDDPO-2  - člen 74, 74-7

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 319, 328

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 426, 426/1

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 74

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.