VSRS Sodba I Up 234/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-01-13

mednarodna zaščita - predaja prosilca odgovorni državi članici EU - pogoji za sprejem - sistemske pomanjkljivosti azilnega postopka - nastanitveni objekt - nevarnost nečloveškega ali ponižujočega ravnanja - ovire za vrnitev

S predajo pritožnika Franciji ne bo kršena določba drugega pododstavka 3. člena Uredbe Dublin III, po kateri prosilec za mednarodno zaščito ne sme biti predan v državo članico, ki je odgovorna za obravnavanje njegove prošnje, če se utemeljeno domneva, da bi lahko bil zaradi sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev v tej državi članici izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah.

Sistemske pomanjkljivosti v odgovorni državi članici pri izvajanju azilnih postopkov (vključno z dostopom do njih) so ovira za predajo prosilca tej državi. Azilni postopek namreč prosilcu zagotavlja individualno obravnavo in presojo konkretnih okoliščin, pomembnih za uresničevanje načela nevračanja v izvorno državo, ki pomeni, da nihče ne sme biti predan v državo, v kateri mu grozi nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožbo, vloženo zoper sklep Ministrstva za notranje zadeve, št. 2142-2522/2025/14 (1221-03) z dne 10. 10. 2025. Navedeni organ je s tem sklepom zavrgel tožnikovo prošnjo za priznanje mednarodne zaščite, ki je Republika Slovenija ne bo obravnavala, saj bo predan Francoski republiki kot odgovorni državi članici na podlagi Uredbe Dublin III,

predaja pa se bo izvršila najkasneje v šestih mesecih od 19. 8. 2025 ali od prejema pravnomočne sodne odločbe v primeru, da je bila predaja odložena z začasno odredbo, oziroma v osemnajstih mesecih, če prosilec samovoljno zapusti azilni dom ali njegovo izpostavo.

2. V obrazložitvi sodbe je sodišče prve stopnje pritrdilo toženki, da za predajo tožnika Franciji niso podane ovire, določene v drugem pododstavku drugega odstavka 3. člena Uredbe Dublin III.

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper sodbo vložil pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, naj ji Vrhovno sodišče ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi tožbi in sklep toženke odpravi, podredno, naj izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

6. Bistveno stališče v izpodbijani sodbi je, da s predajo pritožnika Franciji ne bo kršena določba drugega pododstavka 3. člena Uredbe Dublin III, po kateri prosilec za mednarodno zaščito ne sme biti predan v državo članico, ki je odgovorna za obravnavanje njegove prošnje, če se utemeljeno domneva, da bi lahko bil zaradi sistemskih pomanjkljivosti v zvezi z azilnim postopkom in pogoji za sprejem prosilcev v tej državi članici izpostavljen nevarnosti nečloveškega ali ponižujočega ravnanja v smislu 4. člena Listine EU o temeljnih pravicah.

7. Iz te določbe izhaja, da so sistemske pomanjkljivosti v odgovorni državi članici pri izvajanju azilnih postopkov (vključno z dostopom do njih) ovira za predajo prosilca tej državi. Azilni postopek namreč prosilcu zagotavlja individualno obravnavo in presojo konkretnih okoliščin, pomembnih za uresničevanje načela nevračanja v izvorno državo, ki pomeni, da nihče ne sme biti predan v državo, v kateri mu grozi nevarnost nečloveškega ali poniževalnega ravnanja.

8. Pritožbeno sodišče s tem v zvezi najprej kot očitno neutemeljeno zavrača pritožbeno trditev, da se sodišče v izpodbijani sodbi ni opredelilo glede spoštovanja načela nevračanja. Obširne razloge o tem je navedlo v 24. točki obrazložitve. Tako se je glede izvajanje azilnih postopkov v Franciji oprlo zlasti na pritožnikovo izkušnjo s takim postopkom v času pred ponovnim prihodom v Slovenijo, in sicer da je imel v Franciji nesporno dostop do azilnega postopka, saj je tam vložil prošnjo za mednarodno zaščito, da je bila ta obravnavana (prošnja je bila zavrnjena) in da je imel na voljo tudi pravno sredstvo v zvezi z negativno odločitvijo. Da prosilci, ki so vrnjeni v Francijo v dublinskih postopkih, ne bi imeli dostopa do azilnega postopka in možnosti, da vložijo ponovno (naknadno) prošnjo (kar je relevantno za pritožnika z že enkrat zavrnjeno prošnjo v Franciji), sodišče prve stopnje ni ugotovilo in tega tudi pritožba ne zatrjuje.

9. Po navedenem je pravilno stališče v izpodbijani sodbi, da je za konkretni postopek bistveno, da ima pritožnik na voljo upravni postopek v zvezi s prošnjo za mednarodno zaščito v Franciji in sodni nadzor teh upravnih postopkov. Pritožnik tega ne more izpodbiti z navedbo, da je na glavni obravnavi izpostavil, da je dobil obvestilo, da ga gvinejska oblast nadzira s pomočjo francoskih organov zaradi udeležbe na političnih protestih v Parizu kot člana Unije demokratičnih sil Gvineje, in trditvijo, da če bi bil v Franciji aretiran in izročen Gvineji, bi ga tam zaprli oziroma bi mu grozila smrt. Kot navedeno, je za predajo Franciji bistvena ugotovitev, da ta omogoča in izvaja upravne postopke, v katerih obravnava ovire za vrnitev prosilca v izvorno državo.

10. Iz izpodbijane sodbe izhaja tudi presoja, da v primeru pritožnikove vrnitve v Francijo ne obstoji tveganje, da se bo glede namestitve in dostopa do hrane znašel v okoliščinah, ki bi bile dovolj resne narave ali dovolj ponavljajoče se oziroma trajajoče, da bi predstavljale hudo kršitev njegovih temeljnih pravic oziroma nečloveško ali ponižujoče ravnanje. To stališče je oprlo na ugotovitve, da je imel pritožnik v Franciji zagotovljeno namestitev 10 oziroma 11 mesecev,

da zatrjevane pomanjkljivosti namestitve (neogrevani prostori, umazana stranišča) ne dosegajo praga resnosti upoštevne sistemske kršitve in da je prejemal nadomestilo za hrano. Ugotovilo je tudi, da lahko prosilci pridobijo nadomestilo v primeru, če ni možnosti nastanitve v državno financirani ustanovi, in posledično odločilo, da niti poročilo AIDA iz leta 2023, iz katerega izhaja, da se povratniki po dublinskih postopkih soočajo s pomembnimi ovirami pri dostopu do sprejemnih centrov, ne dokazuje sistemskih pomanjkljivosti glede namestitve. Poleg tega sodišče tudi ni verjelo pritožniku, da je odšel iz Francije zaradi nastanitvenih razmer, pri čemer je izpostavilo, da je njegov odhod časovno sovpadal z zavrnitvijo njegove prošnje za mednarodno zaščito.

11. Pritožnik se sicer ne strinja z oceno sodišča, da njegove navedbe o pomanjkljivostih namestitve v času, ko je čakal na odločitev francoskih oblasti o prošnji za azil, ne dokazujejo sistemskih pomanjkljivosti v navedeni državi. Vendar v pritožbi navaja le, da je bil nameščen v klet (pod stopnišče, kjer so bile zložene različne stvari in da se v toaletnih prostorih niso mogli dostojno umiti), kar samo po sebi še ne predstavlja nečloveškega ravnanja. Trdi še, da je v postopku predložil številne informacije in poročila, do katerih se sodišče ni ustrezno opredelilo in ki naj bi potrjevale, da gre pri dostopu do sprejemnih centrov oziroma nastanitvenih zmogljivosti za sistemsko težavo ter da niti možnost pridobitve nadomestila ne pomaga osebam v azilnem postopku, ki se zato znajdejo na cesti. Te pritožbene navedbe pa so povsem pavšalne in jih ni mogoče preveriti ter se do njih opredeliti.

12. Na odločitev ne more vplivati niti očitek, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do pritožnikove navedbe na glavni obravnavi, da je bil pisno obveščen o zavrnitvi prošnje za azil, ko je bil že Sloveniji. Ta navedba je sicer utemeljena, ni pa razvidno, da bi navedena okoliščina oziroma natančneje prejem lista papirja, ki je dokončno potrdil zavrnitev prošnje v Franciji (izpoved na glavni obravnavi na 4. stani zapisnika z dne 4. 11. 2025, list. št. 16 do 18) lahko vplivala na ugotovitev, da je že ob odhodu iz Francije vedel za zavrnitev prošnje, in kar je pomembneje, na presojo, da za pritožnikovo predajo Franciji ni upoštevnih ovir v obliki sistemskih pomanjkljivosti na področju pogojev za sprejem prosilcev za azil. Takega vpliva tudi pritožba ne zatrjuje.

13. Glede na navedeno in ker ostale navedbe niso bistvene za odločitev, podani pa niso niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je Vrhovno sodišče zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo izpodbijano sodbo (76. člen ZUS-1).

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prelomitev).

Podrobneje o načelu nevračanja glej sodbo Vrhovnega sodišča I Up 21/2023 z dne 9. 4. 2021, 73. točka in naslednje.

Tam je bival med zapustitvijo Slovenije, v katero je prvič nedovoljeno vstopil 30. 7. 2024, in ponovnim prihodom v Slovenijo 15. 7. 2025.

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva - člen 3, 3/2, 3/2-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.