VSRS Sodba I Ips 7605/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-03-26

Mitja Kozamernik (preds.), mag. Andreja Sedej Grčar (poroč.), Marjeta Švab Širok, mag. Aleksander Karakaš, Maja Baškovič

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje velike tatvine - prepoznava - predlog za postavitev izvedenca - zavrnitev dokaznega predloga

Za prepoznavanje obrazov in telesnih značilnosti lahko zadostuje splošna človeška sposobnost opazovanja in zaznavanja. V obravnavanem primeru izvedenstvo ni bilo potrebno, saj so bili posnetki in fotografije jasni in kakovostni do te mere, da je bil obsojenčev obraz na njih jasno razviden in prepoznaven, sodišče pa je zaznalo podobnost telesnih značilnosti osebe na posnetkih s telesnimi značilnostmi obsojenca in na tej podlagi zaključilo, da je prepoznalo obsojenca kot osebo na posnetku in fotografijah.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Kranju je s sodbo I K 7605/2019 z dne 8. 7. 2024 obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki prvega dostavka 205. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) v zvezi s prvim odstavkom 204. člena KZ-1 in 20. členom KZ-1 ter poskusa kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1 v zvezi s 34. členom KZ-1 in 20. členom KZ-1. Za kaznivo dejanje velike tatvine mu je sodišče določilo devet mesecev zaporne kazni, za poskus kaznivega dejanja velike tatvine pa sedem mesecev zaporne kazni, nato mu je na podlagi 3. točke drugega dostavka 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen enega leta in dveh mesecev zapora. Določilo je, da je obsojenec dolžan plačati 3.700,00 EUR podjetju B. d.o.o. ter 300,00 EUR C. C. s.p., v presežku pa je bilo podjetje B. d.o.o. s svojim premoženjskopravnim zahtevkom napoteno na pravdo. Obsojenec je bil na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) oproščen plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega dostavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Ljubljani je zavrnilo pritožbo obsojenčevega zagovornika, potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter obsojenca oprostilo plačila sodne takse.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenec po svojem zagovorniku, kot navaja, zaradi bistvenih kršitev določb postopka po 2. odstavku 371. člena ZKP v zvezi z 29. členom Ustave ter predlaga ugoditev njegovi zahtevi in razveljavitev pravnomočne sodbe ter vrnitev zadeve v ponovno sojenje istemu sodniku posamezniku.

3. Vrhovni državni tožilec Boštjan Jeglič je po drugem odstavku 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) odgovoril na zahtevo za varstvo zakonitosti, se podrobno opredelil do kršitev, uveljavljenih v zahtevi, in predlagal njeno zavrnitev. V zvezi z očitano kršitvijo po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi z 29. členom Ustave, zaradi zavrnjenih dokaznih predlogov, je ocenil, da ni bilo nobene potrebe, da bi posnetke ter fotografije pregledal izvedenec ter da vložnik v tej zvezi podaja navedbe, ki sodijo v ocenjevaje dokazov in s tem ugotavljanjem dejanskega stanja. Poudaril je, da gre pri spornemu sklicevanju na sodbo Vrhovnega sodišča, ki naj ne bi obstajala oziroma ni objavljena, za očitni lapsus, pri čemer glede na obstoj konkretnih in dejanskih razlogov, to nikakor ne pomeni kršitve, ki jo navaja vložnik.

4. Z odgovorom vrhovnega državnega tožilca sta bila seznanjena obsojenec in njegov zagovornik, ki izjave na odgovor vrhovnega državnega tožilca nista podala.

5. Vložnik zatrjuje kršitev po 2. odstavku 371. člena ZKP v zvezi z 29. členom Ustave, ki naj bi bila podana, ker je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dva dokazna predloga obrambe, in sicer dokazni predlog za postavitev izvedenca za primerjavo fotografij in posnetkov, ki bi ugotavljal, če je na posnetkih res obsojenec ter dokazni predlog za zaslišanje D. D., ki bi kot očividec lahko izpovedal o tem ali je na posnetkih res obsojenec.

6. Pregled zadeve pokaže, da je zagovornik v postopku pred sodiščem prve stopnje predlagal postavitev izvedenca za prepoznave, ki bi lahko po mnenju obrambe edini ugotavljal, če je oseba na posnetkih obsojenec oziroma po katerih značilnostih se oseba na posnetkih ujema z značilnostmi obsojenca in samo taka prepoznava, bi v konkretnem primeru predstavljala prepoznavo onkraj razumnega dvoma. Iz enakih razlogov je predlagal tudi zaslišanje D. D. Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo oba izpostavljena dokazna predloga obrambe ter v podkrepitev zavrnitve navedlo, da je sodišče na glavni obravnavi dne 8. 7. 2024 neposredno z lastnim zaznavanjem in s pomočjo fotografij in videoposnetkov samo ugotovilo, da je obsojenec nedvomno ista oseba, kot na posnetkih.

Sodišče je dodalo, da sta takšen zaključek potrdili tudi zaslišani priči (policista, ki sta obsojenca že večkrat obravnavala). Na podlagi teh razlogov je sodišče prve stopnje ocenilo, da bi bila izvedba predlaganih dokazov v zvezi z ugotovitvijo identitete obsojenca nepotrebna. Po pritožbi zagovornika je drugostopenjsko sodišče pritrdilo presoji sodišča prve stopnje ter v 14. točki obrazložitve izpostavilo, da je bilo v postopku z gotovostjo ugotovljeno, da je obsojenec oseba na posnetkih, in sicer ne samo na podlagi lastne zaznave sodišča prve stopnje temveč tudi na podlagi zaslišanih policistov. Višje sodišče je z razumnimi razlogi pritrdilo tudi osebni prepoznavi, ki jo je opravilo sodišče prve stopnje ter dodalo, da je prepoznava oseb splošno prirojena sposobnost človeka ter da načeloma ni potrebno posebno strokovno znanje, kadar lahko sodišče onkraj razumnega dvoma zaključi, da je na posnetkih obsojenec. Na podlagi navedenega Vrhovno sodišče zaključuje, da je bila zavrnitev obeh dokaznih predlogov kot nepotrebnih s strani sodišča prve stopnje utemeljena in kot taka tudi skladna z veljavno ustavno sodno prakso. Iz razlogov izpodbijanih sodb glede prepoznave obsojenca namreč izhaja, da so bili posnetki in fotografije jasni in kakovostni do te mere, da je bil obsojenčev obraz na njih jasno razviden in prepoznaven, sodišče pa je podobnost telesnih značilnosti osebe na posnetkih s telesnimi značilnostmi obsojenca zaznalo in na tej podlagi zaključilo, da je prepoznalo obsojenca kot osebo na posnetku in fotografijah. Pritrditi gre tudi razumnemu stališču sodišč nižje stopnje, da za prepoznavanje obrazov in telesnih značilnosti zadostuje splošna človeška sposobnost opazovanja in zaznavanja, zaradi česar izvedenstvo ni bilo potrebno.

7. Vrhovno sodišče je tudi že večkrat razsodilo, da sodišče pri odločanju o dokaznem predlogu, v skladu z načelom proste presoje dokazov, samo odloča, katere predlagane dokaze bo izvedlo, pri čemer ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba. Če sodišče ugotovi, da predlagani dokaz ni v relevantni materialnopravni zvezi z obravnavanim kaznivim dejanjem, ali da ni izkazana verjetnost, da bo s predlaganim dokazom mogoče ugotoviti ali izključiti obstoj dejstev ali okoliščin, pomembnih za razsojo, potem lahko izvedbo takega dokaza zavrne, ne da bi s tem kršilo pravico obdolženca do obrambe.

Bistvena kršitev določb kazenskega postopka drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi z 29. členom Ustave bi bila podana v primeru, če prvostopenjsko sodišče, ki dokaznim predlogom ni ugodilo, ne bi ravnalo v skladu z določbo 7. odstavka 364. člena ZKP, torej, če ne bi obrazložilo, iz katerih razlogov ni ugodilo posameznim dokaznim predlogom strank.

V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje jasno pojasnilo razloge za zavrnitev dokaznih predlogov, ki jih je sprejelo tudi sodišče druge stopnje, kot utemeljene pa jih ocenjuje tudi Vrhovno sodišče.

8. Ob navedenem so očitki o neutemeljeni zavrnitvi dokaznih predlogov in s tem kršitvi po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi z 29. členom Ustave neutemeljeni. V preostalem delu, ko vložnik očita, da bi sodišče moralo prepoznavo opraviti v skladu z 242. členu ZKP ter ko problematizira domnevno prepoznavanje obsojenca s strani policistov, vložnik ne uveljavlja kršitve po drugemu odstavku 371. člena ZKP v zvezi z 29. členom Ustave, niti po 242. členu ZKP, temveč podaja navedbe, ki po svoji naravi posegajo v ocenjevanje dokazov ter posledično ugotavljanje dejanskega stanja, kar pa ni razlog iz katerega je mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti (glej drugi odstavek 420. člena ZKP). Tudi sicer pa ni odveč poudariti, da je sodišče druge stopnje na enake (sicer pritožbene) navedbe vložnika že obširno odgovorilo v točkah 8-10.

9. Vložnik trdi, da se je drugostopenjsko sodišče v 17. točki obrazložitve sodbe v bistvenih argumentih oprlo na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 4254/2020 z dne 20. 6. 2024, ki ne obstaja oziroma ni objavljena, zato se drugostopenjske sodbe v tem delu ne da preizkusiti oziroma so razlogi sodbe v tem delu nejasni, s čimer uveljavlja kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP.

10. Iz drugostopenjske sodbe izhaja, da se je višje sodišče v zvezi s pritožbenimi navedbami obrambe opredelilo do razlogov sodišča prve stopnje, ki zadevajo prepoznavo obsojenca s strani sodišča in zavrnitve zagovornikovega stališča, da bi bilo potrebno za ugotovitev identitete osebe na videoposnetku nujno angažirati sodnega izvedenca. Ugotoviti gre, da je drugostopenjsko sodišče pritrdilo razlogom prvostopenjskega sodišča ter v 17. točki ponovno izpostavilo še okoliščine na podlagi katerih je bil sprejet zaključek v pravnomočni sodbi o tem, da je na posnetku ravno obsojenec. Pri tem je višje sodišče, na podlagi vseh izpostavljenih okoliščin, tudi samo (enako kot pred tem že prvostopenjsko sodišče) ocenilo, da sodišče prve stopnje ni potrebovalo posebnega znanja za presojo, da se na posnetkih nahaja prav obsojenec, temveč je takšen zaključek lahko sprejelo na podlagi človeške sposobnosti opazovanja in zaznavanja. Pri tem se sodišče druge stopnje v opombi sklicuje tudi na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 4254/2020 z dne 20. 6. 2024.

Kot pravilno opozarja zagovornik ta sodba ni javno objavljena ter gre za očitno pomoto višjega sodišča pri zapisovanju podatkov sodbe. Vendar gre ugotoviti, da se je sodišče druge stopnje na sodno prakso sklicevalo le kot na podporo argumentirani presoji o osebni prepoznavi obsojenca ter da ne glede na to, da navedena sodba ni objavljena, bodisi ne obstoji, to ne vpliva na razloge sodbe, ki so v tem delu jasni in razumni in po katerih je jasno zakaj je bila pritožba obrambe zavrnjena, kar pomeni, da so izvajanja zagovornika v tem delu neutemeljena, kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP pa ni podana.

11. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da očitane kršitve niso podane, zato je zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo na podlagi prvega odstavka 425. člena ZKP.

12. Izrek o stroških temelji na 98.a členu ZKP, v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP, ob upoštevanju razpoložljivih podatkov o premoženju obsojenca.

Zapisnik o glavni obravnavi na listkovnih številkah 517-524.

Tako sodba VSRS I Ips 12414/2010 z dne 12. 4. 2012, I Ips 52755/2014 z dne 21. 7. 2016 in druge.

Tako tudi sodba VSRS I Ips 168/2002 z dne 16. 10. 2003.

Pravilno I Ips 4254/2022 z dne 20. 6. 2024.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 242

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.