VSRS Sodba I Up 2/2026
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-01-27

PRAVO VIZUMOV, AZILA IN PRISELJEVANJA - UPRAVNI SPOR

mednarodna zaščita - ukrep omejitve gibanja - sporno dejansko stanje - dejansko stanje v upravnem postopku - obseg presoje

Če se je sodišče prve stopnje oprlo na dejansko stanje, ugotovljeno v postopku izdaje upravnega akta pred toženo stranko, ni mogoče uveljavljati pritožbenega ugovora zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Vrhovno sodišče v pritožbenem postopku skladno z ZUS-1 presoja zakonitost odločanja Upravnega sodišča, ki je v upravnem sporu tisto sodišče, ki presoja pravilnost ugotovitve dejanskega stanja (iudex facti) in s tem uresničuje pravico tožnika do učinkovitega sodnega varstva in pravnega sredstva (23. in 25. člen Ustave). Pritožbeni postopek pred Vrhovnim sodiščem v upravnem sporu tako ni namenjen ponovni (tretji) stopnji ugotavljanja pravilnega dejanskega stanja ne na podlagi istega dokaznega gradiva ne na podlagi pritožbenih novot (razen izjem iz prvega odstavka 74. člena ZUS-1), temveč zagotavljanju, da je bilo sodno varstvo v zvezi s tem pred Upravnim sodiščem pravilno in zakonito izvedeno.

Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožbo, vloženo zoper sklep toženke št. 2142-2448/2025/15 (1221-03) z dne 7. 11. 2025, s katerim je toženka na podlagi drugega in tretjega odstavka 28. člena Uredbe Dublin III

v povezavi s peto alinejo prvega odstavka 84. člena Zakona o mednarodni zaščiti (v nadaljevanju ZMZ-1) zaradi predaje odgovorni državi članici tožniku omejila gibanje na prostore Centra za tujce Postojna za čas od 7. 11. 2025 od 10:00 do prenehanja razlogov, vendar najdlje za obdobje šestih tednov od izreka ukrepa omejitve gibanja.

2. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje pritrdilo toženki, da so za izrek ukrepa omejitve gibanja izpolnjeni pogoji iz pete alineje prvega odstavka 84. člena ZMZ-1 v zvezi z drugim odstavkom 84. člena ZMZ-1. Toženka je po presoji sodišča prve stopnje pravilno ugotovila obstoj utemeljenega suma, da bo tožnik samovoljno zapustil azilni dom in onemogočil zaključek postopka predaje. Poudarilo je, da je bila v obravnavanem primeru opravljena celovita individualna presoja ter da je toženka objektivni kriterij iz tretje alineje prvega odstavka 84. a člena ZMZ-1 povezala s konkretnimi okoliščinami tožnikovega ravnanja. Izrečen ukrep je tudi nujen in sorazmeren, saj je glede na vzorec tožnikovega ravnanja utemeljeno sklepanje, da bi tožnik samovoljno zapustil azilni dom in onemogočil predajo, iz upravnega spisa pa tudi ne izhajajo posebne osebne okoliščine tožnika zaradi katerih bi bilo načelo sorazmernosti z izrečenim ukrepom kršeno.

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper izpodbijano sodbo vložil pritožbo, v kateri navaja, da jo vlaga iz vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, naj ji Vrhovno sodišče ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

6. Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da so pritožbeni razlogi v večjem delu nejasni. Pritožbene navedbe, da je pritožnik Hrvaško zapustil, ker zaradi nepismenosti ni vedel, da je stranka v postopku, da je bila Slovenija od samega začetka njegova ciljna država in je ni nikdar zapustil oziroma skušal zapustiti niti ni ciljne države spreminjal, temveč je zapustil samo azilni dom za nekaj dni, je po presoji Vrhovnega sodišča mogoče razumeti kot nestrinjanje s presojo sodišča prve stopnje, da okoliščine konkretnega primera dajejo zadostno podlago za zaključek toženke o obstoju pritožnikove znatne begosumnosti zaradi izpolnjenosti meril iz 3. alineje 84. a člena ZMZ-1. Presoji sorazmernosti izrečenega ukrepa pritožnik izrecno ne nasprotuje.

7. Kolikor pritožnik s temi navedbami uveljavlja zmotno ali nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, Vrhovno sodišče pojasnjuje, da je pritožbena presoja dejanskega stanja v upravnem sporu nujno omejena.

Zakon sicer določa, da se sme sodba sodišča prve stopnje s pritožbo izpodbijati tudi zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (3. točka prvega odstavka 75. člena ZUS-1), vendar pa ta določba potrebuje sistemsko ustrezno razlago. Tako je že ustaljena praksa Vrhovnega sodišča, po kateri ni mogoče uveljavljati tega pritožbenega ugovora, če se je sodišče prve stopnje oprlo na dejansko stanje, ugotovljeno v postopku izdaje upravnega akta pred toženo stranko.

Vrhovno sodišče v pritožbenem postopku skladno z ZUS-1 presoja zakonitost odločanja Upravnega sodišča, ki je v upravnem sporu tisto sodišče, ki presoja pravilnost ugotovitve dejanskega stanja (iudex facti) in s tem uresničuje pravico tožnika do učinkovitega sodnega varstva in pravnega sredstva (23. in 25. člen Ustave). Pritožbeni postopek pred Vrhovnim sodiščem v upravnem sporu tako ni namenjen ponovni (tretji) stopnji ugotavljanja pravilnega dejanskega stanja ne na podlagi istega dokaznega gradiva ne na podlagi pritožbenih novot (razen izjem iz prvega odstavka 74. člena ZUS-1), temveč zagotavljanju, da je bilo sodno varstvo v zvezi s tem pred Upravnim sodiščem pravilno in zakonito izvedeno.

8. V okviru tega preizkusa Vrhovno sodišče ugotavlja, da se je do enakih pritožnikovih navedb, kot jih navaja v pritožbi (z izjemo navedbe, da je Republiko Hrvaško zapustil, ker zaradi nepismenosti ni vedel, da je stranka v postopku) sodišče prve stopnje izčrpno opredelilo. V 57. točki obrazložitve izpodbijane sodbe je pravilno opozorilo na stališče Vrhovnega sodišča,

skladno s katerim za ugotovitev begosumnosti ni dovolj zgolj ena okoliščina iz 84. a člena ZMZ-1, ampak je treba objektivni kriterij povezati s celovitim dejanskim položajem prosilca, kar je toženka v obravnavanem primeru tudi storila. Toženka je namreč ugotovila, da: je pritožnik zapustil Republiko Hrvaško manj kot dva tedna po vložitvi prošnje; se ni odzval na dve vabili na osebni razgovor; je 6. 10. 2025 samovoljno zapustil azilni dom; je zelo pogosto zapuščal azilni dom in zunaj njega prenočil tudi po več dni zapored; je pristojnemu organu bistveno oteževal vodenje postopka in ni sporočal svojega naslova. V tej zvezi je sodišče prve stopnje tudi poudarilo (prim. s 63. točko obrazložitve izpodbijane sodbe), da se begosumnost po 84. a členu ZMZ-1 ne nanaša na zapustitev Republike Slovenije kot take, temveč na nevarnost, da bo tožnik samovoljno zapustil kraj nastanitve in s tem onemogočil izvedbo postopka predaje v odgovorno državo članico v skladu z Uredbo Dublin III. Po presoji sodišča prve stopnje pritožnikovo ravnanje nedvomno izkazuje, da se ne namerava podrejati odločitvam pristojnega organa in da obstaja utemeljena nevarnost, da bo ob izvedbi postopka predaje samovoljno zapustil kraj nastanitve oziroma se bo izvedbi predaje izogibal. Le z omejitvijo gibanja na center za tujce je torej mogoče zagotoviti izvršitev predaje, izrečeni ukrep pa je nujen in sorazmeren.

9. Takšnim razlogom sodišča prve stopnje pritožnik argumentirano ne nasprotuje in za drugačno odločitev Vrhovnega sodišča ne ponudi nobenih prepričljivih razlogov. Na tak način pa v pritožbenem postopku, katerega namen ni ponovno odločanje o tožbi, ne more izpodbiti opravljene presoje o njegovi begosumnosti.

10. Pritožnik sicer navaja, da se je šele na glavni obravnavi izkazalo, da bi moralo sodišče okoliščino njegove (zatrjevane) nepismenosti upoštevati. Vendar pa v pritožbi to okoliščino prvenstveno povezuje z vročitvijo sklepa o zavrženju njegove prošnje za priznanje mednarodne zaščite v Republiki Sloveniji z javnim naznanilom (torej v drugem postopku, ki je že pravnomočno zaključen). Pri tem pa ne pojasni, v čem naj bi bila zatrjevana nepismenost pomembna za presojo v obravnavanem primeru, sploh glede na dejstvo, ki ga je sodišče prve stopnje izpostavilo v 40. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, tj. da je bil ob izreku ukrepa omejitve gibanja zaradi predaje prisoten tolmač za arabski jezik (po katerem mu je bil zapisnik prebran in je bil pritožnik v celoti obveščen o razlogih za izrek ukrepa in o vseh procesnih kavtelah), na tolmačenje katerega pritožnik ni imel pripomb. V pritožbi tudi ne zatrjuje, da tolmačenja ne bi razumel. Ne nasprotuje niti ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je bil tolmač v Republiki Sloveniji prisoten v vseh ključnih fazah, tako pri informiranju pred prošnjo, kot tudi pri sprejemu prošnje za mednarodno zaščito. V zvezi s pritožbeno navedbo, da naj bi Hrvaško zapustil, ker zaradi nepismenosti ni vedel, da je stranka v postopku, pa Vrhovno sodišče poudarja, da gre za nedovoljeno pritožbeno novoto (74. člen ZUS-1). Kot izhaja iz 38. točke obrazložitve izpodbijane sodbe je namreč pritožnik doslej zatrjeval le, da je Republiko Hrvaško zapustil zato, ker si želi ostati v Sloveniji, tukaj delati in si najti službo.

11. Neutemeljena je posplošena in zato nejasna pritožbena navedba, da izpodbijana odločitev temelji na razveljavljenih predpisih, kar sta Uredba in Pravilnik o hišnem redu v azilnem domu. Sodišče prve stopnje je namreč izpodbijano sodbo oprlo na veljavne določbe Uredbe Dublin III in ZMZ-1.

12. Prav tako ni jasno niti, kaj konkretno želi pritožnik uveljavljati z navedbo, da "odločitev sloni na določbi Dublinske uredbe, ki izdajo odločbe, brez osebnega razgovora, pogojuje s pobegom". Vrhovno sodišče poudarja, da se je sodišče prve stopnje do tožbenih navedb glede neizvedbe osebnega razgovora opredelilo v 42. in 43. točki obrazložitve, pri tem pa pojasnilo tudi, da je bil osebni razgovor s pritožnikom opravljen prav 7. 11. 2025 ob ustni naznanitvi omejitve gibanja.

13. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek, da izpodbijana sodba nima razlogov o tem, zakaj uslužbenci azilnega doma pritožniku niso izdali dovolilnice, oziroma da sodišče prve stopnje ni dopustilo možnosti, da bi do te napake prišlo znotraj Azilnega doma. Pritožnikovo zatrjevanje, da je o svojih odsotnostih obveščal varnostnike azilnega doma, je sodišče prve stopnje zavrnilo kot nedokazano (49. točka obrazložitve izpodbijane sodbe). Pritožnik ne trdi, da mu sodišče teh zatrjevanj ni omogočilo dokazovati, niti ne trdi, da mu ni omogočilo izpovedati, "npr. komu v azilnem domu je povedal, da bo spal pri prijatelju, etc...". Zakaj meni, da bi ga moralo sodišče samo spraševati o tem, pa ne pojasni. Prav tako ne pojasni, zakaj bi morali uslužbenci azilnega doma pritožniku izdati dovolilnico, čeprav ni bilo ugotovljeno, da je zanjo zaprosil.

14. Po navedenem Vrhovno sodišče tudi ni sledilo pritožnikovemu predlogu za opravo glavne obravnave, saj za to niso izpolnjeni pogoji iz tretjega odstavka 74. člena ZUS-1. Poleg tega so dokazni predlogi, vključno z zaslišanjem pritožnikove "z.z.", nesubstancirani.

15. Po obrazloženem in ker druge pritožbene navedbe niso pomembne za odločitev, podani pa niso niti razlogi, na katere Vrhovno sodišče pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo zoper izpodbijano sodbo kot neutemeljeno zavrnilo (76. člen ZUS-1).

Uredba (EU) št. 604/2013 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 26. junija 2013 o vzpostavitvi meril in mehanizmov za določitev države članice, odgovorne za obravnavanje prošnje za mednarodno zaščito, ki jo v eni od držav članic vloži državljan tretje države ali oseba brez državljanstva (prenovitev).

Prim. s sklepi Vrhovnega sodišča I Up 118/2024 z dne 28. 5. 2024, I Up 1/2023 z dne 1. 3. 2023 in I Up 1/2022 z dne 2. 2. 2022.

Prim. v Kerševan, E. (ur.), Zakon o upravnem sporu s komentarjem, GV Založba, 2019, str. 432 in naslednje; prim. s sodbo VS RS I Up 312/2016 z dne 1. 2. 2017.

Prim. s sodbo I Up 12/2022 z dne 26. 1. 2022 in I Up 68/2022 z dne 30. 3. 2022.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 75, 75/1, 75/1-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.