VSRS Sodba III Ips 19/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-03-10

Franc Seljak (preds.), Maja Jurak (poroč.), mag. Marijan Debelak, dr. Damjan Orož, Magda Teppey

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - PRAVO DRUŽB

dopuščena revizija - odškodninska odgovornost poslovodje - predpostavke odškodninske odgovornosti - navadna škoda - nepotrebni stroški - gospodarska javna služba - negativno dejstvo - trditveno in dokazno breme - dokazna ocena - zavrnitev revizije

Predpostavke odškodninske odgovornosti se pogosto prepletajo. Pri obravnavi konkretnega primera pa se izkaže, da življenjskih okoliščin, ki tvorijo dejansko podlago odškodninske odgovornosti iz prvega odstavka 263. člena ZGD-1, ni mogoče razvrstiti zgolj v okvir posamezne predpostavke odškodninske odgovornosti. Trditev o nakupu poslovno nepotrebnega premoženja predstavlja del trditvene podlage glede predpostavke nedopustnosti ravnanja direktorja družbe, kot tudi glede predpostavke nastanka škode družbi.

Pojavne oblike premoženjskih škod so lahko različne. Odvisne so od načina zatrjevane kršitve. Pri tem je treba upoštevati, da vsakega izdatka družbe, kot na primer za donacije, sponzorstvo, za raziskovalne, naravovarstvene in druge podobne namene, ni mogoče šteti za škodo. Čeprav ne povečujejo dobička družbe (neposredno ali posredno), so lahko takšni izdatki potrebni in upravičeni. V primeru, da gre za gospodarsko javno službo, s katero se zagotavljajo javne dobrine, je pri presoji potrebnosti in upravičenosti izdatkov treba upoštevati, da je pridobivanje dobička družbe že načeloma podrejeno zadovoljevanju javnih potreb.

II. Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti stroške odgovora na revizijo v znesku 1.005,40 EUR v roku 15 dni od prejema te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dne poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti dalje do plačila.

Odločitvi in nosilni razlogi sodišč prve in druge stopnje

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek za plačilo 50.691,00 EUR iz naslova škode, ki naj bi jo tožeči stranki povzročil toženec kot bivši direktor družbe, tedaj organizirane kot delniška družba, z nakupom dveh naprav za odstranjevanje vodnega kamna, ki uporabljata kinetično tehnologijo. Materialnopravna podlaga navedenega spora je v 263. členu Zakona o gospodarskih družbah (nadalje ZGD-1)

v zvezi z 28. členom Zakona o gospodarskih javnih službah (nadalje ZGJS),

po katerem se obrnjeno dokazno breme nanaša le na skrbnost, ne pa na obstoj škode ali vzročne zveze. Sodišče prve stopnje je glede škode ugotovilo, da je bila kupnina plačana za napravi, ki sta bili dobavljeni in vgrajeni ter sta ob nakupu delovali. Poleg tega ni mogoče upoštevati le ekonomskega vidika poslovne odločitve, saj je tožeča stranka javno podjetje, ki deluje v javnem interesu. Ker upravlja največji vodovodni sistem v Sloveniji, je dolžna voditi razvojno področje, preizkušati nove tehnologije in vlagati v razvoj omrežja. Tožeča stranka je s kinetično tehnologijo, ki deluje brez kemičnih dodatkov, reševala problem nastajanja vodnega kamna, ki so ga sicer fizično odstranjevali. Z uporabo naprav naj bi se tudi znatno povečala učinkovitost mikrobiološke dezinfekcije vode. Po izvedenem dokaznem postopku je sodišče sklenilo, da ni mogoče zaključiti, da je bil nakup naprav oziroma da je bila implementacija nove tehnologije za tožečo stranko brez vrednosti. Tožeča stranka je le pavšalno navajala, da sta napravi brez vrednosti ter ni podala konkretnih trditev v smeri, da bi bili kupljeni napravi predragi. Prav tako ni predlagala postavitve izvedenca ustrezne stroke. Ker tožeča stranka svojemu trditvenemu in dokaznemu bremenu glede obstoja in višine nastale škode ni zadostila, je sklenilo, da odškodninska obveznost toženca ni nastala. Kot neodločilno je štelo vprašanje, ali je toženec pregledal konkurenčne ponudbe ter pridobil ustrezne informacije glede nove tehnologije.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pojasnilo je, da je tožeča stranka zatrjevala nastanek škode v višini pogodbene vrednosti obeh naprav, od katerih ni nobenih koristi. Toženec je ovrgel trditve tožeče stranke, saj je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenega dokaznega postopka ugotovilo, da sta bili napravi dobavljeni in vgrajeni, da sta še vedno v lasti in posesti tožeče stranke, da sta delovali v času, ko je bil toženec direktor tožeče stranke, da sta s kinetično tehnologijo odpravljali problematiko tvorjenja vodnega kamna, da je tožeča stranka opustila uporabo naprav ter da ni uveljavljala morebitnih stvarnih napak ali garancijskih zahtevkov. Po uspehu toženca z dokazovanjem se je dokazno breme glede dokazovanja škode spet prevalilo na tožečo stranko, ki dokaznega bremena ni zmogla. Šele ob ugotovljenem nastanku škode bi se moralo sodišče ukvarjati z dolžno skrbnostjo toženca, ki bi moral dokazati, da ni ravnal nedopustno.

3. Na predlog tožeče stranke je Vrhovno sodišče Republike Slovenije s sklepom III DoR 67/2025 z dne 8. 9. 2025 dopustilo revizijo glede vprašanja,

ali sta sodišči prve in druge stopnje pravilno uporabili materialno pravo in pravila v dokaznem bremenu, ko sta presodili, da nosi dokazno breme glede ekonomske (ne) smiselnosti nakupa sredstva, ki naj bi bilo brez vrednosti, tožnik (družba), in ne toženec kot poslovodna oseba?

Povzetek navedb revizije in odgovora na revizijo

4. Tožeča stranka je v zakonskem roku vložila revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Osnovno pravilo glede porazdelitve trditvenega in dokaznega bremena pri uveljavljanju odškodninske odgovornosti organov vodenja in nadzora je opredeljeno v drugem odstavku 263. člena ZGD-1,

ki določa obrnjeno dokazno breme glede skrbnosti ravnanja teh organov. Iz tega pravila sicer izhaja, da je trditveno breme glede nastale škode na tistem, ki uveljavlja odškodninski zahtevek, vendar se lahko, v skladu z uveljavljeno sodno prakso, procesno dokazno breme med postopkom premešča. Tožeča stranka je s tem, ko je trdila, da je bilo nabavljeno sredstvo poslovno nepotrebno in brez ekonomske vrednosti, zatrjevala negativno dejstvo, zaradi česar se je dokazno breme o ekonomski nekoristnosti nakupa prevalilo na toženca. Tako stališče izhaja iz sklepa VS RS III Ips 47/2020. Za tožečo stranko v takem primeru zadošča, da zatrjuje, da je bil nakup spornih naprav poslovno nepotreben in škodljiv. Toženec lahko dokaže nasprotno, da je bil nakup potreben in da je pri nakupu ravnal s potrebno skrbnostjo oziroma da tožeča stranka z nakupom ni bila oškodovana. Tožbenega zahtevka zato sodišči ne bi smeli zavrniti zaradi pomanjkljive trditvene podlage. Sodišče prve stopnje bi moralo opraviti presojo, ali je toženec uspel dokazati, da tožeči stranki škoda ni nastala oziroma se drugače razbremeniti odgovornosti. Sodišče druge stopnje je sklenilo, da naj bi toženec dokazal, da tožeči stranki škoda zaradi nakupa naprav ni nastala, čeprav sodišče prve stopnje take dokazne presoje ni opravilo. Poleg tega je dokazni zaključek sodišča druge stopnje v nasprotju z izvedenimi dokazi. Toženec, razen lastnega zaslišanja, ni predlagal nobenih drugih relevantnih dokazov, niti ni zatrjeval nobenih drugih relevantnih dejstev, medtem ko je tožeča stranka dokazala, da delovanje naprav ni imelo učinka. Sodišče druge stopnje je nepravilno štelo, da za toženca zadošča že golo zanikanje negativnega dejstva, saj to povsem izvotli pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu. Ker sta izhajali iz zgrešenih materialnopravnih izhodišč glede porazdelitve trditvenega in dokaznega bremena v zvezi z zatrjevanim nakupom poslovno nepotrebnega sredstva, se sodišči nista ukvarjali z bistvenimi materialno pravnimi vprašanji pri presoji odškodninske odgovornosti poslovodstva gospodarske družbe. Vrhovnemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi, sodbi nižjih sodišč razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

5. V odgovoru na revizijo toženec navaja, da izpodbijani sodbi sledita stališču pravne teorije in ustaljene sodne prakse glede predpostavk odškodninske odgovornosti po 263. členu ZGD-1, po katerem trditveno in dokazno breme glede obstoja škode nosi tožeča stranka. Sodišči sta odločali o predpostavki škode, katere obstoj in višino mora dokazati tožeča stranka ter ni presojalo smotrnosti poslovne odločitve. Vse relevantne okoliščine glede škode je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje, zato ne drži trditev tožeče stranke, da naj bi pritožbeno sodišče namesto sodišča prve stopnje naredilo dokazno oceno. Zmotno je tudi stališče tožeče stranke, da je s trditvami o poslovno nepotrebnem sredstvu brez vrednosti zatrjevala negativno dejstvo, zaradi česar naj bi se dokazno breme o ekonomski koristnosti nakupa preneslo na toženca. Tožeča stranka bi morala konkretno navesti in dokazati, da se je zaradi nakupa naprav njeno premoženje zmanjšalo in v kakšnem obsegu. Morala bi podati trditve o dejanski premoženjski izgubi, bodisi v obliki zmanjšanja vrednosti premoženja (npr. zaradi nedelovanja oziroma neuporabnosti opreme), bodisi v obliki koristi, ki bi jo lahko dosegla, če do posla ne bi prišlo. Škodo bi nato morala dokazati z ustreznimi dokaznimi sredstvi (npr. s cenitvijo, knjigovodsko dokumentacijo, strokovnim mnenjem o nedelovanju oziroma neučinkovitosti naprav). Tožeča stranka napravi še vedno poseduje in bi ju lahko uporabljala, zato se z nakupom njeno premoženje ni zmanjšalo. Glede na ugotovljeno dejansko stanje sta sodišči pravilno sklenili, da tožeča stranka ni izpolnila svojega trditvenega in dokaznega bremena glede obstoja in višine škode. V kolikor ena od predpostavk odškodninske odgovornosti ni podana, sodišče ni dolžno presojati, ali so podane druge predpostavke odškodninske odgovornosti. Za uporabo obrnjenega dokaznega bremena po 263. členu ZGD-1 ni bilo podlage, saj se ta nanaša na presojo smotrnosti poslovne odločitve oziroma vestnosti ravnanja poslovodje, kar bi bilo predmet presoje šele po dokazanem obstoju škode. Predlaga, da Vrhovno sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrne.

6. Odločilne dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, na katere je Vrhovno sodišče vezano (drugi odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku, nadalje ZPP) so naslednje:

- Tožeča stranka, ki s pitno vodo oskrbuje uporabnike na svojem področju, je javno podjetje. Upravlja največji vodovodni sistem v Sloveniji. Njena glavna dejavnost je zbiranje, prečiščevanje in distribucija vode.

- Težave z nabiranjem vodnega kamna na vodovodnem sistemu je reševala s fizičnim odstranjevanjem naloženega vodnega kamna.

- Kot direktor tožeče stranke je toženec leta 2020 sklenil pogodbo o izvedbi javnega naročila, s katero je naročil nabavo in montažo dveh naprav z uporabo kinetične tehnologije za zmanjšanje nastajanja vodnega kamna, ki delujeta brez kemičnih dodatkov. Napravi sta bili namenjeni za uporabo na lokacijah dveh vodnih postaj na vodovodnem sistemu ..., kjer je problematika nalaganja vodnega kamna bolj izrazita.

- Cena nakupa naprav je bila 50.691,00 EUR (z DDV). Tožeča stranka je kupnino v celoti plačala.

- Dobava in zagon naprav sta bili opravljeni. Napravi sta delovali v času, ko je bil toženec direktor tožeče stranke. Nova tehnologija je delovala. Napravi sta odpravljali problematiko tvorjenja vodnega kamna.

- Tožeča stranka z navedeno opremo še vedno razpolaga, vendar je zaradi dodatnih stroškov ne uporablja za odstranjevanje vodnega kamna.

7. V prvem odstavku 263. člena ZGD-1 je odgovornost članov uprave oblikovana z generalno klavzulo, ki temelji na standardu skrbnosti vestnega in poštenega gospodarstvenika. V primerih, v katerih je treba konkretne dolžnosti članov uprave šele izpeljati iz navedene zakonske določbe, se pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu iz drugega odstavka 263. člena ZGD-1

nanaša tako na predpostavko krivde, kot tudi na predpostavko protipravnosti.

Dokazno breme glede nastanka škode in njene višine

ter vzročne zveze ostane na tožeči stranki kot oškodovancu.

8. Na abstraktni ravni torej materialno pravo jasno določa, na kateri stranki je trditveno in dokazno breme glede posamezne predpostavke odškodninske odgovornosti uprave. Pri obravnavi konkretnega primera pa se izkaže, da življenjskih okoliščin, ki tvorijo dejansko podlago te oblike odškodninske odgovornosti, ni mogoče razvrstiti zgolj v okvir posamezne predpostavke odškodninske odgovornosti. Predpostavke odškodninske odgovornosti se pogosto prepletajo.

Skrbnost vestnega in poštenega gospodarstvenika je tako (vsaj) praviloma tudi element same dopustnosti ravnanja.

Ugotovitev o opustitvi dolžnosti vestnega in skrbnega izpolnjevanja nalog uprave hkrati zadošča za sklep, da opustitev predstavlja vzrok nastanka škode.

9. Pravno priznana premoženjska škoda je samo tista kršitev pravice, ki povzroči še nadaljnjo posledico, in sicer bodisi zmanjšanje premoženja družbe (navadna škoda), bodisi preprečitev njenega povečanja (izgubljeni dobiček). Pojavne oblike premoženjskih škod so lahko različne. Odvisne so od načina zatrjevane kršitve. Zmanjšanje vrednosti premoženja družbe se lahko kaže v primerjavi z vrednostjo, ki bi jo premoženje družbe imelo, če kršitve ne bi bilo.

Navadna škoda se lahko kaže tudi v obliki nepotrebnih stroškov družbe.

Pri tem je treba upoštevati, da vsakega izdatka družbe, kot na primer za donacije, sponzorstvo, za raziskovalne, naravovarstvene in druge podobne namene, ni mogoče šteti za škodo. Čeprav ne povečujejo dobička družbe (neposredno ali posredno), so lahko takšni izdatki potrebni in upravičeni.

V primeru, da gre za gospodarsko javno službo, s katero se zagotavljajo javne dobrine, je pri presoji potrebnosti in upravičenosti izdatkov treba upoštevati, da je pridobivanje dobička družbe že načeloma podrejeno zadovoljevanju javnih potreb.

10. V obravnavani zadevi je tožeča stranka trdila, da ji je toženec povzročil škodo z nakupom poslovno nepotrebnih naprav za odstranjevanje vodnega kamna, ki sta zanjo brez sleherne koristi, zaradi česar naj bi se vrednost njenega premoženja zmanjšala v višini vrednosti kupljenih naprav. Zmanjšanje premoženja družbe naj bi se kazalo v obliki stroškov nakupa poslovno nepotrebnega sredstva. Pri presoji (ne)potrebnosti izdatkov je, glede na že povedano, treba upoštevati tudi, da lahko naprava, namenjena izboljšanju kakovosti pitne vode, sodi med potrebne in upravičene izdatke, čeprav neposredno ne prispeva k povečanju dobička družbe, niti k zmanjšanju njenih stroškov.

11. Trditev o nakupu poslovno nepotrebnega premoženja predstavlja v konkretnem primeru tako del trditvene podlage glede predpostavke nedopustnosti ravnanja direktorja družbe, kot tudi glede predpostavke nastanka škode družbi. Toženec se lahko zoper odškodninski tožbeni zahtevek družbe brani ne le tako, da dokazuje, da je pri nakupu nove tehnologije ravnal z zahtevanim standardom dolžne skrbnosti, temveč tudi tako, da izpodbija obstoj predpostavke škode.

Trditveno in dokazno breme glede nastanka škode zaradi nakupa poslovno nepotrebnega sredstva je bilo na tožeči stranki, kot sta pravilno ugotovili sodišči nižjih stopenj.

12. Tožeča stranka revizijo v bistvenem opira na stališče, da naj bi s tem, ko je zatrjevala, da je bilo nabavljeno sredstvo poslovno nepotrebno in brez ekonomske vrednosti, zatrjevala negativno dejstvo, zaradi česar naj bi se dokazno breme o ekonomski koristnosti nakupa prevalilo na toženca. Pri dokazovanju negativnih dejstev je treba uporabiti pravilo, da je dokazno breme na tistem, ki zatrjuje obstoj, in ne na tistem, ki zatrjuje neobstoj dejstva.

Negativno dejstvo je torej v sodni praksi uporabljen izraz za neobstoj dejstva.

Takšni so bili v sodni praksi obravnavani primeri (ne)izročitve spornih zneskov,

Trditev, da naj bi bilo kupljeno sredstvo za tožečo stranko brez vrednosti, ne predstavlja negativnega dejstva. Dokazno breme se iz navedenega razloga ni prevalilo na toženca. Ta zadeva se zato razlikuje od zadeve III Ips 47/2020, v kateri je Vrhovno sodišče zavzelo stališče, da tožeči stranki ni mogoče naložiti bremena dokazovanja glede neutemeljenega pričakovanja sinergijskih učinkov.

13. Pri nadaljnji analizi je mogoče ugotoviti, da je tožeča stranka svojemu trditvenemu (in dokaznemu) bremenu v zvezi z nastankom škode sprva zadostila s trditvijo o zmanjšanju premoženja družbe zaradi nakupa poslovno nepotrebnih naprav za odstranjevanje vodnega kamna, kar je dokazovala s predloženimi dokazili v zvezi z nakupom le-teh. Po prevalitvi procesnega dokaznega bremena nanj, se je toženec pred sodiščem prve stopnje branil s prerekanjem trditev tožeče stranke, da je bil nakup naprav z uporabo nove tehnologije brez vrednosti oziroma koristi za tožečo stranko. Navedel je, da so se z nakupom naprav težave zaradi nabiranja vodnega kamna na vodovodnem omrežju reševale z uporabo nove, inovativne tehnologije, ki je uporabnikom zagotavljala boljšo kvaliteto pitne vode. Toženec je svoje navedbe dokazoval ne le z lastnim zaslišanjem, temveč tudi s številnimi drugimi dokazi (izjavo glede tehničnih parametrov Kinetic tehnologije z dne 17. 1. 2020 in 17. 2. 2020, podeljenimi patenti, potrditvenim pismom Službe Vlade za razvoj in kohezijsko politiko o uvrstitvi Kinetic tehnologije v pametno specializacijo in dolgoročno strategijo razvoja Slovenije, ...). Sodišče prve stopnje je bilo tako soočeno z nasprotujočimi trditvami obeh pravdnih strank glede odločilnega dejstva, na katerem je tožeča stranka utemeljevala škodo v obliki nepotrebnega izdatka za nakup obeh spornih naprav. Vendar sodišče prve stopnje o koristnosti kupljenih osnovnih sredstev ni sklepalo zgolj na podlagi porazdelitve trditvenega in dokaznega bremena obeh strank, kot mu očita tožeča stranka v reviziji, temveč je ugotovitev o tem pravno pomembnem dejstvu rezultat pred sodiščem prve stopnje izvedenega dokaznega postopka. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje (20. in 23. točka obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje), katerim je pritrdilo sodišče druge stopnje (10. točka obrazložitve izpodbijane sodbe) in na katere je revizijsko sodišče vezano, izhaja dokazni zaključek, da je bila ovržena trditev tožeče stranke, da kupljeni napravi nista imeli nobene koristi za tožečo stranko. Neutemeljen je zato revizijski očitek, da je sodišče druge stopnje na neizkazanost zatrjevane škode sklepalo zgolj na podlagi golega zanikanja trditev tožeče stranke. Ob takšnem dokaznem zaključku je pravilna materialnopravna presoja sodišč prve in druge stopnje, da tožeča stranka ni uspela dokazati obstoja škode, kot jo je zatrjevala, to je v višini nastalih stroškov za nakup obeh naprav. Glede revizijskih očitkov, s katerimi skuša revidentka te dokazne zaključke izpodbiti s sklicevanjem na protispisnost in na druge procesne kršitve, pa revizija sega preko dopuščenega revizijskega vprašanja (371. člen ZPP).

14. Z revizijskimi navedbami, da je dokazala, da delovanje naprav ni imelo nikakršnega učinka, tožeča stranka uveljavlja nedovoljen revizijski razlog (drugi odstavek 370. člena ZPP), zato revizijsko sodišče nanje ni dolžno odgovarjati.

Odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje in odločitev o reviziji

15. Dopuščeno revizijsko vprašanje se nanaša na pravilno uporabo materialnega prava. Ob pojasnjenih odgovorih na revizijske očitke je odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje negativen. Sodišči prve in druge stopnje sta presojo, da tožeča stranka ni uspela dokazati obstoja zatrjevane škode, oprli na dokazni zaključek na podlagi izvedenega dokaznega postopka, ki je ovrgel izhodišče tožeče stranke, da napravi nista imeli nobene koristi za tožečo stranko. Očitek nepravilne uporabe materialnega prava je zato neutemeljen, kar narekuje zavrnitev revizije (378. člen ZPP).

16. Tožeča stranka z revizijo ni uspela, zato ni upravičena do povrnitve stroškov revizijskega postopka, pač pa je dolžna povrniti stroške tožencu, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila. Priznane stroške predstavlja nagrada za zastopanje v zvezi z vložitvijo odgovora na revizijo (tretji odstavek 22. člena Odvetniške tarife (nadalje OT), odmerjena na 1.350 točk oziroma 810,00 EUR ter pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev 23,5 točk oziroma 14,10 EUR (tretji odstavek 11. člena Odvetniške tarife), vse povečano za 22% davka na dodano vrednost oziroma 181,30 EUR, skupaj 1.005,40 EUR.

17. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenem v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Član organa vodenja ali nadzora mora pri opravljanju svojih nalog ravnati v dobro družbe s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika in varovati poslovno skrivnost družbe (prvi odstavek 263. člena ZGD-1).

Za vsa vprašanja, ki se nanašajo na položaj javnega podjetja, se uporabljajo predpisi, ki urejajo položaj podjetij oziroma gospodarskih družb, če s tem ali drugim zakonom niso urejena drugače (28. člen ZGJS).

Člani organa vodenja ali nadzora so solidarno odgovorni družbi za škodo, ki je nastala kot posledica kršitve njihovih nalog, razen če dokažejo, da so pošteno in vestno izpolnjevali svoje dolžnosti (prvi stavek drugega odstavka 263. člena ZGD-1).

Člani organa vodenja ali nadzora so solidarno odgovorni družbi za škodo, ki je nastala kot posledica kršitve njihovih nalog, razen če dokažejo, da so pošteno in vestno izpolnjevali svoje dolžnosti (drugi odstavek 263. člena ZGD-1).

Primerjaj P. Podgorelec, Odškodninska odgovornost članov poslovodstva - analiza nekaterih sodb Vrhovnega sodišča RS, Podjetje in delo 5/2013, str. 767.

Glej II Ips 495/2004, II Ips 443/2006, II Ips 544/2007 in druge.

Primerjaj R. Bohinc v M. Kocbek (ur.) Veliki komentar zakona o gospodarskih družbah, ZGD-1, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 316. Tako tudi P. Podgorelec, Splošna odškodninska odgovornost članov organov vodenja ali nadzora delniške družbe po ZGD-1, Podjetje in delo 6-7/2010/XXXVI, str. 981. Glej tudi V. Mayr, Odškodninska odgovornost članov organov vodenja in nadzora, Odvetnik 70, april 2015, str. 17.

Glej L. Koman Perenič, Škoda in odškodnina, DZS, Ljubljana 2004, str. 32, D. Jadek Pensa v M. Juhart, N. Plavšak (ur.) Obligacijski zakonik s komentarjem, splošni del, 1.knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str.667, N. Plavšak v N. Plavšak (ur.) Obligacijsko pravo, splošni del, GV Založba, Ljubljana 2009, str. 498 in 499.

Glej III Ips 45/2016. Podobno III Ips 90/2018, po kateri nedoseganje standarda skrbnosti pomeni (tudi) protipravnost kot predpostavko odškodninske odgovornosti.

Tako tudi P. Podgorelec, Splošna odškodninska odgovornost članov organov vodenja ali nadzora delniške družbe po ZGD-1, Podjetje in delo 6-7/2010/XXXVI, str. 981.

Tako glede nekoristnih izdatkov zaradi kršitve pogodbe D. Možina, Odškodninska odgovornost za kršitev pogodbe, Podjetje in delo 2/2016/XLII, str. 269.

Glej B. Bratina, Vidiki odgovornosti uprave delniške družbe in razmerje pri odpoklicu, Podjetje in delo, št. 5-6/1995/XXI, str. 643. Tako tudi R. Bohinc v M. Kocbek (ur.), Veliki komentar zakona o gospodarskih družbah, ZGD-1, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 315.

Pri zagotavljanju javnih dobrin je pridobivanje dobička podrejeno zadovoljevanju javnih potreb (drugi odstavek 2. člena ZGJS).

Glej J. Zobec v L. Ude in A. Galič (ur.), Pravni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list, GV Založba, 2006, str. 346 in 347.

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 263, 263/1, 263/2

Zakon o gospodarskih javnih službah (1993) - ZGJS  - člen 28

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 212, 215

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.