VSRS Sodba IV Ips 22/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-03-19

Mitja Kozamernik (preds.), mag. Andreja Sedej Grčar (poroč.), mag. Aleksander Karakaš

obstoj prekrška - kršitev materialnih določb zakona - kršitev kazenskega zakona - skrajna sila - upravičljiva skrajna sila

Razlogi sodišča prve stopnje ne dosegajo standarda resnične nevarnosti, temveč gre za zatrjevano nevarnost, ki je opisana na abstraktni in splošni ravni in je na tej podlagi ni mogoče ovrednotiti kot konkretno oziroma stvarno nevarnost. Razlogi sodišča prve stopnje v zvezi z zatrjevano nevarnostjo se namreč nanašajo na doseganje enakopravnosti informacij zaradi enostranskega poročanja, kar nima neposredne zveze s preprečevanjem ogrožanja zdravja državljanov Republike Slovenije, ki naj bi bilo ogroženo zaradi potencialno (neznanih) hudih stranskih učinkov cepiv. Poudariti gre, da v pravnomočni sodbi ogroženo zdravje ni konkretizirano na način, da bi bili konkretno izpostavljeni domnevni hudi stranski učinki cepiv, temveč gre iz razlogov sodbe razbrati, da gre zgolj za posplošeno trditev o možnosti stranskih učinkov cepiv. To pa pomeni, da v pravnomočni sodbi ni niti obrazloženo niti dokazano, da je nevarnost zares obstajala. Na podlagi razlogov prvostopenjske sodbe tako ni mogoče zaključiti, da je bila nevarnost stvarna oziroma resnična, temveč je bila ocena o nevarnosti zgolj potencialna, abstraktna - neznana in pavšalno zatrjevana.

Tudi, če bi bila zatrjevana nevarnost resna in stvarna, vstop v studio RTV z namenom doseči poročanje o možnih stranskih učinkih cepiv ne bi preprečilo te nevarnosti, saj ravnanje storilke ni bilo sposobno prekiniti oziroma odvrniti zatrjevane nevarnosti. Če bi kršiteljica preprečevala zatrjevano nevarnost bi moralo biti njeno ravnanje ciljno usmerjeno v dejansko preprečevanje cepljenja, saj naj bi ravno na podlagi cepljenja prišlo do nevarnosti za zdravje ljudi. Izpolnitev biti očitanih prekrškov tako za kršiteljico ni bila edina možnost preprečiti zatrjevane nevarnosti. Zaradi navedenega gre zaključiti, da zatrjevane nevarnosti ni bilo mogoče preprečiti z ravnanji kršiteljice in zatorej ravnanje kršiteljice ni bilo primerno sredstvo niti nujen ukrep za odvračanje zatrjevane nevarnosti.

Prvostopenjska sodba docela zmotno interpretira elemente skrajne sile, ki jih tudi zmotno prepoznava v dejanju kršiteljice in zato posledično njeno ravnanje ocenjuje, kot dejanje v skladu s pravom. Pri tem se opira na različne argumente, ki segajo onkraj pravnega odločanja in legitimira protipravnost ravnanja z razlogi, ki so bistveno onkraj pravne presoje.

Zahtevi se ugodi in se ugotovi kršitev po 1. točki 156. člena Zakona o prekrških v zvezi z 8. členom Zakona o prekrških v zvezi s prvim odstavkom 32. člena Kazenskega zakonika.

1. Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo ZSV 440/2023 z dne 25. 8. 2025 ugodilo zahtevi za sodno varstvo, ki jo je vložila storilka prekrška A. A. ter odločbo o prekršku spremenilo tako, da se postopek zaradi prekrškov po 6. točki prvega odstavka 38. člena Zakona o javnih zbiranjih (v nadaljevanju ZJZ), 4. točki prvega odstavka 37. člena ZJZ, prvem odstavku 22. člena Zakona o javnem redu in miru (v nadaljevanju ZJRM-1) in 3. točki prvega odstavka 40. člena ZJZ, ustavi.

2. Zoper pravnomočno sodbo, na podlagi določb 169. do 171. člena ZP-1, v zvezi s prvim odstavkom 422. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovna državna tožilka Mateja Jadrič Zajec, s predlogom, da Vrhovno sodišče zahtevi ugodi ter ugotovi, da je bila z izpodbijano sodbo storjena kršitev iz 2. točke 154. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) v zvezi s 1. in 2. točko 156. člena ZP-1 v zvezi s prvim odstavkom 32. člena KZ-1 in 8. členom ZP-1 in 1. točke 154. člena ZP-1 v zvezi z drugim odstavkom 155. člena ZP-1 v zvezi s 1. točko prvega odstavka 136. člena ZP-1.

3. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti poslalo storilki, ki je na zahtevo odgovorila ter predlagala, da Vrhovno sodišče zahtevi ne ugodi.

4. Pregled zadeve pokaže, da je bila A. A. z odločbo o prekršku Policijske postaje Ljubljana Center št.: 5550097592230 z dne 27. 2. 2023 spoznana za odgovorno prekrška po prvem odstavku 38. člena ZJZ, prekrška po prvem odstavku 37. člena ZJZ, prekrška po prvem odstavku 22. člena ZJRM-1 in prekrška po prvem odstavku 40. člena ZJZ. Za navedene prekrške ji je prekrškovni organ v skladu z drugim odstavkom 27. člena ZP-1 izrekel enotno globo v višini 1.333,83 EUR. Iz izreka odločbe gre razbrati, da naj bi A. A. prekršek po prvem odstavku 38. člena ZJZ storila s tem, ko je izvedla javni shod v nasprotju z napovedanim programom, saj je z udeleženci javnega shoda zapustila prireditveni prostor in vstopila v prostore Radio televizije Slovenije (v nadaljevanju RTV) ter odšla po stopnicah v snemalni studio 3. Prekršek po prvem odstavku 37. člena ZJZ naj bi storila s tem, ko kot vodja shoda ni sledila pozivom policije ter javnega shoda ni razpustila, temveč se je skupaj s preostalimi udeleženci javnega shoda ulegla na tla snemalnega studia 3 ter se prijela za roke in z drugimi udeleženci shoda sklenila krog. Prekršek po prvem odstavku 22. člena ZJRM-1 naj bi storila s tem, ko ni upoštevala odrejenega zakonitega ukaza policistov, ki so jo večkrat pozvali, naj javni shod razpusti, prav tako ni upoštevala zakonitega ukaza, da zapusti prostore RTV. Prekršek po prvem odstavku 40. člena ZJZ pa naj bi storila s tem, ko ni zapustila javnega shoda, kljub večkratni zahtevi policije, ki je javni shod razpustila.

5. Zoper navedeno odločbo je A. A. vložila zahtevo za sodno varstvo, ki ji je Okrajno sodišče v Ljubljani ugodilo s sodbo ZSV 440/2023 z dne 25. 8. 2025 in prekrškovni postopek ustavilo. V obrazložitvi svoje odločitve je sodišče navedlo, da so sicer podani zakonski znaki predhodno navedenih prekrškov, vendar je kršiteljica ravnala v upravičljivi skrajni sili, ki izključuje protipravnost njenega ravnanja. Sodišče je ocenilo, da je kršiteljica ravnala v dobri veri, brez škodljivosti in škodoželjnosti, izključno z namenom varovanja zdravja ljudi, s svojimi dejanji pa je povzročila očitno manjše zlo, da bi odvrnila večje zlo, ker je varovala dobrino najvišjega ranga (življenje in zdravje) na račun dobrine nižjega ranga (mirno javno zborovanje in upoštevanje ustnih odredb uradnih oseb). Sodišče je ocenilo, da je bila podana neposredna nevarnost, ki je ni bilo mogoče odvrniti drugače. Nevarnost je sodišče prepoznalo v možnih stranskih učinkih cepljenja proti virusu COVID-19, kar naj bi grozilo nepoučenim posameznikom zaradi enostranskega poročanja o cepivih, ki so bili v medijih predstavljeni kot varni in učinkoviti. To je za ljudi predstavljalo resno grožnjo, nevarnost pa je bila resnična tako v subjektivnem kot v objektivnem smislu. Glede izbire sredstva je sodišče presodilo, da je bil vstop v stavbo RTV v nasprotju s programom shoda in neupoštevanje odredb uradnih oseb, za kršiteljico zadnja možnost, ker je pred tem izčrpala vsa druga sredstva, da bi dosegla kritično javnost.

6. Vrhovna državna tožilka v vloženi zahtevi nasprotuje razlogom sodišča prve stopnje, ki se tičejo ugotovljene upravičljive skrajne sile ter zatrjuje, da nevarnost ni bila stvarna niti neposredna, prav tako ni obstajala istočasnost med nevarnostjo in njenim odvračanjem, zatrjevanih posledic pa ni bilo mogoče preprečiti z dejanjem kršiteljice.

7. Po določbi 8. člena ZP-1 se v prekrškovnih postopkih Kazenski zakonik (v nadaljevanju KZ-1) uporablja smiselno, kar velja tudi za določbo o upravičljivi skrajni sili, ki jo zajema prvi odstavek 32. člena KZ-1. Prvi odstavek 32. člena KZ-1 določa, da dejanje, ki je storjeno, da bi storilec od sebe ali koga drugega odvrnil istočasno nevarnost, ki je ni bilo mogoče odvrniti drugače, ni protipravno, če je povzročeno zlo manjše od zla, ki je grozilo. Za obstoj upravičljive skrajne sile morajo biti tako (kumulativno) podane naslednje predpostavke: 1) podana je istočasna nevarnost, 2) storilec nevarnost odvrača od sebe ali tretje osebe, 3) nevarnosti ni mogoče odvrniti drugače, torej na drug način in 4) povzročeno zlo je manjše od zla, ki je grozilo.

8. Iz prvostopenjske sodbe gre, kot že izpostavljeno, razbrati, da je sodišče nevarnost prepoznalo v resni grožnji, ki je grozila zdravju več kot dveh milijonov ljudi, ker ti zaradi enostranskega medijskega poročanja niso bili obveščeni o možnih stranskih učinkih cepiv proti virusu COVID-19. Ugotoviti gre, da ti razlogi sodišča prve stopnje ne dosegajo standarda resnične nevarnosti, temveč gre za zatrjevano nevarnost, ki je opisana na abstraktni in splošni ravni in je na tej podlagi ni mogoče ovrednotiti kot konkretno oziroma stvarno nevarnost. Razlogi sodišča prve stopnje v zvezi z zatrjevano nevarnostjo se namreč nanašajo na doseganje enakopravnosti informacij zaradi enostranskega poročanja, kar nima neposredne zveze s preprečevanjem ogrožanja zdravja državljanov Republike Slovenije, ki naj bi bilo ogroženo zaradi potencialno (neznanih) hudih stranskih učinkov cepiv. Poudariti gre, da v pravnomočni sodbi ogroženo zdravje ni konkretizirano na način, da bi bili konkretno izpostavljeni domnevni hudi stranski učinki cepiv, temveč gre iz razlogov sodbe razbrati, da gre zgolj za posplošeno trditev o možnosti stranskih učinkov cepiv. To pa pomeni, da v pravnomočni sodbi ni niti obrazloženo niti dokazano, da je nevarnost zares obstajala. Na podlagi razlogov prvostopenjske sodbe tako ni mogoče zaključiti, da je bila nevarnost stvarna oziroma resnična, temveč je bila ocena o nevarnosti zgolj potencialna, abstraktna - neznana in pavšalno zatrjevana. Pravo upraviči ravnanje storilca, ko se ta znajde v neizbežni resnični nevarnosti, ne pa v primerih, ko obstaja potencialna oziroma abstraktna nevarnost. Zaključiti gre, da v obravnavanem primeru nevarnost v razlogih pravnomočne sodbe ni izkazana kot sočasna, realna in resna.

9. Glede na dejstvo, da je Vrhovno sodišče presodilo, da ni bila podana istočasna nevarnost tudi ni mogoče opraviti testa manjšega zla. Test manjšega zla se namreč opravi šele potem, ko je ugotovljeno, da je bilo odvračanje nevarnosti res nujno potrebno,

česar v obravnavanem primeru Vrhovno sodišče ni ugotovilo. Prav tako ni mogoč zaključek, da je kršiteljica ravnala v skrajni sili, ker morajo biti pogoji za skrajno silo izpolnjeni kumulativno, vendar je Vrhovno sodišče v nadaljevanju presojalo tudi preostale navedbe v zahtevi vrhovne državne tožilke, ki se tičejo načina odvračanja nevarnosti.

10. V zvezi z odvračanjem nevarnosti oziroma pri izbiri sredstva kršiteljice, vlagateljica trdi, da kršiteljica s svojim ravnanjem, tj. z vstopom v studio RTV ter z neupoštevanjem odredb policistov, zatrjevane nevarnosti objektivno ni mogla preprečiti. Za presojo neizogibne potrebnosti odvračanja nevarnosti je bistveno, da je ravnanje storilca sposobno odvrniti nevarnosti ter da gre pri ravnanju posameznika za najmanj invazivni poseg v pravno zavarovano dobrino, s katerim je nevarnost mogoče odvrniti oziroma prekiniti.

Tudi, če bi bila zatrjevana nevarnost resna in stvarna, vstop v studio RTV z namenom doseči poročanje o možnih stranskih učinkih cepiv ne bi preprečilo te nevarnosti, saj ravnanje storilke ni bilo sposobno prekiniti oziroma odvrniti zatrjevane nevarnosti. Če bi kršiteljica preprečevala zatrjevano nevarnost bi moralo biti njeno ravnanje ciljno usmerjeno v dejansko preprečevanje cepljenja, saj naj bi ravno na podlagi cepljenja prišlo do nevarnosti za zdravje ljudi. Če je želela kršiteljica zgolj informirati javnost, pa nikakor ni mogoče trditi, da je bil vdor v studio RTV edina možnost za dosego tega cilja, kajti za informiranje javnosti obstajajo poleg medijev še številna glasila, kot tudi socialna omrežja in podobno. Poudariti je potrebno, da v kolikor obstaja drug, primernejši način odvračanja zatrjevane nevarnosti, s katerim posameznik poseže v pravno varovane dobrine v manjšem obsegu, mora posameznik uporabiti ta primernejši način.

Po presoji Vrhovnega sodišča tako ne gre slediti razlogom prvostopenjske sodbe, da je bila izbira javnega servisa RTV za kršiteljico nujna zaradi velikega dosega, pokritosti in visoke gledanosti dnevnoinformativnih oddaj, saj to nikakor ne more predstavljati edinega načina na katerega bi bilo mogoče odvračati zatrjevano nevarnost. V skrajni sili ravna storilec, ki se znajde v situaciji, kjer lahko ogroženo pravno zavarovano dobrino reši le tako, da izpolni bit kaznivega dejanja oziroma prekrška ter s tem poškoduje drugo pravno dobrino, ki je zaščitena v biti izvršenega dejanja.

Izpolnitev biti očitanih prekrškov za kršiteljico ni bila edina možnost preprečiti zatrjevane nevarnosti. Po presoji Vrhovnega sodišča, ravnanje kršiteljice ni bilo direktno usmerjeno v reševanje zdravja državljanov temveč je bilo usmerjeno v vsebino poročanja s strani RTV. Zaradi navedenega gre zaključiti, da zatrjevane nevarnosti ni bilo mogoče preprečiti z ravnanji kršiteljice in zatorej ravnanje kršiteljice ni bilo primerno sredstvo niti nujen ukrep za odvračanje zatrjevane nevarnosti.

11. Glede na vse navedeno tudi ni mogoč zaključek, da je bilo ravnanje kršiteljice istočasno z zatrjevano nevarnostjo, saj se je ravnanje storilke, kot že pojasnjeno, nanašalo na poročanje s strani RTV, ki pa ne predstavlja konkretne grožnje, ki bi lahko povzročila poškodbo življenja ali zdravja ljudi in zoper katero bi bila potrebna takojšnja reakcija odvračanja. Nevarnost mora namreč biti tako intenzivna, da zahteva takojšnje ukrepanje posameznika brez odlašanja, kar v pravnomočni sodbi niti ni ugotovljeno.

12. Prvostopenjska sodba docela zmotno interpretira elemente skrajne sile, ki jih tudi zmotno prepoznava v dejanju kršiteljice in zato posledično njeno ravnanje ocenjuje, kot dejanje v skladu s pravom. Pri tem se opira na različne argumente, ki segajo onkraj pravnega odločanja in legitimira protipravnost ravnanja z razlogi, ki so bistveno onkraj pravne presoje. Vrhovno sodišče zaključuje, da je prvostopenjsko sodišče, s tem, ko je razsodilo, da dejanja storilke niso prekršek, ker je storilka ravnala v skrajni sili, storilo kršitev materialnih določb zakona po 1. točki 156. člena ZP-1 v zvezi z 8. členom ZP-1 in s prvim odstavkom 32. člena KZ-1. Ker je zahteva vložnice utemeljena, vendar vložena v škodo storilke prekrška, se je Vrhovno sodišče, v skladu z določbo tretjega odstavka 424. člena ZKP v zvezi z 385. členom ZKP, omejilo na ugotovitev kršitve ter v pravnomočno sodbo ni posegalo.

13. Vrhovno sodišče je ugotovilo zatrjevane kršitve določb zakona, zato je zahtevi za varstvo zakonitosti vrhovne državne tožilke ugodilo.

Tako tudi sodba VS RS IV Ips 39/2017 z dne 27. 6. 2017.

Glej Kazenski zakonik s komentarjem, splošni del, GV Založba, Ljubljana 2021, Miha Šepec, str. 509.

Zakon o prekrških (2003) - ZP-1  - člen 8, 145, 156-1

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 32, 32/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSRS Sodba IV Ips 28/2015, enako tudi IV Ips 27/2015, IV Ips 29/2015, IV Ips 30/2015