VSRS Sodba I Kp 11301/2022
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2025-03-07

Mitja Kozamernik (preds.), Maja Baškovič (poroč.), Marjeta Švab Širok, mag. Aleksandra Hočevar Vinski, mag. Jonika Marflak Trontelj

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje umora - opis kaznivega dejanja - elementi kaznivega dejanja - drugi nizkotni nagibi - silobran - dokazni predlogi - prištevnost - sprememba obtožnice

Pomočnika izvršitelja sta v danih okoliščinah dejansko izvrševala sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah In 115/2007 z dne 7. 1. 2021, na podlagi katerega se je izvršba zoper dolžnico G. A. nadaljevala z rubežem in cenitvijo dolžničinih premičnin. Sodišči sta pojasnili, da je bil odvzem zarubljenega vozila, za katerega je bila dan kasneje razpisana dražba, sestavni del rubeža in s tem izvršbe. Prvostopenjsko sodišče se je obrazloženo opredelilo tako do okoliščine, da sta oba uradni osebi, ki delujeta v imenu izvršitelja, da med opravila pomočnika izvršitelja sodi tudi oprava rubeža premičnin in da je uradno dejanje fizičnega odvzema premičnin in njihov odvoz v hrambo opredeljeno v Zakonu o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) in v Pravilniku o opravljanju službe izvršitelja ter da lahko pomočnika brez navzočnosti izvršitelja opravljata odvzem premičnine, ki jih je dolžnik dolžan izročiti. Pri tem se je sklicevalo na pravilne pravne podlage in napravilo tudi logičen sklep, da sta pomočnika izvršitelja izvrševala sklep sodišča.

Glede na opis so elementi, ki opredeljujejo očitek kaznivega dejanja umora po 2. in 4. točki 116. člena KZ-1, med seboj prepleteni in se pri opredelitvi kaznivega dejanja, ki naj bi ga obtoženec storil "iz drugih nizkotnih nagibov", v bistvenem ne ločijo od okoliščin, s katerimi je opisan očitek, da je dejanji storil "zaradi postopka in odločitve sodnika". Tako se pri obeh očitkih podvaja, da je šlo za dejanje odvzema premičnine - vozila, da sta pomočnika izvršitelja delovala v okviru svojih pristojnosti in zadolžitev, da sta izvrševala sklep sodišča, da je obtoženec temu nasprotoval. V preostanku opisa, "da jima je obtoženec z ustrelitvijo preprečil, da bi odpeljala osebni avtomobil in se izmaknil obveznosti izročitve zarubljenega osebnega avtomobila," pa kljub temu, da gre za vsekakor zavržno ravnanje, tudi Vrhovno sodišče ugotavlja, da tak opis obtoženčevih ravnanj ne dosega praga, da bi ga bilo mogoče pravno opredeliti kot kaznivi dejanji umora, storjeni iz drugih nizkotnih nagibov. Pritrditi je zaključku drugostopenjskega sodišča v točki 87 obrazložitve, da je tak opis mogoče strniti pod očitek ene kvalifikatorne okoliščine in sicer, da je obtoženec dve kaznivi dejanji umora storil zaradi postopka in odločitve sodnika po 2. točki 116. člena KZ-1.

I. Pritožbe se zavrnejo kot neutemeljene in se potrdita sodbi sodišča druge in prve stopnje.

II. Obtoženca se oprosti plačila sodne takse kot stroška pritožbenega postopka.

1. Okrožno sodišče v Celju je s sodbo III K 11301/2022 z dne 27. 10. 2023 obtoženega A. A. spoznalo za krivega dveh kaznivih dejanj umora po 2. in 4. točki 116. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in mu za vsako kaznivo dejanje umora določilo kazen 26 let zapora. Na podlagi 3. točke drugega odstavka 53. člena KZ-1 v zvezi s prvim odstavkom 53. člena KZ-1 mu je izreklo enotno kazen 30 let zapora in mu v enotno kazen vštelo čas, ki ga je obtoženi prestal v priporu, in sicer od 24. 2. 2022 od 18.17 ure dalje. Na podlagi prvega odstavka 73. člena KZ-1 mu je izreklo varnostni ukrep odvzema predmetov, to je pištole znamke "Češka Zbrojovka", model 27, kalibra 7,65 mm, ki je bila uporabljena za kaznivi dejanji. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) ga je oprostilo povrnitve stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, odločilo pa, da mora na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP povrniti potrebne izdatke oškodovancev B. B., mladoletnega C. B. in D. B. in potrebne izdatke in nagrado njihovih pooblaščencev, o katerih bo po pravnomočnosti sodbe izdan poseben sklep. Na podlagi prvega odstavka 97. člena ZKP nagrada in potrebni izdatki zagovornikov obtoženca, ki sta mu bila postavljena po uradni dolžnosti, Marka Meznariča in mag. Albine Vedenik, bremenijo proračun. Odločilo je tudi, da na podlagi prvega in drugega odstavka 105. člena ZKP oškodovance B. B., mladoletnega C. B. in D. B. z njihovimi premoženjskopravnimi zahtevki napoti na pravdo.

2. Višje sodišče v Celju je s sodbo I Kp 11301/2022 z dne 5. 6. 2024 pritožbi obtoženčevega zagovornika delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo v odločbi o krivdi tako, da je iz opisa kaznivih dejanj po prvem in tretjem odstavku izpustilo besedilo "iz nizkotnih nagibov", v pravni opredelitvi tako, da se kaznivi dejanji umora pravno opredelita po 2. točki 116. člena KZ-1, v odločbi o kazni pa tako, da se obtožencu za vsako kaznivo dejanje umora določi kazen le po 2. točki 116. člena KZ-1. V preostalem je pritožbo zagovornika, pritožbo obtoženca pa v celoti, zavrnilo kot neutemeljeni in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

‒ obtoženec brez izrecne navedbe pritožbenih razlogov, po vsebini pa iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja s prošnjo, da pride do pravičnega sojenja;

‒ zagovornik obtoženca v pritožbi in njeni dopolnitvi iz vseh pritožbenih razlogov po 370. členu ZKP s predlogom Vrhovnemu sodišču, "da pritožbi v celoti ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi, razveljavi tudi sodbo sodišča prve stopnje ter vrne zadevo v novo sojenje sodišču prve stopnje pred spremenjenim senatom in z drugim državnim tožilcem;"

‒ okrožna državna tožilka je pritožbo vložila iz razloga po 2. točki prvega odstavka 370. člena ZKP v zvezi s 4. točko 372. člena ZKP, to je zaradi kršitve kazenskega zakona in predlagala, da Vrhovno sodišče njeni pritožbi ugodi in sodbo sodišča druge stopnje glede sodbe sodišča prve stopnje spremeni tako, da v odločbi o krivdi sodbe sodišča prve stopnje v prvem in tretjem odstavku opisa kaznivih dejanj ponovno doda besedilo "iz nizkotnih nagibov," v pravni opredelitvi sodbe sodišča prve stopnje obe kaznivi dejanji umora pravno opredeli po 2. in 4. točki 116. člena KZ-1 in v odločbi o kazni sodbe sodišča prve stopnje obtožencu za vsako kaznivo dejanje določi kazen po 2. in 4. točki 116. člena KZ-1.

4. Obtoženčev zagovornik je v odgovoru na pritožbo državne tožilke Vrhovnemu sodišču predlagal, da njeno pritožbo kot neutemeljeno zavrne.

5. Državna tožilka je na pritožbo obtoženca in na pritožbo njegovega zagovornika odgovorila in predlagala, da Vrhovno sodišče pritožbi obtoženca in njegovega zagovornika v celoti zavrne kot neutemeljeni.

6. Obtoženec je v vloženi pritožbi zahteval, da se ga obvešča o pritožbeni seji Vrhovnega sodišča. Vrhovno sodišče je zato na podlagi drugega odstavka 398. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 378. člena ZKP opravilo javno pritožbeno sejo, ki so se je udeležili obtoženec A. A., njegov zagovornik, odvetnik Marko Meznarič in vrhovni državni tožilec Harij Furlan in na seji predstavili glavne poudarke svojih pritožb in odgovorov nanje.

8. Vloga Vrhovnega sodišča, ko odloča o pritožbi zoper sodbo sodišča druge stopnje, je izrazito kontrolne narave (enako kot vloga pritožbenega sodišča, ko odloča o pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje, le da Vrhovno sodišče ne more preveriti pravilnosti dokazne ocene z izvedbo dokazov na obravnavi, kakor to lahko stori pritožbeno sodišče), kar pomeni, da Vrhovno sodišče kontrolira metodo, s katero je nižje sodišče prišlo do svojih zaključkov in argumente, s katerimi je te zaključke obrazložilo. Dejansko stanje bo pravilno ugotovljeno takrat, ko bo podana gotovost v ugotovljena dejstva, pomembna za meritorno odločanje z uporabo materialnega prava. Pot, po kateri pride sodišče do takšnega zaključka, pa mora biti korektno izpeljan dokazni postopek, pri katerem bo sodišče izvedlo vse relevantne dokaze in izreklo sodbo po načelu proste presoje dokazov. Vrhovno, kot pritožbeno sodišče bo glede na svojo kontrolno funkcijo lahko podvomilo v pravilnost ugotovljenih odločilnih dejstev, če bo menilo, da je bil nek dokaz napačno ocenjen, da nižje sodišče ni presodilo vseh odločilnih dejstev v njihovi medsebojni povezavi, ali da kakšnih pomembnih delov določenega dokaza sploh ni presojalo, ter v primeru, ko bo ugotovilo, da dokazna ocena sodišča ni logična in prepričljivo obrazložena (zmotna ugotovitev dejanskega stanja). Izpodbijano sodbo pa bo razveljavilo tudi v primeru, če bo ugotovilo, da sodišče kakšnega pomembnega dejstva za presojo sploh ni ugotavljalo in zato tudi ni ugotovilo (nepopolno ugotovljeno dejansko stanje).

9. Bistvo kazenskopravnega očitka po spremenjeni obtožnici pred sodiščem prve stopnje je bilo, da je obtoženec storil dve kaznivi dejanji umora po 2. in 4. točki 116. člena KZ-1, ko je dne 24. 2. 2022 okoli 17.45 ure, na svojem domu pred stanovanjsko hišo na naslovu ..., s pištolo znamke "Češka Zbrojovka”, model 27, cal. 7,65 mm, ustrelil E. B. v predel obraza pod desnim očesom in mu s tem povzročil strelno poškodbo možganovine in edema možganov, ki so privedle do poškodb, zaradi katerih je na kraju umrl, nakar je z isto pištolo ustrelil še F. B. v levo senčno regijo glave in ji s tem povzročil poškodbe, zaradi katerih je istega dne v Splošni bolnišnici Celje umrla, dejanje pa je storil zaradi postopka in odločitve sodnika, ki je v izvršilnem postopku izdal sklep Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah In 115/2007 z dne 7. 1. 2021, na podlagi katerega se je že dovoljena izvršba nadaljevala z rubežem in cenitvijo dolžnikovih premičnih stvari, pri čemer sta pomočnika izvršitelja E. B. in F. B. tega dne na domu A. A. nameravala realizirati navedeni sklep z odvzemom že zarubljenega osebnega avtomobila znamke Citroen z reg. št. ..., last G. A. - žene A. A., katerega je imel v posesti A. A. in ga za potrebe razpisane dražbe odpeljati v hrambo izvršitelja, s čimer se A. A. ni strinjal in iz nizkotnih nagibov, saj je E. B. in F. B. ustrelil, ker sta kljub njegovemu nasprotovanju vztrajala pri uradnem dejanju fizičnega odvzema osebnega avtomobila, pri tem pa se ni oziral na to, da sta zgolj v okviru svojih pristojnosti in zadolžitev, ki sta jih imela kot pomočnika izvršitelja izvrševala zakonit sklep sodišča ter jima je s tem, ko ju je ustrelil, preprečil, da bi odpeljala osebni avtomobil in se izmaknil obveznosti izročitve zarubljenega osebnega avtomobila. Višje sodišče je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo in iz opisa kaznivih dejanj izpustilo besedilo "iz nizkotnih nagibov" ter kaznivi dejanji umora pravno opredelilo le po 2. točki 116. člena KZ-1, sodbo pa v nespremenjenih delih potrdilo.

K pritožbi obtoženca in njegovega zagovornika:

10. Obtoženec v svoji laični pritožbi zatrjuje, da se ne strinja z ugotovitvami prvih dveh sodišč, saj ni bil oseba postopka in ni dobil nobenega sklepa sodišča kot se mu očita, dolžnica je bila njegova žena G. A. Dražba za zarubljeno vozilo je bila razpisana za 25. 2. 2022 ob 14.30 uri, v večernih urah 24. 2. 2024 pa sta se na dvorišču njegovega doma pojavili dve osebi z namenom, da odpeljeta osebni avto Citroen brez sklepa sodišča. Nista pokazala dokumentov, da sta izvršitelja in ko je moškemu rekel, da z izvršbo nima nič, da je avto od žene, ta z ženo razgovora ni hotel opraviti in začela sta se verbalno in fizično prerivati. Moški je videl, da je obtoženec pod vplivom alkohola, pa je kljub temu vztrajal pri odvzemu avtomobila. Med prerivanjem je v besu stekel po stopnicah v hišo po orožje, pa ga je moški kljub temu, da je videl orožje v njegovi roki, zopet fizično napadel. Žena ju je poskušala razdvojiti in takrat se je umaknil na desno in ustrelil v zrak, da bi ga prestrašil, nato pa se je obrnil proti njemu, ko ga je napadel s solzivcem v oči iz razdalje 20 do 30 cm. Prijel se je za oči, bil je v trenutku slep in ne spominja se, kaj se je potem zgodilo. Ima dokaze o visoki alkoholiziranosti in da je bil napaden s solzivcem. Sam dogodek obžaluje, ne more pa se spomniti tega, da je moril. Bil je pod vplivom alkohola in napaden s sprejem ter pod velikim stresom. Meni tudi, da če bi ravnali strokovno in človeško, do tega ne bi prišlo, zato prosi, da pride do pravičnega sojenja.

11. Pritožba obtoženčevega zagovornika je vložena iz vseh pritožbenih razlogov, torej zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvene kršitve določb kazenskega postopka, zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zaradi odločbe o kazenski sankciji, zato se bo Vrhovno sodišče tudi do pritožbenih navedb obtoženca opredelilo ob obravnavi pritožbe njegovega zagovornika.

12. Zagovornik obtoženca primarno vlaga pritožbo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in pritožbenemu sodišču očita, da novih dokazov, ki so bili v pritožbenem postopku zoper sodbo sodišča prve stopnje predstavljeni oziroma navedeni ter obrazloženi, ni upoštevalo. Tudi v tej pritožbi se navajajo nova dejstva in novi dokazi, ki so pomembni za pravilno in popolno ugotovitev dejanskega stanja zadeve, zato Vrhovnemu sodišču predlaga, da jih upošteva, saj novi dokazi smiselno potrjujejo, da je obtoženčev zagovor utemeljen, oziroma da je bil potek dogodkov takšen, kot ga je obtoženec navajal v svojem zagovoru.

Glede zatrjevanih bistvenih kršitev določb kazenskega postopka:

13. Pritožnik drugostopenjskemu sodišču očita, da je kršilo načelo kontradiktornosti, ki določa, da mora tožilec navesti dejstva, na katera opira svoj zahtevek in predlagati dokaze, s katerimi ta dejstva dokazuje, da pa je iz 49. točke obrazložitve višjega sodišča razvidno, da kljub temu, da takšnih navedb in dokazov tožilstvo ni predložilo, sodišče druge stopnje zmotno presoja, da gre za domnevno neživljenjski in nelogičen zagovor obtoženca, zato ni mogoče več govoriti o nepristranskem sodišču kot elementu pravice do poštenega sojenja, ki ga vsakomur v 23. členu zagotavlja Ustava Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), saj je pri presoji dokazov pritožbeno sodišče prekršilo načelo, da mora sodišče v dvomu vedno odločiti v korist obtoženca.

14. Vrhovno sodišče ugotavlja, da sta se obe sodišči do vsebine obtoženčevega zagovora jasno opredelili, o tem zakaj zagovoru ne sledita, pa sta navedli tehtne in prepričljive razloge in sicer obe sodišči v več točkah, strnjeno pa prvostopenjsko sodišče v točki 45, višje pa v točki 68 svoje obrazložitve. Takšne razloge sprejema tudi Vrhovno sodišče, se bo pa do slednjih opredelilo v nadaljevanju te odločbe, ko bo obravnavalo obtoženčevo pritožbo in tiste dele zagovornikove pritožbe, ki se nanaša na zatrjevanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Okoliščina, da sodišči po stališču zagovornika nista na podlagi dokazov ugotovili, zakaj naj bi se na rokah E. B. nahajali smodniški delci, pa je okoliščina, ki v tej kazenski zadevi sploh ni odločilna. Z gotovostjo je v sodbah obeh sodišč ugotovljeno in z ustrezno prepričljivostjo obrazloženo, da je bil strelec vseh treh nabojev iz pištole obtoženec, torej sama okoliščina, zakaj naj bi se na roki E. B. nahajali smodniški delci, na takšen, z dokazi podprt zaključek, nima nikakršnega vpliva. Količina smodniških delcev na roki pomočnika izvršitelja ob nespornem dejstvu, da je bil strelec obtoženec, zato tudi ni odločilna okoliščina. Vrhovno sodišče očitane kršitve 23. člena Ustave ni prepoznalo.

15. Zagovornik uveljavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka, ko opozarja, da predsednica senata priči H. H. ni dovolila postaviti vprašanja, v kakšnih okoliščinah je njegova stranka zahtevala, da se vozilo odvzame pred dražbo, kar je nerazumljiva odločitev predsednice senata in predstavlja kršitev pravice do obrambe. Obtoženec je bil po stališču pritožnika neupravičeno prikrajšan za pravico do kontradiktornosti oziroma za pravico, da z odgovorom te priče, ki izvršilne postopke pozna, sodišču ponudi nasprotne, razbremenilne dokaze. Pritožnik s posplošenim sklicevanjem na kršitev pravice do obrambe z zavrnitvijo enega vprašanja priči, ki je bila zaslišana v preiskavi, nato pa še dvakrat na glavni obravnavi in sicer o okoliščinah, ki se na obravnavano zadevo ne nanašajo, ne izkaže vpliva, ki bi ga tako zatrjevana kršitev imela na zakonitost sodbe, zato te njegove pritožbene navedbe ni mogoče ustrezno preizkusiti.

16. Pritožba uveljavlja tudi kršitev pravice do svobodne izbire zagovornika iz 29. člena Ustave in bistveno kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, hkrati pa tudi bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 3. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker sta bili dve obravnavi opravljeni brez zagovornika, čeprav je njegova navzočnost na obravnavi obvezna. Sodišče po stališču obrambe namreč ni upoštevalo opravičila in bolniškega staleža zagovornika in je kljub prošnji obtoženca z dne 28. 6. 2023, da ga v kazenskem postopku zagovarja odvetnik Meznarič, postavilo drugo zagovornico po uradni dolžnosti. Gre za ukrep ki po mnenju pritožnika ni sorazmeren, sodišče je z nepravilno odločitvijo delovalo neverodostojno in je obšlo izbiro zagovornika ter neposredno poseglo v zaupanje med odvetnikom in obtožencem.

17. Vrhovno sodišče ugotavlja, da kršitve, ki jih uveljavlja zagovornik, niso nastale. Odvetnik Marko Meznarič je bil s sklepom predsednice prvostopenjskega sodišča dne 27. 2. 2022 določen za zagovornika obtožencu po uradni dolžnosti. Zagovornik je 9. 6. 2023 sodišču prve stopnje predložil prošnjo za preložitev glavnih obravnav zaradi predvidenega bolniškega staleža od 9. 6. 2023 dalje s predlogom, da se naroki za 12. 6., 26. 6. in 27. 6. 2023 prekličejo. Sodišče prve stopnje je narok za obravnavo 12. 6. 2023 preklicalo, medtem ko narokov za 26. 6. in 27. 6. 2023 ni preklicalo. Je pa predsednica sodišča že 12. 6. 2023 izdala sklep, s katerim je bila za zagovornico po uradni dolžnosti obtožencu določena odvetnica mag. Albina Vedenik iz Celja, medtem ko zagovornik odvetnik Meznarič ni bil razrešen. Na prošnjo zagovornice, ki se je sklicevala na primeren čas za pripravo obrambe, je sodišče preklicalo tudi naroke za 26. 6., 27. 6. 2023 in 6. 7. 2023. Sodišče prve stopnje je opravilo narok za glavno obravnavo 22. 8. 2023, na katerem je bila poleg obtoženca zagovornica navzoča, na obravnavi je tudi aktivno sodelovala. Pričam I. I., G. A. in H. H. je zastavljala vprašanja in na naroku podajala tudi dokazne predloge. Opravljen je bil še narok za glavno obravnavo 29. 8. 2023, na katerem je bila zagovornica navzoča, prav tako obtoženec. Na tem naroku je sodišče prebralo listine. Na naroku za glavno obravnavo 14. 9. 2023 pa sta bila navzoča oba zagovornika po uradni dolžnosti, odvetnik Marko Meznarič in odvetnica mag. Albina Vedenik, zato je sodišče zagovornico istega dne razrešilo. Vrhovno sodišče se je v svoji sodbi I Ips 49475/2015 z dne 15. 10. 2020 že jasno opredelilo, da je pravica do proste izbire zagovornika v primeru obvezne formalne obrambe lahko omejena, če se sodišče s tem izogne prekinitvi oziroma preložitvi naroka, kadar to narekujejo posebne okoliščine primera. V obravnavani zadevi je šlo za priporno zadevo, ki terja hitro postopanje sodišča in sodišče prve stopnje je obtožencu takoj po prejetem sporočilu njegovega zagovornika o predvideni odsotnosti, postavilo zagovornico po uradni dolžnosti. Ta je imela glede na čas, ki je pretekel od prejema sklepa sodišča o določitvi odvetnice za zagovornico po uradni dolžnosti do naslednjega opravljenega naroka za glavno obravnavo tudi dovolj časa za študij spisa in pripravo obrambe, svojo vlogo na dveh narokih pa je tudi aktivno izvajala. Vrhovno sodišče ugotavlja, da slednje ni vplivalo na učinkovitost obtoženčeve obrambe in s takšno odločitvijo sodišča obtoženčeva pravica do obrambe ni bila kršena. Prav tako ne drži, da je bila glavna obravnava opravljena brez oseb, katerih navzočnost na glavni obravnavi je obvezna, saj je bila na obeh problematiziranih narokih za glavno obravnavo poleg obtoženca navzoča tudi zagovornica. Zagovornik tudi z ničemer ni izkazal, da v tej zvezi konkretni kazenski postopek ne bi bil pošten kot celota, zato Vrhovno sodišče takšne pritožbene navedbe zavrača kot neutemeljene.

18. Obtoženčev zagovornik sodiščema očita sporen opis historičnega dogodka v obtožnici in meni, da se nista odzvali na odgovor obrambe v zvezi z modifikacijo obtožbe.

Ker tudi drugostopenjska sodba o ugovorih pravne narave nima nobenih razlogov, po stališču pritožnika sodišče ni popolnoma rešilo predmeta obtožbe in je zagrešilo bistveno kršitev določb po 7. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, obtoženca pa prikrajšalo za njegovo pravico po prvem odstavku 322. člena ZKP. Vrhovno sodišče ugotavlja, da očitane kršitve niso podane. Sodišče prve stopnje je s sklepom II Ks 11301/2022 z dne 25. 7. 2022 odločilo o ugovoru zoper obtožnico in ugovor, ki ga je vložil zagovornik, zavrnilo. Nadaljnji ugovori obrambe glede obtožnice pa so se nanašali na opis dejanja, torej na dejansko stanje, ki ga je na glavni obravnavi ugotavljalo sodišče prve stopnje v dokaznem postopku. Zato je pritrditi stališču višjega sodišča v točki 18 obrazložitve, da tosmerne pritožbene navedbe pomenijo zgolj zagovornikovo problematiziranje dejanskega stanja. Zagovornik v delu pritožbe, v katerem se sklicuje na določbe ZKP, ki določajo, kaj mora vsebovati obtožnica, niti ne pojasni, česa slednja ne vsebuje, zato se do takšnih nekonkretiziranih navedb ni mogoče izjaviti.

19. Državni tožilec sme med dokaznim postopkom spremeniti obtožnico, kadar spozna, da izvedeni dokazi kažejo, da se je spremenilo v obtožnici navedeno dejansko stanje.

sme tožilec v okviru istega historičnega dogodka spremeniti obtožbo neodvisno od tega, ali so se v zadevi pojavili novi dokazi ali ne; zadošča že njegova (drugačna) subjektivna ocena izvedenih dokazov, s čimer se zasleduje uresničitev načela materialne resnice. Pooblastilo za spreminjanje obtožnice samo po sebi ni v neskladju z obdolženčevimi procesnimi jamstvi v kazenskem postopku, če tožilec pooblastil ne zlorabi in če je istočasno dopuščeno, da nasprotna stranka varuje svoje pravice v načeloma enakem pravnem položaju, kot če do spremembe obtožbe ne bi prišlo.

Ključno je, da sprememba obtožbe ne okrni obdolženčeve pravice do obrambe, kar zajema ne le možnost, da vnaprej pripravi obrambo, pač pa tudi, da zaradi spremembe obtožnice ni prevaran ali spravljen v zadrego pri pripravi in predstavitvi obrambe ter da ni postavljen v položaj presenečenja.

Sodišče prve stopnje je spremembo obtožnice z dne 20. 9. 2023 sprejelo. Obtoženec je 5. 10. 2023 na naroku za glavno obravnavo v zvezi s spremembo obtožnice podal dodaten zagovor, v katerem je takšni spremembi nasprotoval in poudaril, da je dejanje storil v neprištevnem stanju, saj je bil pod vplivom alkohola, bil je zelo razburjen in napaden je bil s solzivcem. Zagovornik je spremembi obtožnice nasprotoval z navajanjem in zatrjevanjem drugačnega poteka dogodkov, kot ta izhaja iz spremenjene obtožnice ter s trditvijo, da je bil obtoženec neprišteven. Kot je to v točki 18 svoje obrazložitve ustrezno navedlo že višje sodišče, je bila sprememba obtožnice posledica ugotovitve državne tožilke, da izvedeni dokazi kažejo na to, da se je spremenilo v obtožnici navedeno dejansko stanje, izvedena je bila torej v skladu s 344. členom ZKP. Na tak način se je višje sodišče do pritožbenih navedb, ki so se nanašale na spremembo obtožnice, obrazloženo opredelilo. Vrhovno sodišče pa k vsemu že obrazloženemu še dodaja, da po določbi tretjega odstavka 344. člena ni ugovora zoper spremenjeno obtožnico, zato zagovornik odgovore obeh sodišč na "ugovor zoper spremenjeno obtožnico" neutemeljeno pogreša. Ker je spremenjena obtožnica nadomestila prvotno, pa zagovornik v zvezi s spremembo obtožnice tudi ne more uspeti z uveljavljanjem bistvene kršitve določb po 7. točki prvega odstavka 371. člena ZKP - torej z očitkom, da sodišči nista popolnoma rešili predmeta obtožbe.

20. Zagovornik v vloženi pritožbi neutemeljeno zatrjuje, da izrek sodbe sodišča druge stopnje nasprotuje razlogom sodbe in tako uveljavlja absolutno bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Meni, da je navedba sodišča druge stopnje v izpodbijani sodbi v 22. točki obrazložitve v nasprotju z izrekom oziroma odločitvijo pritožbenega sodišča. S tem, ko je drugostopenjsko sodišče sodbo spremenilo in iz opisa kaznivih dejanj izpustilo del opisa o nizkotnem nagibu, je po mnenju obtoženčevega zagovornika pritrdilo ne le pritožbi zagovornika glede pritožbenega razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, temveč je ugodilo tudi obtoženčevi pritožbi, medtem ko je v 5. točki obrazložitve izpodbijane sodbe nepravilno navajalo, da je pritožba obtoženca v celoti neutemeljena. Pritožnik s takšnim pritožbenim navajanjem ne more uspeti. Sodišče druge stopnje je namreč v zvezi z vsebino pritožbe obtoženčevega zagovornika glede na opis dejanja (in ne v zvezi z dejanskim stanjem) ugotovilo kršitev kazenskega zakona, saj je obtoženčev zagovornik v pritožbenem postopku pred višjim sodiščem oporekal pravni opredelitvi kaznivih dejanj. Odločilo je, da se pritožbi obtoženčevega zagovornika delno ugodi in sodba sodišča prve stopnje spremeni v odločbi o krivdi tako, da je iz opisa kaznivih dejanj po prvem in tretjem odstavku izpustilo besedilo "iz nizkotnih nagibov", posledično s tem pa je poseglo tudi v pravno opredelitev kaznivega dejanja in v odločbo o kazni, medtem ko je v preostalem pritožbo zagovornika, pritožbo obtoženca pa v celoti, zavrnilo kot neutemeljeni in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Na takšen način je vsebinske razloge podalo v točki 5 kot tudi v točkah 84 do 90 svoje obrazložitve. Obrazložitev se ne nanaša na to, da je sprememba opisa, pravne opredelitve in odločbe o kazenski sankciji posledica zmotno ali nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, temveč ugotovitve, da nizkoten nagib iz opisa dejanj ne izhaja, zato zatrjevana kršitev ni nastala. Povsem neobrazloženo pa zagovornik zatrjuje obstoj nasprotja med izrekom in obrazložitvijo sodbe sodišča druge stopnje, ki se nanaša na 22. točko, saj v tej sodišče zgolj povzema bistvene poudarke obtoženčeve pritožbe in pritožbe njegovega zagovornika glede nepopolno oziroma zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, zato se Vrhovno sodišče do takšnih navedb ne more obrazloženo opredeliti.

21. Obtoženčev zagovornik v zaključku drugostopenjskega sodišča, da je do spora med obtožencem in E. B. prišlo po krivdi obtoženca in da naj bi on napadel E. B. ter da pomočnika izvršitelja zaradi obtoženčevega nasilnega ravnanja nista imela niti časa niti možnosti poklicati policije, prepoznava kršitev obtoženčeve pravice do obrambe, ker je višje sodišče dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, samo spremenilo in s tem zagrešilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP ter s tem poseglo v ustavno varovano jedro pravice do pritožbe oziroma dvostopenjskega sojenja. Pri tem uveljavlja tudi bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 9. točki in po 10. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker je bila obtožba prekoračena in je bilo na ta način glede omenjenega odločilnega dejstva odločeno v škodo obtoženca, čeprav se je obravnavala le njegova pritožba oziroma pritožba njegovega zagovornika. Pritožnik ne more uspeti s tezo, da so te navedbe pritožbenega sodišča v nasprotju z izvedenimi dokazi sodišča prve stopnje, da za takšno sklepanje pritožbeno sodišče ni navedlo nobenih prepričljivih razlogov in da je prezrlo, da je bil obtoženec v prvem stiku s pomočnikoma izvršitelja neoborožen in da je šele po prvem verbalnem in fizičnem konfliktu odšel v hišo po pištolo. Pritožnik s povzemanjem obtoženčevega zagovora glede uveljavljanja bistvenih kršitev določb kazenskega postopka ne more ovreči pravilnih zaključkov prvostopenjskega sodišča o dinamiki dogajanja na kraju, ki jih je višje sodišče v svoji sodbi kot odgovor na pritožbene navedbe zagovornika navedlo, zato je potrebno sodbi sodišča prve in druge stopnje brati kot celoto. Zatrjevane kršitve pravice do obrambe zagovornik v pritožbi ni z ničemer izkazal, sodišče druge stopnje je svoj zaključek v točki 38 izčrpno obrazložilo, zato kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ni podana, v zaključku drugostopenjskega sodišča, ki ga problematizira pritožba, pa tudi ni prepoznati bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 9. točki in po 10. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ki sta zatrjevani povsem posplošeno in neobrazloženo.

22. Obtoženčev zagovornik v pritožbi vztraja, da bi sodišče prve stopnje dopis oškodovanca D. B. z dne 11. 3. 2023 moralo izločiti, ker je bil oškodovanec pred tem že zaslišan. Izločiti pa bi moralo tudi izvedensko mnenje dr. Riglerja, in sicer zaradi očitka o njegovi pristranskosti. Pritožnik s takšnimi pritožbenimi navedbami ne more uspeti. Pritožnik ne navaja, kakšno kršitev s takšnimi neobrazloženimi navedbami uveljavlja. Gre za tako posplošena navajanja o tem, da bi morali biti dopis (ker je bil D. B. že zaslišan) in izvedensko mnenje (ker je izvedenec prekoračil svoje pristojnosti) izločena, zagovornik pa tudi ne izkaže vpliva na (ne)zakonitost izpodbijane sodbe, da bi se lahko opravila presoja morebitnega uveljavljanja obstoja kršitve iz drugega odstavka 371. člena ZKP. Če pa pritožnik meni, da gre v teh primerih za kršitev iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, pa je v zahtevi izostala obrazložitev, iz katerih razlogov sta dopis in izvedensko mnenje nezakonita, zato Vrhovno sodišče na tako neobrazložene pritožbene navedbe ne more odgovoriti.

23. Zagovornik v pritožbi in njeni dopolnitvi na več mestih uveljavlja kršitev pravice do obrambe po drugem odstavku 371. člena ZKP, ker sta sodišči zavrnili dokazne predloge obrambe, kar je razlog, da sta dejansko stanje nepopolno oziroma zmotno ugotovili. Po stališču obrambe sta sodišči neutemeljeno zavrnili naslednje dokazne predloge:

‒ pridobitev fotokopije izvirnika sporazuma med upnikom in dolžnico G. A.,

‒ pridobitev poročila CSD o družinskih razmerah obtoženca,- pridobitev treh pritožb zoper pomočnika izvršitelja E. B. pri Zbornici izvršiteljev Slovenije in dveh pritožb pri Ministrstvu za pravosodje,

‒ postavitev sodnega izvedenca za toksikologijo,

‒ zaradi dvoma v pravilnost mnenja dr. Preglja bi moral biti postavljen nov izvedenec psihiatrične stroke, glede na predhodne ugotovitve dr. Lundra pa bi sodišče moralo sprejeti njegovo mnenje,

‒ angažirati novega izvedenca kliničnopsihološke stroke,

‒ pridobiti skupno mnenje izvedencev psihiatrične in kliničnopsihološke stroke.

‒ pridobiti izvedensko mnenje izvedenca oftalmologa, ki bi bilo glede vpliva solzivca na obtoženca po stališču obrambe še kako dobrodošlo,

‒ zaslišati J. J. v zvezi z njegovo pisno izjavo in pribavo tožbe v pravdni zadevi P 76/2023 Okrožnega sodišča v Mariboru, kar vse potrjuje dejstva iz obtoženčevega zagovora,

‒ zaslišati priči K. K. in L. L. glede razjasnitve obtoženčeve osebnosti oziroma njegovega prejšnjega življenja.

24. Vrhovno sodišče ugotavlja, da zagovornik v pritožbi sicer skopo, a pri večini dokaznih predlogov še vedno zadovoljivo obrazloži, zakaj bi sodišči morali izvesti posamezne predlagane dokaze. Z zavrnitvijo le-teh sodiščema očita kršitev pravice do obrambe po drugem odstavku 371. člena ZKP, vpliv na zakonitost izpodbijanih sodb pa pojasnjuje s tezo, da bi sodišči z izvedbo predlaganih dokazov pritrdili obtoženčevemu zagovoru in torej dejansko stanje ugotovili drugače kot to izhaja iz obeh sodb. Zagovornik se ne strinja z obrazložitvijo drugostopenjskega sodišča, da sodišče ni dolžno izvesti vsakega predlaganega dokaza in oporeka celo navajanju vira v zvezi s takšno obrazložitvijo.

25. Kriterije, ki jih sodišča uporabljajo pri odločanju o dokaznih predlogih, je po presoji Vrhovnega sodišča višje sodišče korektno povzelo. Ob tem tudi samo izpostavlja, da pri odločanju o dokaznem predlogu v smislu tretje alineje 29. člena Ustave sodišče zavezujejo merila, ki so se izoblikovala v ustaljeni (ustavno)sodni praksi: (i) glede na načelo proste presoje dokazov sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; (ii) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlagata stranki; (iii) predlagani dokaz mora biti materialnopravno relevanten; (iv) pravno relevantnost predlaganega dokaza mora stranka utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti in (v) v dvomu je šteti vsak dokazni predlog obrambe v korist obdolženca ter ga sodišče mora izvesti, razen če je očitno, da ne more biti uspešen.

26. Stranka mora navesti (i) pravno relevantno dejstvo, katerega obstoj ali neobstoj sodišče ugotavlja s pomočjo predlaganega dokaza; (ii) dokazno sredstvo in (iii) z navedbami okoliščin utemeljiti, da bo z izvedbo predlaganega dokaza mogoče sklepati o pravno relevantnem dejstvu ter da bo dokaz v korist obdolženca.

Sodišče, ki ga zavezuje načelo učinkovitosti in ekonomičnosti postopka (15. člen ZKP), sme zavrniti dokazni predlog, (a) če je nadaljnje izvajanje dokazov zaradi jasnosti zadeve odveč, (b) če je dejstvo, ki naj bi se s predlaganim dokazom dokazovalo, že dokazano ali je brez pomena za zadevo, (c) če je dokazno sredstvo neprimerno ali nedosegljivo, (d) ali če obramba ni zadostila svojemu dokaznemu bremenu ter obstoja in pravne relevantnosti predlaganih dokazov ni utemeljila s potrebno stopnjo verjetnosti. V primeru zavrnitve dokaznega predloga obrambe lahko stranka to uveljavlja kot kršitev pravice v postopku s pravnimi sredstvi. V takšnem primeru mora obramba v pravnem sredstvu, ki ga vlaga zoper odločitev sodišča, konkretno izpodbijati utemeljitve sodišča, zakaj dokaza ni izvedlo, in vsaj verjetno izkazati pravno relevantnost takšnega dokaza na instanci, ki bo o pravnem sredstvu odločala.

27. Do dokaznih predlogov obtoženčevega zagovornika, ki jim sodišče prve stopnje ni sledilo in je predloge zavrnilo, sta se sodišči obrazloženo opredelili in sicer sodišče prve stopnje v točki 4 svoje obrazložitve, višje sodišče pa zlasti v točkah od 72 do vključno 83. Njunim razlogom, ki so jasni, tehtni in prepričljivi, pritrjuje tudi Vrhovno sodišče, kar pojasnjuje v nadaljevanju.

28. Sodišči sta po oceni Vrhovnega sodišča utemeljeno zavrnili dokazne predloge obrambe, ki se nanašajo na ugotavljanje družinskih razmer obtoženca (poročilo CSD o družinskih razmerah obtoženca), saj navedeni dokazni predlog ni bil obrazložen na način, da bi sodišče lahko ugotovilo, katero dejstvo bi s pribavo tega poročila obramba dokazovala. Prav tako nista sledili dokaznemu predlogu v zvezi z razjasnitvijo obtoženčeve osebnosti oziroma njegovega prejšnjega življenja (zaslišanje prič K. K. in L. L.). Sodišče prve stopnje je v zvezi z obtoženčevo osebnostjo izvajalo dokaze, ko je zaslišalo priče H. H., M. M. in G. A. ter odredilo izdelavo izvedenskega mnenja kliničnopsihološke stroke, ki ga je izdelal dr. Rigler in svoje ugotovitve in mnenje tudi jasno in strokovno obrazložil, zaradi česar se ob izostanku navedbe obrambe o tem, kaj bi predlagani priči vedeli o obravnavanem dogodku, takšen dokazni predlog tudi po presoji Vrhovnega sodišča izkaže za nepotrebnega.

29. Sodišči sta kot nepotreben zavrnili tudi dokazni predlog obtoženčevega zagovornika, da se pribavi fotokopija izvirnika sklenjenega sporazuma med pooblaščencem upnika in dolžnico G. A. Sodišče prve stopnje je pridobilo izvršilni spis In 115/2007 Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah, na podlagi česar je v dokaznem postopku ugotovilo, da je G. A. en obrok v višini 3.000 EUR plačala, za kolikor je bila izvršba tudi utesnjena, prav tako pa je sodišče v zvezi s tem kot priči zaslišalo N. N. in G. A. ter razpolagalo tudi s sicer nepodpisanim Sporazumom o poplačilu dolga z dne 1. 6. 2021, zato se razlogom obeh sodišč o zavrnitvi navedenega dokaznega predloga pridružuje tudi Vrhovno sodišče.

30. Prav tako je pritrditi stališču obeh sodišč o neutemeljenosti dokaznega predloga obrambe, poudarjenega tudi v pritožbi, da bi sodišče moralo pridobiti tri pritožbe zoper pomočnika izvršitelja E. B. pri Zbornici izvršiteljev Slovenije in dve pritožbi pri Ministrstvu za pravosodje ter zaslišati pritožnike. Sodišče prve stopnje je o morebitnih disciplinskih postopkih zoper pomočnika izvršitelja E. B. zaslišalo D. B. in opravilo poizvedbe pri Zbornici izvršiteljev Slovenije, obramba pa je predložila tudi odgovor Ministrstva za pravosodje. Utemeljen je zaključek sodišča, da upoštevaje naravo dela pomočnika izvršitelja, njegovo delovanje ni izstopajoče, zlasti pa je pravilna ocena, da ravnanja E. B. v drugih postopkih ne morejo predstavljati podlage za ugotavljanje, kakšno je bilo njegovo obnašanje v obravnavanem času, zato sta sodišči ta dokazni predlog utemeljeno zavrnili.

31. Neutemeljeno obtoženčev zagovornik oporeka zavrnitvi dokaznega predloga za izdelavo izvedenskih mnenj s področja toksikologije in oftalmologije. Glede na pritožbene navedbe, "da bi bilo angažiranje izvedenca oftalmologa glede vpliva solzivca na obtoženca še kako dobrodošlo" se Vrhovno sodišče do tako pavšalno izražene pritožbene navedbe izrecno ne bo izjavljalo, ugotavlja pa, da sta o tem dokaznem predlogu in njegovi neutemeljenosti obe sodišči navedli tehtne in sprejemljive razloge (prvostopenjsko sodišče v točki 4, višje sodišče pa v točki 82).

32. Vrhovno sodišče pa pritrjuje tudi razlogom obeh sodišč v zvezi z zavrnitvijo dokaznega predloga obrambe, da se v dokazovanje pritegne še izvedenca s področja toksikologije. Zagovornik v pritožbi zatrjuje, da bi bila pritegnitev slednjega izredno pomembna za pravilno odločitev v tej zadevi in se pri tem sklicuje na ugotovitve dr. O. O. ter izpostavlja, da je ta navedla, da je pri obtožencu v času dejanja kot zelo verjetna koncentracija alkohola v krvi 1,83 g/kg. Glede zavrnitve tega dokaznega predloga je sodišče prve stopnje navedlo obširne razloge, ki jih je moč strniti in sicer, da je tak predlog neutemeljen. Razloge je črpalo iz zaslišanj obeh izvedencev s področja psihiatrije, ki sta se glede tega vprašanja skladno opredelila in sicer izvedenec dr. Pregelj (da ni pričakovati, da bi ugotovitve toksikologa pomembneje vplivale na že podano mnenje) kot tudi izvedenec dr. Lunder (da toksikologa pri izdelavi mnenja ne potrebuje, ker ima v spisu na voljo rezultate odvzema telesnih tekočin obtožencu). Ob že navedenem je poudariti, da se v postopku rezultati toksikoloških preiskav za obtoženca, ki jih je izdelala Medicinska fakulteta Univerze v Ljubljani dne 10. 3. 2022, nikoli niso problematizirali, navedene podatke sta za izračune uporabila tako izvedenec dr. Lunder, kot tudi izvedena priča dr. O. O.. Dr. Pregelj ob zaslišanjih na glavni obravnavi, ko je bil soočen z dr. Lundrom in nato soočen tudi z rezultati dr. O. O. (da je vrednost 1,83 g/kg lahko obravnavana kot zelo verjetna koncentracija alkohola v krvi v času dogodka), njunim izračunom ni oporekal, je pa pri obtožencu v zvezi s stopnjo intoksikacije v času obravnavanih dogodkov upošteval tudi toleranco posameznika na alkohol v času obravnavanih dogodkov, kar pa lahko ugotavlja le psihiater. Iz navedenih razlogov zato pritožnik z izražanjem nestrinjanja z zaključki izvedenca dr. Preglja, razlogov obeh sodišč, ki dokaznemu predlogu nista sledili, ne more ovreči.

33. Neutemeljene so pritožbene navedbe obtoženčevega zagovornika glede kršitve pravice do obrambe, ki se nanašajo na odreditev novih izvedenskih mnenj psihiatrične stroke in kliničnopsihološke stroke oziroma na potrebo po izdelavi skupnega mnenja izvedencev psihiatrične in kliničnopsihološke stroke, kar je povezano tudi z ugotavljanjem obeh sodišč glede obtoženčeve prištevnosti kot bistvenega elementa krivde. Pritožnik vztraja, da bi moralo sodišče prve stopnje k dokazovanju pritegniti novega izvedenca kliničnopsihološke stroke, glede izvedenskih mnenj s področja psihiatrije pa po eni strani vztraja, da sodišče sprejme izvedensko mnenje dr. Lundra, hkrati pa tudi, da bi moralo določiti novega izvedenca s tega področja ter odrediti izdelavo skupnega mnenja izvedencev obeh strok. Po ustaljenem stališču Vrhovnega sodišča je vprašanje, kdaj je potrebno dopolnjevanje izvedenskega mnenja še z mnenjem drugih izvedencev, stvar dokazne presoje - torej presoje uspeha dokazovanja z izvedencem. 258. člen ZKP samo določa, kako ravnati takrat, kadar so v mnenju vrzeli, ki jih ni mogoče odpraviti z zaslišanjem istega izvedenca. Kdaj so te vrzeli oziroma nejasnosti podane, pa je dejansko vprašanje. To, kar mora sodišče storiti, je le, da strankino kritiko izvedenskemu mnenju, ki je taka, da po njenem predstavlja podlago za postavitev novega izvedenca (258. člen ZKP), obravnava in če je razumno obrazložena, nanjo tudi odgovori. Samo to je (pravna) dolžnost sodišča, ki jo narekuje poštenost postopka (tisti vidik, ki pomeni pravico do izjavljanja).

Po presoji Vrhovnega sodišča v obravnavani zadevi ni izpolnjen pogoj iz 258. člena ZKP, ko bi sodišče lahko zahtevalo mnenje drugih izvedencev kliničnopsihološke oziroma psihiatrične stroke ali skupno mnenje obeh strok. Sodišče prve stopnje namreč ni dvomilo ne v pravilnost mnenja izvedenca dr. Riglerja kot tudi ne v pravilnost mnenja izvedencev Komisije za fakultetna izvedenska mnenja, ki ga je izdelal dr. Pregelj, saj je slednje izvedensko mnenje sodišče prve stopnje sprejelo kot bolj strokovnega in prepričljivejšega glede na mnenje dr. Lundra. Pritrditi je stališču obeh nižjih sodišč, da izdelava novih izvedenskih mnenj ni utemeljena, ker sta izvedenski mnenji dr. Riglerja in dr. Preglja strokovni, objektivni in nepristranski, izvedenca pa sta se tudi opredelila do vseh pripomb in vprašanj. Prav slednje je sodišče prve stopnje preverjalo na več načinov. Na glavni obravnavi so bili vsi trije izvedenci zaslišani, izvedenca dr. Lunder in dr. Pregelj sta bila na obravnavi soočena, po prejemu mnenja dr. O. O., ki ga je v zvezi z delovanjem solzivca in stopnje obtoženčeve opitosti pridobila obramba, je sodišče zaslišalo tako dr. O. O., kot ponovno tudi dr. Preglja. Povsem utemeljeno je sodišče prve stopnje zavrnilo predlog obrambe za dokazovanje z novima izvedencema, saj je ugotovilo, da to ni potrebno, ker sta tako izvedensko mnenje dr. Riglerja kot izvid in mnenje Komisije za fakultetna izvedenska mnenja celovita in strokovno podprta, obramba pa je ves čas postopka imela možnost izvedencem postavljati vprašanja in se izjavljati tako glede uporabljenih metod pri delu izvedencev kot vsebine njihovih ugotovitev, čemur je pritrdilo tudi višje sodišče. Sodišče prve stopnje ni ugotovilo nasprotij in ni podvomilo v pravilnost izvida in mnenja dr. Riglerja in izvida in mnenja dr. Preglja, zato je odločitev sodišča, da predlog obrambe s pritegnitvijo novih izvedencev obeh strok zavrne, pravilna. Vrhovno sodišče se je v svojih predhodnih odločitvah že izjavilo, da so za razliko od ocenjevanja izpovedbe prič kot dokaza, kjer je pomembna zlasti psihološka komponenta, za dokazno oceno izvedenskega dela odločilni predvsem logično racionalni kriteriji. Če se sodnik ne strinja z izvedenskim mnenjem, ga ne more nadomestiti s svojim znanjem, saj je z odredbo že manifestiral svoje stališče, da rabi izvedenčevo pomoč in s tem, da sam nima potrebnega strokovnega znanja. Dokazna ocena izvedenstva se razlikuje od ocene ostalih dokazov, saj pri presoji izvedenskega izvida in mnenja sodnik ne pozna pravil specifične stroke. Glede na zasnovo takšnega kazenskega postopka je izvedenec sodnikov pomočnik, ko gre za ugotavljanje (odločilnih) dejstev, ki je povezano s posebnim strokovnim znanjem. Vendar pa je vselej sodišče tisto, ki oceni izvedensko mnenje in nato sprejme presojo o dokazanosti dejstev, pomembnih za izrek pravilne in zakonite sodbe.

34. Obtoženčeva obramba je že v postopku na prvi stopnji vztrajala, da je potrebno pribaviti fotokopije spisa ali tožbe Okrožnega sodišča v Mariboru s prilogami tožeče stranke B. B. in tožene stranke D. B. Nato pa je zagovornik posamezne listine priložil že pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo, številne pa prilaga tudi tej pritožbi in predlaga, da se listine, ki se nanašajo na pravdno zadevo P 76/2023 preberejo in zatem ponovno zaslišita B. B. in D. B. Obe sodišči sta v svojih sodbah zavzeli jasno stališče, da niti vsebina tožbe niti ostala dokumentacija v navedeni pravdni zadevi, po presoji Vrhovnega sodišča pa tudi ne ponovno zaslišanje prič B. B. in D. B., ne bi v ničemer prispevali k ugotovitvi dejanskega stanja. Obe priči sta bili v tem kazenskem postopku tako v preiskavi kot tudi na glavni obravnavi natančno zaslišani (D. B. celo večkrat), njuni izpovedbi pa sta bili predmet skrbne dokazne ocene. Bistvo kazenskega postopka je, da se ugotovijo vse okoliščine kaznivega dejanja in krivda storilca. V civilnem postopku pa B. B., ki je sicer tudi priča v tem kazenskem postopku, z vložitvijo tožbe izkazuje še poseben interes, katerega cilj je pridobiti odškodnino od bivšega delodajalca njegove žene, to je od D. B. Zato se Vrhovno sodišče strinja z jasnimi in obširnimi razlogi obeh sodišč, ki sta te dokazne predloge zavrnili in se jim v izogib ponavljanju pridružuje. V zvezi z razlogi sodišč prve in druge stopnje, ki obtoženčevega zagovora, ki naj bi ga navedeni dokazi potrdili, nista sprejeli, je v tej odločbi v nadaljevanju podana obširna obrazložitev, na katero se Vrhovno sodišče sklicuje, da se ne bi ponavljalo.

35. Vrhovno sodišče zavrača pritožbeno tezo, da je višje sodišče z zavrnitvijo pritožbenih razlogov prekoračilo svoje pristojnosti in pritožbene navedbe obrnilo v obtoženčevo škodo, ne da bi izvedlo ali navedlo kakršenkoli dokaz za svoje sklepanje, ko je zaključilo, da prav to, da je obtoženec v žrtvi izstrelil le dva naboja, medtem ko so v pištoli ostali še štirje naboji, kaže, da je prvostopenjski zaključek o zavestnem in hotenem ravnanju obtoženca povsem utemeljen in mimo dosedanjih ugotovitev še dodalo, da obtoženec ni streljal nekontrolirano, s čimer pritožbenemu sodišču očita, da je s tem nedopustno poseglo v ugotovljeno dejansko stanje in zagrešilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka po določbi drugega odstavka 371. člena ZKP. Pritožbeno sodišče je imelo po prepričanju Vrhovnega sodišča za svoje zaključke, ki jim oporeka pritožba, na razpolago dovolj dokazov, ki jih je izvedlo sodišče prve stopnje na glavni obravnavi in mu za sprejem odločitve (tudi glede polemizirane zavrnitve pritožbenih navedb o (ne)kontroliranem streljanju) ni bilo treba ponoviti že izvedenih dokazov ali izvesti novih dokazov, tako pa tudi niso bili izpolnjeni pogoji za opravo pritožbene obravnave. Predvsem pa višje sodišče ni ugotavljalo drugačnega dejanskega stanja v zvezi s streljanjem, temveč se je zgolj na podlagi vsebine izvedenih dokazov življenjsko in logično opredelilo do navedbe pritožnika, ki ga ponavlja tudi v vloženi pritožbi, da če bi imel obtoženec namen, kot mu ga očita sodba, bi v žrtvi sigurno izstrelil vse naboje in ne le dveh. Pritožnik vpliva na zakonitost sicer povsem pavšalno zatrjevane kršitve določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP ni izkazal.

36. Zagovornik v dopolnitvi pritožbe sodbi sodišča druge stopnje povsem posplošeno in neobrazloženo očita, da je njen izrek nerazumljiv, da nima navedenih razlogov o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi popolnoma nejasni. Prav tako povsem neobrazloženo zaradi nasprotij o vsebinah listin uveljavlja kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP (glede vlog priče I. I. za asistenco policije, glede dopisov Zbornice izvršiteljev in Ministrstva za pravosodje glede pritožb zoper delo oziroma ravnanje pomočnika izvršitelja, glede bistva izpovedbe priče P. P. v uradnem zaznamku in v zapisniku o zaslišanju priče) in ne pojasni konkretno, kakšna so ta nasprotja in v čem jih prepoznava, zato se Vrhovno sodišče do slednjih ne more obrazloženo opredeliti.

37. Pritožnik sodišču druge stopnje očita, da ni izvedlo dokaza z zaslišanjem J. J. v zvezi z njegovo pisno izjavo in ni prebralo tožbe v pravdni zadevi ter v zvezi s tem ni opravilo pritožbene obravnave, s čimer je ravnalo v nasprotju z določbo drugega odstavka 379. člena ZKP in zagrešilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, saj pri izdaji sodbe ni uporabilo določila drugega odstavka 379. člena ZKP ter je dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovilo. Predlagani dokazi so bili namreč po pritožnikovem mnenju pravno relevantni, tudi utemeljeni s potrebno stopnjo verjetnosti, sodišči pa sta prekršili določilo 17. člena ZKP, ki sodišču nalaga, da mora po resnici in popolnoma ugotoviti dejstva, pomembna za izdajo zakonite odločbe. Ta kršitev pa je po stališču obtoženčevega zagovornika vplivala, da je na glavni obravnavi sodišče prekršilo pravice obrambe do izvajanja dokazov, ki bi bili obtožencu v korist in je to vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. O tem, na kakšen način sodišča odločajo o dokaznih predlogih strank, se je Vrhovno sodišče v predhodnih točkah te obrazložitve že izjavilo. Sodišče druge stopnje, ki na podlagi prvega odstavka 379. člena ZKP odloča na seji senata ali na podlagi opravljene obravnave, te ni dolžno razpisati.

Skladno s prvim odstavkom 380. člena ZKP pritožbeno sodišče opravi obravnavo, če je treba zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ponoviti že prej izvedene dokaze ali izvesti nove dokaze. Ali naj se opravi obravnava, pa sodišče druge stopnje odloči na seji senata (drugi odstavek 379. člena ZKP). Predmet sojenja na obravnavi pred sodiščem druge stopnje ni odločanje o utemeljenosti obtožbe, temveč o utemeljenosti pritožbe, s katero se uveljavlja zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja v prvostopenjski sodbi - torej presoja pravilnosti izpodbijane sodbe.

Višje sodišče je pritožbeno sejo 5. 6. 2024 opravilo v navzočnosti strank. Ob presoji pritožbenih navedb je zaključilo, da je dejansko stanje kot ga je na podlagi dokazov, izvedenih na glavni obravnavi, ugotovilo prvostopenjsko sodišče, pravilno in popolno ugotovljeno. Slednje izhaja iz zapisnika o opravi pritožbene seje pritožbenega sodišča z dne 5. 6. 2024, ki je bila zaključena ne da bi bil sprejet sklep o opravi obravnave. Zlasti pa to izhaja iz odločitve višjega sodišča, ko je delno ugodilo pritožbi zagovornika glede pravne opredelitve in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo, v preostanku pa zagovornikovo in obtoženčevo pritožbo v celoti zavrnilo in v nespremenjenih delih sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, kar potrjuje, da v ugotovljeno dejansko stanje ni podvomilo. Ker pri drugostopenjskem odločanju ni bilo potrebno ponoviti že izvedenih dokazov ali izvesti novih, tudi niso bili izpolnjeni pogoji za opravo pritožbene obravnave po 380. in 381. členu ZKP, zato do zatrjevane kršitve ni prišlo, prav tako tudi ni bil kršen drugi odstavek 379. člena ZKP, katerega kršitev, ne da bi jo obrazložil, zatrjuje obtoženčev zagovornik.

38. Obtoženčev zagovornik opozarja, da iz odgovora ministrstva izhaja, da ZIZ uporabe solzivca ne ureja in da torej uporaba teh ni dovoljena. Zatrjuje, da so dokazi v zvezi s tem neprepričljivi in pavšalni, sodišči pa sta prekršili določbo 355. člena ZKP, in sicer drugi odstavek tega člena, kar je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe, s čimer uveljavlja razlog bistvene kršitve določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP. Na tako neobrazložene pritožbene navedbe, ki niti ne navajajo dokazov, ki naj bi bili neprepričljivi, Vrhovno sodišče ne more odgovarjati, predvsem pa mora pritožnik obstoj zatrjevane kršitve obrazložiti in izkazati tudi vpliv kršitve na zakonitost sodbe. Zgolj vztrajanje pri obrambni tezi, da bi morali sodišči obtoženca oprostiti oziroma, da je sodišče druge stopnje prekoračilo svoje pristojnosti, ko je pritožbene navedbe glede zatrjevanega silobrana obrnilo v obtoženčevo škodo, obrazložitve o vplivu na zakonitost sodbe ne morejo nadomestiti. V kolikor se gornja pritožbena navedba nanaša na očitek, da sodišči dela odgovora ministrstva o tem, da uporaba solzivca ni dovoljena, nista upoštevali, pa je potrebno navesti, da je solzivec tipično obrambno sredstvo, ki je v prosti prodaji, kar se je za solzivec Sabre Red ugotovilo tudi v dokaznem postopku. Tako se ta del odgovora ministrstva izkaže za povsem nebistvenega in neživljenjskega, saj ne more imeti pomočnik izvršitelja, ki se pogosto srečuje s konfliktnimi situacijami, glede svoje obrambe manj pravic kot drug posameznik, ki se počuti ogroženega. Do zatrjevanja obrambe, da je obtoženec ravnal v silobranu, pa se bo Vrhovno sodišče opredelilo v nadaljevanju te obrazložitve.

Glede pritožbenega razloga zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja:

39. Zagovornik obtoženca v pritožbi izraža svoje nestrinjanje z zavrnitvijo obtoženčevega zagovora in ugotovitvijo obeh sodišč, da naj bi obtoženec napadel pomočnika izvršitelja E. B., da je ta uporabil solzivec pred prvim strelom obtoženca ter višjemu sodišču očita kršitev z Ustavo varovanih pravic obtoženca. Vztraja, da se je dogodek odvijal tako, kot v zagovoru trdi obtoženec. Obtoženec sam v svoji pritožbi s ponavljanjem svojega zagovora zatrjuje, da je med njim in E. B. prišlo do prerivanja, da je E. B. vztrajal pri odvzemu vozila, nakar je sam odšel v hišo po orožje. E. B. ga je ponovno napadel in takrat je sam ustrelil v zrak. E. B. ga je zatem s solzivcem poškropil po očeh, da ni ničesar videl in ne spominja se, kaj se je potem zgodilo. S sklicevanjem na svojo opitost, napad s solzivcem in velik stres, oporeka tako ugotovljenemu dejanskemu stanju kot smiselno tudi ugotovljeni krivdi. Vrhovno sodišče takšne pritožbene navedbe obeh pritožnikov zavrača kot neutemeljene. Zaključek obeh sodišč, da je bil obtoženec tisti, ki je napadel pomočnika izvršitelja E. B. in da je slednji uporabil solzivec pred prvim strelom obtoženca, ki ga sprejema tudi Vrhovno sodišče, je rezultat skrbne presoje vseh ugotovljenih okoliščin in natančne ter prepričljive ocene izvedenih dokazov, tudi skrbne presoje obtoženčevega zagovora. Sodišči sta njegov zagovor v delu, ki se nanaša na zatrjevanje obtoženca, da ga je prvi napadel pomočnik izvršitelja, zavrnili in mu nista sledili. Okoliščina, da so bili do zaključenega streljanja na kraju le oba pomočnika izvršitelja, ki sta v zvezi s tekom izvršilnega postopka zaradi dolga obtoženčeve žene hotela odvzeti premičnino, to je Citroen in sta v posledici strelnih ran umrla, ter obtoženec in njegova žena, sta morali sodišči še toliko bolj skrbno ocenjevati izvedene dokaze - tudi glede na vsebino zagovora obtoženca. Bistvene okoliščine, ki sta jih sodišči ugotovili, so naslednje:

‒ ob prihodu policije na kraj sta na tleh ležala truplo E. B. in F. B., ki je še kazala znake življenja in ji je prvo pomoč nudil njen mož B. B., pri vozilu Citroen se je nahajal obtoženec A. A., na poziv policije je iz hiše prišla obtoženčeva žena G. A.,

‒ oba pomočnika izvršitelja sta umrla v posledici poškodb zaradi strelnih ran iz pištole cal. 7,65 mm, ki je bila najdena v bližini stanovanjske hiše ...,

‒ policisti so obtoženca poučili o njegovih pravicah in mu vzeli prostost (ga vklenili),

‒ na kraju so bili zaseženi solzivec Sabre Red in trije tulci nabojev cal. 7,65 mm,

‒ na pištoli, ki je bila zasežena, so bile najdene biološke sledi obtoženca, ugotovljeno je bilo, da so bili na tleh najdeni tulci izvrženi iz iste (zasežene) pištole,

‒ največji del krogle naboja iz žrtve F. B. in krogla iz žrtve E. B. sta bili izstreljeni iz navedene pištole,

‒ solzivec je bil uporabljen zunaj, ni bil uporabljen v veliki količini, zaradi solzivca obtoženec ni bil onesposobljen,

‒ odgovor Zbornice izvršiteljev in Ministrstva za pravosodje nista potrdili obrambne teze, da naj bi E. B. kot pomočnik izvršitelja svoje delo opravljal nestrokovno,

‒ G. A. je v preiskavi glede dinamike dogajanja izpovedala, da je bila v hiši in je od zunaj slišala glasove, da je naslednji dan dražba in možev glas, da avtomobila ne da. Nato je mož prišel v hišo, ona pa je odšla na dvorišče in tudi sama povedala, da avtomobila ne morejo vzeti. Tedaj je med možem in moškim prišlo do prerivanja, sama je stopila med njiju, takrat pa je mož moškega poškropil v obraz. Nato je obtoženec segel po pištoli, prvič ustrelil v zrak, drugič v moškega in tretjič v žensko.

40. Sodišči sta zato v povezavi z izpovedbo G. A. v preiskavi o tem, kakšna je bila dinamika dogajanja ob prihodu obeh pomočnikov izvršitelja na dvorišče obtoženčevega doma, po presoji Vrhovnega sodišča utemeljeno zaključili, da je obtoženec, ki je jasno izrazil stališče, da avtomobila ne da, napadel pomočnika izvršitelja E. B., ta pa je po obtoženčevi vrnitvi iz hiše, kamor je odšel po pištolo, uporabil solzivec pred prvim strelom obtoženca v zrak, kar sta obe sodišči tudi izčrpno in prepričljivo obrazložili. Logično sta tudi zaključili, da pomočnika izvršitelja nista imela niti možnosti niti časa, da bi na intervencijo poklicala policijo, česar pritožnik z nasprotno razlago, da sta imela za odhod s kraja dovolj časa, ne more niti omajati, še manj ovreči. Sodišči sta navedli tudi tehtne razloge, zakaj sprejemata izpoved G. A. iz preiskave za verodostojno in zakaj ne sledita njeni, na glavni obravnavi spremenjeni izpovedbi, čemur vse pritrjuje tudi Vrhovno sodišče.

41. Pritožnik nasprotuje ugotovitvam sodišča, da pomočnika izvršitelja nista videla pištole v obtoženčevih rokah in sodbama očita, da nimata navedenih nobenih utemeljenih razlogov. Glede žepov trenirke se je obtoženec očitno zmotil, sicer pa so vsi na kraju stali dokaj blizu eden drugega, kar je razlog, da sta pomočnika izvršitelja pištolo morala videti. Vrhovno sodišče takšni tezi obrambe ne more pritrditi. V 45. točki obrazložitve je sodišče prve stopnje navajalo jasne in prepričljive razloge za svoj zaključek, da pomočnika izvršitelja pištole, ki jo je iz hiše prinesel obtoženec, nista videla in se pri tem oprlo zlasti na izpoved G. A. v preiskavi, ko je zatrdila, da sta oba pomočnika izvršitelja ob strelih stala povsem pri miru in se nista upirala. Obtoženčev zagovor, da pištole ni mogel imeti v žepu, ker trenirka, v katero je bil oblečen, nima žepov, je bila ovržena, saj je pregled obtožencu zaseženih oblačil na glavni obravnavi pokazal, da imajo hlače trenirke žepe, prav tako pa ni prezreti, da je priča G. A. v preiskavi zatrdila, da po njenem mnenju pomočnika izvršitelja pištole, ki jo je iz hiše prinesel obtoženec, nista mogla videti.

42. Obtoženčev zagovornik v pritožbi izraža nestrinjanje s stališčem obeh sodišč, ki sledi smodniških delcev na rokah E. B. pripisujeta temu, da je E. B. takrat, ko je v rokah obtoženca zagledal pištolo, nagonsko, da bi se zaščitil, pred seboj iztegnil desnico in jo izpostavil v bližino streljanja. Vrhovno sodišče pojasnjuje, da izvor smodniških delcev na rokah E. B. glede na ugotovljeno dejansko stanje kljub razumnim razlogom obeh sodišč, sploh ni pomemben in ni odločilna okoliščina, zato se do te pritožbene navedbe Vrhovno sodišče ne opredeljuje.

43. Pritožba na številnih mestih pomočnika izvršitelja E. B. opisuje kot osebo, ki je nastopala arogantno, konfliktno in delo opravljala nezakonito, v konkretni zadevi pa, da je ravnal v nasprotju s pravili in je kljub nasprotovanju obtoženca na silo vztrajal pri izvršilnem dejanju, da je z obtožencem ravnal nečloveško in da je takšno ravnanje pomočnika izvršitelja privedlo do tragičnega zaključka. Obe sodišči sta se do dinamike dogajanja obrazloženo opredelili in navedli tehtne razloge, do katerih se je Vrhovno sodišče že opredelilo in jim pritrdilo. Sta pa sodišči, glede na obrambno tezo o neustreznem ravnanju E. B. kot pomočnika izvršitelja, izvajali tudi dokaze. Utemeljeno sta zaključili, da kljub trem pritožbam na delo E. B., poizvedbe pri Zbornici izvršiteljev in pri Ministrstvu za pravosodje niso potrdile obrambne teze, da naj bi E. B. kot pomočnik izvršitelja svoje delo opravljal nestrokovno, čemur pritrjuje tudi Vrhovno sodišče. Pritrjuje pa tudi tehtnemu zaključku drugostopenjskega sodišča, da arogantnega obnašanja pomočnika izvršitelja na kraju niti G. A. ni opisovala.

44. Zagovornik obtoženca v pritožbi sodiščema očita, da nista upoštevali celotnega obtoženčevega zagovora, da se je vse zgodilo hitro, da ni hotel s pištolo nikogar umoriti, da mu je solzivec, s katerim ga je poškropil E. B., povzročil neprištevnost, razburjenje in onesposobljenost in bil je tudi pod vplivom alkohola, kar izpostavlja tudi obtoženec v svoji pritožbi. Zagovornik meni, da trditve obrambe, da dejanja ni storil naklepno in da dejanja ni načrtoval, sodišče sploh ni presojalo. Takšne pritožbene navedbe obtoženca in njegovega zagovornika niso utemeljene. Prvostopenjsko sodišče ima o tem obširne razloge v več točkah obrazložitve, ki so strnjeno povzeti v 48. točki, višje sodišče pa jih je navajalo v točkah 37., 38. 48. in 91. Pri tem sta sodišči upoštevali, kako je potekalo dogajanje pred hišo na naslovu ..., (i) da je do fizičnega kontakta med obtožencem in pomočnikoma izvršitelja prišlo potem, ko se je obtoženec vrnil iz hiše s pištolo, (ii) da pomočnika izvršitelja pištole, ki jo je imel v žepu, nista videla, (iii) da se je v fizični kontakt med obtožencem in E. B. vmešala obtoženčeva žena, (iv) da je E. B. obtoženca poškropil s solzivcem, ki je obrambno in ne napadalno sredstvo, (v) da zaradi solzivca obtoženec ni bil onesposobljen in je vsaj delno videl, ko je (vi) najprej s pištolo ustrelil v zrak, (vii) nato pa je ustrelil v vitalne dele teles obeh pomočnikov izvršitelja - najprej v glavo E. B. in zatem v glavo F. B., (viii) za posledicami poškodb zaradi obeh strelov iz pištole sta oba tudi umrla. Sodišči sta ugotovili, da se je obtoženec na to, da bo E. B. in F. B. odvzel življenje in dosegel, da avta ne bosta odpeljala, pripravil, ko je tudi sosedu M. M. zaupal, da "zdaj, ko ima pištolo, ga ne bo noben več jebal." Zato je pritrditi obema sodiščema, da je obtoženec vedel, da bo s streloma iz pištole pomočnikoma izvršitelja vzel življenji in je to tudi hotel storiti ter je ravnal z direktnim naklepom. Kot povsem neutemeljeno zato Vrhovno sodišče zavrača tudi tezo obrambe, da bi obtoženec, če bi imel tak namen kot se mu očita, v žrtvi sigurno izstrelil vse naboje, tako pa je prvi naboj izstrelil v zrak, s čimer je hotel odvrniti oziroma prestrašiti pomočnika izvršitelja od njegovih nasilnih ravnanj in kar naj bi po sklepanju pritožnika potrjevalo tudi, da ni šlo za naklepno ravnanje obtoženega v smeri očitanih mu kaznivih dejanj.

45. Sodišči pa sta z zgoraj navedenimi razlogi zavrnili tudi obrambno tezo, da je obtoženec ravnal v silobranu. Silobran je po določbi drugega odstavka 22. člena KZ-1 obramba, ki je nujno potrebna, da storilec odvrne od sebe ali koga drugega istočasen protipraven napad. Vrhovno sodišče se je že opredelilo,

da zahtevana lastnost napada, da je istočasen, omejuje silobran na primere popolnega časovnega prekrivanja časa izvršitve kaznivega dejanja v silobranu s časom protipravnega napada. Po končanem napadu ne gre več za obrambo, ampak le za povračilni udarec, ki se vedno mora šteti za kaznivo dejanje. Dokazni postopek, kot že pojasnjeno, ni potrdil obtoženčevega zagovora, da je bil s strani izvršitelja napaden niti da je slednji solzivec uporabil pred odhodom obtoženca v hišo, zato teza o silobranu že v tej fazi ne vzdrži kritične presoje, nenazadnje pa je to obrambno tezo v celoti ovrgel zaključek obeh sodišč, da je obtoženec kaznivi dejanji umora storil z direktnim naklepom.

46. Kot zmotne zagovornik obtoženca graja tudi zaključke sodišča druge stopnje v 23. točki v zvezi z 11. točko obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje. Pravilnih zaključkov obeh sodišč zagovornik ne more uspešno izpodbiti s podajanjem lastne dokazne ocene, zlasti še glede besed, ki sta jih na kraju samem izrekla tako obtoženec kot tudi njegova žena. Policisti R. R., S. S., T. T., U. U. in V. V. so bili zaslišani glede svojih zaznav na kraju, kamor so bili napoteni na intervencijo, kar je sodišče prve stopnje strnjeno obrazložilo v 11. točki svoje sodbe, ko je povzelo njihove izpovedi. Policisti so izpovedovali o osebah, ki so se na kraju nahajale, da je bil obtoženec naslonjen na vozilo, da sta na tleh ležala okrvavljena moški in ženska, od katerih moški (E. B.) ni kazal znakov življenje, ženska (F. B.) pa je hropla, da ji je prvo pomoč nudil moški (B. B.) in da je obtoženčeva žena na dvorišče prišla iz hiše na poziv policistov, policisti pa so obtoženca poučili o njegovih pravicah in ga vklenili ter zavarovali tri tulce in pištolo. Opisovali so tudi obnašanje obtoženca in njegove žene G. A. in sicer U. U., da je ob pozivu obtoženčevi ženi, da pride iz hiše, ta rekla "kaj se derete, saj se ni nič zgodilo", V. V., da ga je presenetila obtoženčeva mirnost, S. S. pa, da je bil obtoženec freh in je sam od sebe rekel, da je to naredil, ker ga nihče več ne bo zajebaval, da je naredil prav in mu ni nič žal. Drugostopenjsko sodišče je presodilo pritožbene navedbe zagovornika v zvezi z izpovedbami policistov in se do njih jasno opredelilo. Ker je te izpovedbe oceniti za verodostojne, saj so bile skladne med seboj in potrjene z drugimi dokazi, sta se sodišči tudi po presoji Vrhovnega sodišča lahko utemeljeno oprli nanje, česar pa niti zagovor obtoženca, ki besede zanika niti izpoved G. A. na glavni obravnavi, da ni izrekla besed, ki jih navaja policist U. U., ne morejo ovreči.

47. Na enak način zagovornik neuspešno oporeka tudi vsebini 24. točke obrazložitve drugostopenjske sodbe in 13. točke prvostopenjske sodbe in zatrjuje, da besede ki jih je omenjal B. B. in ki naj bi jih slišal od G. A. in od obtoženega, niso dokazane oziroma vsaj ne prepričljivo dokazane, saj sta oba v svojih izpovedbah slednje zanikala. Sodišče prve stopnje je izpoved B. B. ocenilo kot prepričljivo, takšno oceno pa je tehtno in obrazloženo potrdilo tudi drugostopenjsko sodišče, na drugi strani pa sta sodišči skladno ocenili zagovor obtoženca in mu nista sledili, glede dogajanja v kritičnem času pa tudi nista sprejeli izpovedbe priče G. A. z glavne obravnave, ko je svojo izpovedbo glede na izpovedbo v preiskavi v bistvenem spremenila. Zato zanikanje besed s strani obtoženca in G. A. izpovedbe B. B. tudi po presoji Vrhovnega sodišča ne moreta omajati - to še toliko bolj, ker višje sodišče na kraju samem izrečene besede obtoženca ("da ne bi kakšne krpe nosila, totim že ne", "no, kaj je mladi mož, se je izplačalo to", "pomagajte jima zdaj, če lahko") poveže z izpovedbami zaslišanih policistov o njihovih zaznavah in obnašanju obtoženca na kraju kaznivih dejanj. Povsem posplošena in neobrazložena pa je pritožbena navedba obtoženčevega zagovornika, da sta sodišči vse izvedene dokaze ocenjevali izrazito pristransko do obtoženca, zato se do nje ni mogoče obrazloženo opredeliti.

48. Pritožnik izpodbija tudi obrazložitev 25. točke sodbe sodišča druge stopnje ter navaja, da ne drži, da sta P. P. in B. B. izpovedovala o enakem številu pokov, ker so bili na ogledu najdeni le trije tulci. Zagovornik obtoženca očitno prezre, da je sodišče druge stopnje, ko je odgovarjalo na pritožbene navedbe zagovornika glede izpovedbe navedenih prič, ki sta slišala poke, zaključilo, da je šlo za tri poke in da je obtoženec ustrelil trikrat ter da upoštevaje izpoved navedenih prič o sosledju strelov pritrjuje ugotovitvi prvostopenjskega sodišča, da ni mogoče pritrditi obrambi, da je bil med prvim in drugima dvema pokoma večji presledek in da s tema izpovedbama prav tako ni potrjen obtoženčev zagovor, da ga je E. B. s solzivcem poškropil po izstreljenem prvem strelu, čemur vse upoštevaje obširno obrazložitev sodišča prve stopnje v točkah 13 in 14 ter v 25. točki obrazložitve višjega sodišča, pritrjuje tudi Vrhovno sodišče.

49. Obramba v pritožbi izpostavlja, da se je sodišče druge stopnje pomanjkljivo opredelilo do pritožbene navedbe, da je izraz sodišča prve stopnje, da je H. H. "predstavljal" obtoženca sporno, ker napeljuje na to, da sodišče tej priči ne verjame ter da je 28. točka obrazložitve pomanjkljiva, ker ne vsebuje stališča do izpovedbe priče H. H., torej do izpovedbe, ki je v korist obtoženca. Sodišče druge stopnje te pritožbene navedbe zagovornika ni prezrlo in se je do slednje tudi opredelilo, ko je zavrnilo tezo zagovornika, da besedo "predstaviti" razlaga kot "želeti o nekom povedati nekaj drugega kot to kar je resnično." Zagovornik za takšno tezo ne predstavi podlage

in tudi po presoji Vrhovnega sodišča sodiščema neutemeljeno očita, da priči H. H. nista verjeli, saj sodbi takšne ocene ne vsebujeta. S povzemanjem izpovedbe priče o obtoženčevi prodaji stanovanjske hiše v ..., pa pritožnik ponuja zgolj lastno oceno, da slednje potrjuje obtoženčev zagovor, da je na njegovo ravnanje vplivalo obnašanje E. B. Tudi Vrhovno sodišče takšno pritožbeno tezo zavrača. Sodišče prve stopnje je ta del izpovedbe H. H. povzelo v točki 18 svoje sodbe in ga torej ni prezrlo, kot to trdi pritožba, o razlogih, zakaj sodišči nista sledili obtoženčevemu zagovoru, pa se je Vrhovno sodišče v tej odločbi že opredelilo in se na navedeno tudi sklicuje.

50. Vrhovno sodišče kot neutemeljene zavrača pritožbene navedbe obtoženca, da mu sklep o izvršbi ni bil nikoli vročen in pritožbene navedbe njegovega zagovornika, da sklep o izvršbi do obtoženca ne more imeti nobenega učinka, ker ni bil stranka v postopku in mu sklep tudi nikoli ni bil vročen. Zagovornik obtoženca v pritožbi kot zmotno in neprepričljivo graja tudi ugotovitev obeh sodišč, da je obtoženec predmetni dolg vzel za svojega oziroma, da gre za njegov dolg, saj je slikopleskarsko dejavnost določen čas opravljala obtoženčeva žena kot s.p., prav tako pa je svojo slikopleskarsko dejavnost v preteklosti opravljal tudi obtoženec. Takšne pritožbene navedbe ne morejo omajati pravilnih zaključkov obeh sodišč. Sodišče prve stopnje v sodbi ni navajalo, da gre za obtoženčev dolg, temveč je v točki 16, opirajoč se pri tem na podatke izvršilnega spisa In 115/2007 ter na izpovedbi G. A. in N. N., jasno navedlo, da je dolžnica v izvršilni zadevi, v kateri sta se v zvezi s sklepom Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah na kraju v kritičnem času zglasila pomočnika izvršitelja E. B. in F. B., prav G. A., ki je tudi vložila ugovor ter z upnikom sklenila in podpisala sporazum o obročnem plačilu dolga. Utemeljeno pa je zaključilo, da je obtoženec dolg vzel za svojega in o tem navedlo razloge v točki 16 svoje sodbe, čemur je pritrdilo tudi višje sodišče. Takšen zaključek obeh sodišč sprejema tudi Vrhovno sodišče, saj iz izpovedbe G. A. izhaja, da se je obtoženec pogovarjal o obročnem plačilu, sama pri tem ni sodelovala in je le podpisala sporazum, zato je povsem brezpredmetno navajanje obtoženca, da mu sklep nikoli ni bil vročen in da on ni dolžnik. Da je pogovore s pooblaščencem X. d.o.o., ki je odkupilo terjatev Y. d.o.o. opravljal zgolj obtoženec, izhaja tudi iz izpovedi N. N., nenazadnje pa o tem, da naj bi bil dolg v celoti poplačan, navaja tudi obtoženec v svojem zagovoru.

51. Zagovornik pritožbenemu sodišču očita, da je nerazumljivo zaključilo, da je imel obtoženec zarubljen avtomobil v posesti. Pritožbeno sodišče je v točki 32 svoje obrazložitve pritrdilo zaključkom prvostopenjskega sodišča, da je obtoženec na vozilu Citroen, ki je bil sicer last obtoženčeve žene, izvrševal dejansko oblast in ga imel v posesti. Sodišči sta prepričljivo navedli, da je obtoženec oblast nad vozilom izvrševal preko svoje žene,

ki je bila formalna lastnica vozila, slednje pa sta prepoznali tudi v obtoženčevi izjavi pomočnikoma izvršitelja ob njunem prihodu na dvorišče, da avtomobila ne da, kar sta sodišči obrazložili v točki 46 prvostopenjske sodbe in 32. točki drugostopenjske sodbe in česar zagovornik s pavšalno trditvijo, da obtoženčeva posest na vozilu ni dokazana, ne more omajati.

52. Zagovornik obtoženca izraža presenečenje nad zaključkom drugostopenjske sodbe, da njegove pritožbene navedbe o napačni presoji izpovedbe priče N. N. v 17. točki prvostopenjske sodbe, niso bile konkretizirane in da se višje sodišče do njih ni opredelilo. Zatrjuje, da je bil pritožbeni očitek dovolj konkretiziran in bi ga sodišče druge stopnje moralo preveriti. Vrhovno sodišče pritrjuje višjemu sodišču, da zgolj s povzemanjem izpovedbe priče N. N. pritožnik v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo ni konkretizirano pojasnil, v čem naj bi sodišče nepravilno presodilo izpoved te priče, zato se višje sodišče glede slednjega v svoji sodbi utemeljeno ni opredeljevalo.

53. V pritožbi zoper drugostopenjsko sodbo zagovornik v nadaljevanju izpostavlja, da naj bi o odvzemu vozila odločal sodnik oziroma, da naj bi bil odvzem predmeta sestavni del premičninske izvršbe in da je zato nepravilno sklepanje pritožbenega sodišča, da je odvzem predmeta rubeža sestavni del rubeža premične stvari, saj sta tako N. N. in D. B. kot priči izpovedala, da je odločitev o odvzemu predmeta rubeža pred dražbo v domeni izvršitelja, vendar pa v sklepu o izvršbi, ki ga sodba citira v 35. točki, sodnik ni navedel, da je potrebno predmet rubeža pred dražbo odvzeti. Vrhovno sodišče takšno pritožbeno navajanje zavrača, saj ni utemeljeno. Sodišče prve stopnje je v točki 46 svoje obrazložitve navedlo obširne in prepričljive razloge, na podlagi česa zaključuje, da sta pomočnika izvršitelja izvrševala sklep sodišča, temu pa je pritrdilo tudi drugostopenjsko sodišče. Vrhovno sodišče temu pritrjuje, saj sta pomočnika izvršitelja dejansko izvrševala sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah In 115/2007 z dne 7. 1. 2021, na podlagi katerega se je izvršba zoper dolžnico G. A. nadaljevala z rubežem in cenitvijo dolžničinih premičnin. Sodišči sta pojasnili, da je bil odvzem zarubljenega vozila, za katerega je bila dan kasneje razpisana dražba, sestavni del rubeža in s tem izvršbe. Prvostopenjsko sodišče se je obrazloženo opredelilo tako do okoliščine, da sta oba uradni osebi, ki delujeta v imenu izvršitelja,

da med opravila pomočnika izvršitelja sodi tudi oprava rubeža premičnin

in da je uradno dejanje fizičnega odvzema premičnin in njihov odvoz v hrambo opredeljeno v Zakonu o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ) in v Pravilniku o opravljanju službe izvršitelja

ter da lahko pomočnika brez navzočnosti izvršitelja opravljata odvzem premičnine, ki jih je dolžnik dolžan izročiti.

Pri tem se je sklicevalo na pravilne pravne podlage in napravilo tudi logičen sklep, da sta pomočnika izvršitelja izvrševala sklep sodišča. Takšnim razlogom je pritrdilo tudi višje sodišče, v celoti pa jih sprejema tudi Vrhovno sodišče.

54. Obtoženec v pritožbi vztraja, da ga je pomočnik izvršitelja napadel s solzivcem, v trenutku je bil slep in ne spominja se, kaj se je potem zgodilo ter izpostavlja, da je bil visoko alkoholiziran ter pod velikim stresom. O učinkih solzivca in vplivu na obtoženca v obravnavanem času se je obrazloženo opredelilo prvostopenjsko sodišče v točki 45 svoje sodbe, ko je na podlagi ugotovitev izvedenke dr. Šramek Zatler, dr. Preglja, dr. Lundra, pa tudi dr. O. O. zavrnilo obtoženčevo navajanje, da zaradi solzivca ni ničesar videl, saj je bil solzivec uporabljen na prostem, vsebuje nizko stopnjo kapsaicina, ne povzroči trajnih poškodb, je pa solzivec povzročil pekočo prehodno bolečino, solzenje in nehoteno zapiranje oči. Solzivec pa tudi po prepričanju Vrhovnega sodišča pri obtožencu ni povzročil spremenjenega delovanja osrednjega živčnega sistema, kot skušata s pritožbama prepričati obtoženec in njegov zagovornik. Da telesna bolečina zaradi uporabe solzivca pri obtožencu ni vplivala tako, da bi prišlo do psihološkega vpliva oziroma da bi ta imela za posledico spremenjeno delovanje osrednjega živčnega sistema pri obtožencu, izhaja iz izvedenskega mnenja dr. Preglja. Navedeni izvedenec pa je pri tem izhajal tudi iz obtoženčevega ravnanja po dogodku. Zlasti pa je pritrditi, da je obtoženec pravzaprav vse od prihoda obeh pomočnikov izvršitelja načrtoval in izvedel večstopenjsko ravnaje, ki ga navaja izvedenec dr. Pregelj, pa tudi dr. Lunder pojasni, da je obtoženec kljub izpostavljenosti solzivcu naredil neko kompleksno ravnanje.

55. Obtoženec v pritožbi zatrjuje visoko stopnjo svoje alkoholiziranosti, njegov zagovornik pa v pritožbi izraža nestrinjanje s tem, da sta sodišči sledili izvedenskemu mnenju dr. Preglja. Izpostavlja, da je dr. O. O. ugotovila, da je bila v krvi obtoženca koncentracija alkohola v času dogodka v intervalu od 1,33 g/kg do 1,83 g/kg in čeprav dr. Pregelj, ki sicer ni imel pripomb na njeno mnenje, njenega mnenja glede stopnje alkoholiziranosti obtoženca v času storitve kaznivega dejanja ni upošteval; njegove ocene o blažji stopnji alkoholiziranosti obtoženca pa se ne da niti preveriti. Zagovornik vztraja, da bi glede na predhodne ugotovitve dr. Lundra sodišče moralo sprejeti njegovo mnenje in v dvomu odločiti v korist obtoženca. Vrhovno sodišče takšno stališče obrambe zavrača. Sodišče prve stopnje je v zvezi z obtoženčevim stanjem v času izvršitve obeh kaznivih dejanj izvajalo številne dokaze. Najprej je v dokazovanje pritegnilo dr. Lundra, ki je izdelal psihiatrično izvedensko mnenje za obtoženca in podal mnenje, da je bilo v času storitve kaznivega dejanja zaradi akutnega alkoholnega opoja, stresne situacije ob zaplembi premičnine in osebnostnih karakteristik pri obtožencu razumevanje pomena dejanja zmanjšano, a ne bistveno, zmožnost obvladovanja svojega ravnanja pa je bila pri njem bistveno zmanjšana. Dr. Tristan Rigler je v izvedenskem mnenju kliničnopsihološke stroke glede obtoženčeve osebnosti ugotovil, da obtoženec sebe postavlja v ospredje in zelo visoko ceni tako sebe kot svoje lastnosti, da je v odnosu do okolice egocentričen in manj upošteva pravila družbe in socialna pravila, kljub temu, da jih ustrezno pozna, njegove zmožnosti empatije so zelo šibke. Kadar pride do močnih dražljajev s strani okolice in kadar se počuti ogroženega, lahko reagira burno, impulzivno in agresivno. Pri njem izvedenec ugotavlja skrajno poudarjenost lastnosti, ki se navezujejo na občutek višje vrednosti, večje pomembnosti, grandioznosti in egocentrizma, da pa je v obravnavanem času, ko se je počutil ponižanega in ni imel kontrole nad situacijo v načinu in obliki, kot jo je sam želel, doživljal frustracijo s strani izvršiteljev in ju doživljal kot agresorja ter se je z njune strani počutil napadenega. Na glavni obravnavi je sodišče po zaslišanju dr. Lundra, v dokazovanje pritegnilo še Komisijo za fakultetna izvedenska mnenja Medicinske fakultete Univerze v Ljubljani. Izvedensko mnenje psihiatrične stroke je izdelal dr. Peter Pregelj, ki je bil na glavni obravnavi zaslišan in tudi soočen z dr. Lundom. Iz njegovega mnenja izhaja, da je pri obtožencu podana psihična motnja, to je škodljiva raba alkohola. V času obravnavanih dogodkov izvedenec ni ugotovil kakšne psihične motnje, zaradi katere bi bili preiskovančevi sposobnost razumevanja pravega pomena dejanj ali njegova sposobnost obvladovanja lastnega ravnanja bistveno zmanjšani ali celo odpravljeni. Je pa bila obtoženčeva sposobnost razumevanja pomena svojih dejanj zaradi osebnostnih značilnosti, akutne intoksikacije z alkoholom, vendar ne hudo in najverjetneje intenzivnega čustvovanja zmanjšana, a ne bistveno. Sposobnost obvladovanja lastnega ravnanja je bila v času dejanja zaradi osebnostnih lastnosti in opitosti pri obtožencu zmanjšana, a ne bistveno. Obtoženčevo doživljanje telesne bolečine, ki je možno zaradi uporabe solzivca, pa po stališču dr. Preglja ni kakorkoli biološko vplivalo na to, da bi prišlo do spremenjenega delovanja osrednjega živčnega sistema. Po skrbni presoji je sodišče prve stopnje izdelalo oceno izvedenskih mnenj in jo tehtno obrazložilo. Sprejelo je izvedensko mnenje dr. Riglerja, pri oceni obeh psihiatričnih mnenj pa zaradi ugotovitve, da je izvedensko mnenje dr. Preglja bolj prepričljivo, bolj strokovno argumentirano in ker je podal celovito sliko obtoženčevega stanja v obravnavanem času, sprejelo izvedensko mnenje Komisije, čemur vse je pritrdilo tudi višje sodišče. Vrhovno sodišče, ki sprejema takšno dokazno oceno obeh sodišč, pritrjuje obema sodiščema, ki sta utemeljeno zaključili, da sta bili v času dejanja obtoženčeva sposobnost razumevanja pravega pomena dejanj in njegova sposobnost obvladovanja lastnega ravnanja zmanjšani, a ne bistveno, česar pa zagovornikovo nestrinjanje z vsebino izvedenskega mnenja dr. Petra Preglja ne more omajati.

56. Obtoženčev zagovornik z navajanjem, da je obtoženec ravnal v silobranu, po vsebini uveljavlja tudi kršitev kazenskega zakona po 2. točki 372. člena ZKP. Da ni šlo za silobran, se je Vrhovno sodišče v tej odločbi v zvezi s pritožbenimi navedbami, ki se nanašajo na izpodbijanje dejanskega stanja, že obrazloženo opredelilo, zato se na svojo obrazložitev glede slednjega tudi sklicuje. Silobran tudi ne izhaja iz izreka izpodbijane sodbe in ker pritožnik slednjega ne obrazloži, se tudi Vrhovno sodišče v zvezi s to pritožbeno navedbo razen v tem, da kršitve kazenskega zakona ne prepoznava, izčrpneje ne more izjaviti.

57. Obtoženec s pritožbenimi navedbami, da se zaradi hude alkoholiziranosti in vpliva velikega stresa ne spominja, kaj se je zgodilo potem, ko ga je pomočnik izvršitelja napadel s solzivcem, da je bil v trenutku slep, smiselno zatrjuje, da je bil neprišteven in s tem po vsebini uveljavlja kršitev kazenskega zakona po 2. točki 372. člena ZKP. Vrhovno sodišče se je do zaključkov obeh sodišč v zvezi z zatrjevano neprištevnostjo obtoženca v trenutku izvršitve obeh kaznivih dejanj v tej obrazložitvi že opredelilo in se na svoje razloge v celoti sklicuje, da jih ne bi še enkrat ponavljalo ter iz teh razlogov zavrača obtoženčevo pritožbeno tezo o njegovi neprištevnosti. Ker sta sodišči slednje ugotovili s potrebno stopnjo gotovosti, tudi na ta način zatrjevana kršitev ni nastala.

58. Vrhovno sodišče zavrača pritožbene navedbe obtoženčevega zagovornika, da sklep o izvršbi do obtoženca ne more imeti nobenega učinka, ker ni bil stranka v postopku in mu sklep tudi nikoli ni bil vročen, s čimer zagovornik po vsebini uveljavlja kršitev kazenskega zakona po 4. točki 372. člena KZ-1. Pritožnik meni, da sodišče druge stopnje ni prepričljivo pojasnilo očitane pravne kvalifikacije po 2. točki 116. člena KZ-1, saj pokojna nista odločala kot sodnika, obtoženec zaradi sklepa sodnika ni bil prizadet, žrtvi nista bili uradni osebi, ki bi opravljali posebne naloge. Obtoženca ni mogoče bremeniti, da je dejanje storil zaradi postopka in odločitve sodnika v izvršilnem postopku, ker so takšne trditve napačne, saj pri tem ne gre za odločitev sodnika, temveč izvršitelja. S takšnimi navajanji pritožnik uveljavlja kršitev kazenskega zakona, vendar neuspešno. Sodišči sta se do pravne kvalifikacije kaznivih dejanj obširno in tehtno opredelili in za zaključek, da je obtoženec kaznivi dejanji storil zaradi postopka in odločitve sodnika, sta navedli prepričljive razloge in sicer sodišče prve stopnje v točki 46, višje sodišče pa v točkah 85, 86 in 87. Takšne zaključke obeh sodišč sprejema tudi Vrhovno sodišče, saj sta, kot je bilo to že obrazloženo, pomočnika izvršitelja E. B. in F. B. izvrševala sklep o izvršbi In 115/2007 z dne 7. 1. 2021, ki ga je izdal sodnik Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah in na podlagi katerega se je izvršba zoper G. A. nadaljevala z rubežem in cenitvijo njenih premičnin, odvzem zarubljenega osebnega avtomobila Citroen, za katerega je bila dan kasneje razpisana dražba, pa je sestavni del rubeža, torej izvršbe. Da je obtoženec celoten postopek izterjave dolga dobro poznal in v njem v nasprotju z dejansko dolžnico tudi aktivno sodeloval, je bilo s to odločbo že obrazloženo in se Vrhovno sodišče na ta del obrazložitve sklicuje, da se po nepotrebnem ne bi ponavljalo. Obtoženec, ki pomočnikoma izvršitelja vozila ni dovolil odpeljati, pa je (po strelu v zrak) z dvema streloma iz pištole vzel življenje dvema osebama, ki sta opravljala svoje delo v postopku izvršbe in s tem izpolnil vse znake dveh kaznivih dejanj umora po 2. točki 116. člena KZ-1.

59. Pritožbo obtoženčev zagovornik vlaga tudi zaradi odločbe o kazni. Meni, da sta kazni odmerjeni odločno previsoko. Ni namreč dovolj upoštevana nekaznovanost obtoženca in njegovo obžalovanje, zagovornik pa pri odmeri pogreša obrazložitev obeh sodišč, zakaj je ta za vsako kaznivo dejanje določena na 26 let in zakaj je bistveno višja od najnižje predpisane, saj je običajno za posamezno istovrstno kaznivo dejanje kazen odmerjena od 13 do največ 18 let zapora. Meni tudi, da bi moralo višje sodišče potem, ko je iz opisa izpustilo očitek iz nizkotnih nagibov in spremenilo pravni opredelitvi, ustrezno znižati tudi določeno kazen, saj gre za manj hudi kaznivi dejanji. Vrhovno sodišče ob skrbni presoji vseh okoliščin, ki so vplivale na izbiro in odmero sankcije in sta jih obe sodišči obširno navedli, ugotavlja, da sta določeni zaporni kazni in nato izrečena enotna kazen odraz ne le teže dejanj in krivde obtoženca, izražene v direktnem naklepu, temveč tudi vseh tistih okoliščin, ki vplivajo na to, ali naj bo kazen nižja ali višja. Tako določeni zaporni kazni za vsako od kaznivih dejanj sta primerni in pravični, saj sodišči nista mogli spregledati obstoja obteževalnih okoliščin, ki sta jih ugotovili. Prepoznali sta jih v veliki meri agresivnosti, nepredvidljivosti, nekritičnosti in premišljenosti obtoženčevega ravnanja, usmerjenega zoper dve mladi osebi. Obtoženca sta prepoznali kot osebo, ki ne spoštuje pravnih norm in pravil in ki je pri svojem ravnanju pokazal veliko mero odločnosti ter je pripravljen v izogib izgube 3.000 EUR vrednega osebnega avtomobila, odvzeti življenje dveh mladih oseb. Sodišči sta upoštevali, da je D. B. izgubil sina in sestro, B. B. ženo in otroka mamo. Ustrezno težo pa sta dali tudi olajševalnim okoliščinam, med katerimi nista spregledali obtoženčeve dosedanje nekaznovanosti tako za prekrške kot tudi za kazniva dejanja, njegovo skrb za bolno ženo in ugotovljeno zmanjšano prištevnost. Na drugi strani pa obtoženčevega obžalovanja glede na to, da je to usmerjeno zlasti v obžalovanje posledic, ki so prizadele njega in njegovo družino, ne pa v obžalovanje dejanja samega, sodišči utemeljeno nista upoštevali.

60. Vrhovno sodišče ne sledi pritožbeni navedbi obtoženčevega zagovornika, da bi se moralo v določenih kaznih odraziti, da je ob spremembi sodbe pri višjem sodišču izostala ena od dveh kavlifikatornih okoliščin pri vsakem kaznivem dejanju. Res je sodišče prve stopnje navedlo, da je pri izbiri in odmeri kazni med ostalimi, že izpostavljenimi okoliščinami v prejšnji točki te obrazložitve, upoštevalo tudi, da je obtoženec kaznivi dejanji izvršil zaradi dveh nagibov oziroma kvalifikatornih okoliščin, medtem ko v nadaljevanju pri utemeljevanju višine določenih kazni zapora in izreku enotne kazni te okoliščine sodišče prve stopnje ni več navajalo. Višje sodišče je glede odmere zaporne kazni utemeljeno navedlo, da v določeno kazen za posamezno kaznivo dejanje ni poseglo, saj se zagrožena kazen s posegom v pravno opredelitev ni spremenila, pa tudi obseg obtoženčevih ravnanj se ni zmanjšal. Takšni presoji pritrjuje tudi Vrhovno sodišče in ob tem še dodaja, da okoliščina, da je obtoženec izvršil eksekucijo dveh pomočnikov izvršitelja z dvema zaporednima streloma vsakega izmed njiju v glavo, pri čemer najmanj F. B., kot to izhaja iz dokaznega postopka, z obtožencem ni niti komunicirala, temveč je stala zraven povsem pri miru, še dodatno kaže na obtoženčevo ne le agresivnost in odločnost, temveč na okrutnost izvršitve obeh kaznivih dejanj, zato bi bilo vsakršno nižanje posameznih določenih kazni neumestno.

61. Državna tožilka sodbo pritožbenega sodišča izpodbija iz razloga po 2. točki prvega odstavka 370. člena ZKP v zvezi s 4. točko 372. člena ZKP, to je zaradi kršitve kazenskega zakona in oporeka sodišču druge stopnje, da je poseglo v izrek sodbe in iz opisa izpustilo besedilo "iz nizkotnih nagibov" ter posledično poseglo tudi v pravno opredelitev. Meni, da je obtoženec izvršiteljema odvzel življenje zato, ker sta kot podaljšana roka sodišča izvrševala izdan sklep Okrajnega sodišča pri Jelšah, torej sta izvajala del izvršilnega postopka in sta poskušala odvzeti že zarubljeno osebno vozilo in ga za potrebe razpisane dražbe odpeljati v hrambo izvršitelja, s čimer se obtoženec ni strinjal in jima je nato, ker sta kljub njegovemu nasprotovanju vztrajala pri uradnem dejanju fizičnega odvzema osebnega avtomobila, z ustrelitvijo in posledično z odvzemom njunega življenja preprečil, da bi odpeljala osebni avtomobil, s čimer se je izmaknil obveznosti izročitve zarubljenega osebnega avtomobila (4. točka 116. člena KZ-1). Takšnemu očitku je sledilo tudi sodišče prve stopnje, tožilka pa meni, da sama nizkotnost ravnanja pri obtožencu nedvomno dokazuje dejstvo, da je bil slednji pripravljen odvzeti življenje dveh oseb samo zato, da bi obdržal zarubljeno vozilo, torej je bil zaradi preprečitve odvzema in s tem povezane izognitve obveznosti izročitve vozila kot nizkotnega nagiba, saj gre v primeru vozila za povsem nadomestljiv predmet, pripravljen poseči v človeško telo in trajno končati življenji kar dveh oseb, ko je povsem jasno, da življenje ni nadomestljivo in ponovljivo. Sodišče druge stopnje je ocenilo, da nizkotnost obtoženčevega nagiba v obtožnici ni bila konkretizirana na način, da je obtoženec vzel življenje dvema osebama zato, da bi se izognil izročitvi le 3.000 EUR vrednega osebnega avtomobila, meni pa, da sama vrednost osebnega avtomobila ne more biti merilo za presojo, ali so bili v ravnanju obtoženca podani nizkotni nagibi. Že samo nestrinjanje fizičnemu odvzemu avtomobila na način kot je to storil obtoženec, namreč po oceni državne tožilke utemeljuje zaključek, da sta bili kaznivi dejanji storjeni tudi iz nizkotnega nagiba, in sicer zaradi izognitve obveznosti izročitve že zarubljenega vozila kot posebno motiviranega naklepa. Vrednost predmetnega osebnega avtomobila pa samo nizkotnost njegovega ravnanja le še dodatno podkrepi.

62. Nizkotni nagibi so kot zakonski znak kaznivega dejanja umora po 4. točki 116. člena KZ-1 navedeni in sicer so to: (i) morilska sla, (ii) koristoljubnost, (iii) da bi storilec storil ali prikril kakšno drugo kaznivo dejanje, (iv) brezobzirno maščevanje ali (v) drugi nizkotni nagibi.

63. Res pravna teorija navaja, da je kaznivo dejanje umora storjeno iz drugih nizkotnih nagibov, kamor štejemo npr. umore zaradi nematerialne koristi, iz maščevanja, ki nima znakov brezobzirnega maščevanja, mržnje, zlobe, zavisti, seksualnih pobud, ljubosumja, težnje po napredovanju, izmikanju obveznostim ipd,

med druge nizkotne nagibe uvršča zlasti maščevanje.

64. Sodna praksa glede kvalifikatorne okoliščine nizkotnih nagibov ni obsežna. V zadevi I Ips 44424/2017 z dne 1. 4. 2021 Vrhovno sodišče pri storitvi kaznivega dejanja umora iz ljubosumja, ki je bilo hkrati storjeno iz maščevanja, uvršča med druge nizkotne nagibe in pojasni, da v zakonski določbi primeroma navedene alternativne oblike storitve tega kaznivega dejanja (po 4. točki 116. člena KZ-1) vsebujejo dovolj jasna merila, ki omogočajo primerjavo v skladu s pravilom tertium comparationis in s tem v kazenskem pravu dopustno uporabo analogije intra legem. V zadevi I Kp 69069/2020 z dne 28. 2. 2024 pa je Vrhovno sodišče presodilo, da sta obtoženčevo močno sovraštvo in maščevalnost v medsebojni povezanosti in prepletanju izjemno zavržna nagiba, ki ju je prepoznalo kot druge nizkotne nagibe.

65. Vendar pa Vrhovno sodišče v konkretni zadevi, upoštevaje opis dejanj ugotavlja, da pritožba državne tožilke ni utemeljena.

66. Iz opisa dejanj po spremenjeni obtožnici izhaja, da je obtoženec na svojem domu (…) s pištolo znamke "Češka Zbrojovka”, model 27, cal. 7,65 mm, ustrelil pomočnika izvršitelja E. B. in F. B., ki sta istega dne umrla, dejanje pa je storil zaradi postopka in odločitve sodnika, ki je v izvršilnem postopku izdal sklep Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah št. In 115/2007 z dne 7. 1. 2021, na podlagi katerega se je že dovoljena izvršba nadaljevala z rubežem in cenitvijo dolžnikovih premičnih stvari, pri čemer sta pomočnika izvršitelja tega dne na domu obtoženca nameravala realizirati navedeni sklep z odvzemom premičnine - osebnega avtomobila znamke Citroen z reg. št. ..., last G. A., katerega je imel v posesti obtoženec, in ki je bil v postopku premičninske izvršbe že dne 25. 5. 2021 zarubljen ter ga za potrebe razpisane dražbe odpeljati v hrambo izvršitelja, s čimer se obtoženec ni strinjal. Da naj bi dejanje storil tudi iz nizkotnih nagibov, pa je opisano na način, da je obtoženec oba pomočnika izvršitelja ustrelil, ker sta kljub njegovemu nasprotovanju vztrajala pri uradnem dejanju fizičnega odvzema osebnega avtomobila in se pri tem ni oziral na to, da sta zgolj v okviru svojih pristojnosti in zadolžitev, ki sta jih imela kot pomočnika izvršitelja, izvrševala zakonit sklep sodišča ter jima je s tem, ko ju je ustrelil, preprečil, da bi odpeljala osebni avtomobil in se izmaknil obveznosti izročitve zarubljenega osebnega avtomobila.

67. Vrhovno sodišče glede na opis, v katerem se elementi, ki opredeljujejo očitek kaznivega dejanja umora po 2. in 4. točki 116. člena KZ-1, med seboj prepleteni in se pri opredelitvi kaznivega dejanja, ki naj bi ga obtoženec storil "iz drugih nizkotnih nagibov", v bistvenem ne ločijo od okoliščin, s katerimi je opisan očitek, da je dejanji storil "zaradi postopka in odločitve sodnika". Tako se pri obeh očitkih podvaja, da je

šlo za dejanje odvzema premičnine - vozila, da sta pomočnika izvršitelja delovala v okviru svojih pristojnosti in zadolžitev, da sta izvrševala sklep sodišča, da je obtoženec temu nasprotoval. V preostanku opisa, "da jima je obtoženec z ustrelitvijo preprečil, da bi odpeljala osebni avtomobil in se izmaknil obveznosti izročitve zarubljenega osebnega avtomobila

," pa kljub temu, da gre za vsekakor zavržno ravnanje, tudi Vrhovno sodišče ugotavlja, da tak opis obtoženčevih ravnanj ne dosega praga, da bi ga bilo mogoče pravno opredeliti kot kaznivi dejanji umora, storjeni iz drugih nizkotnih nagibov. Pritrditi je zaključku drugostopenjskega sodišča v točki 87 obrazložitve, da je tak opis mogoče strniti pod očitek ene kvalifikatorne okoliščine in sicer, da je obtoženec dve kaznivi dejanji umora storil zaradi postopka in odločitve sodnika po 2. točki 116. člena KZ-1.

68. Iz navedenih razlogov zato Vrhovno sodišče pritrjuje višjemu sodišču, ki v opisu ni prepoznalo, da je obtoženec obe kaznivi dejanji storil tudi iz drugih nizkotnih nagibov in je prvostopenjsko sodbo spremenilo tako, da je iz opisa kaznivih dejanj v odločbi o krivdi izpustilo očitek, da je ravnal iz nizkotnih nagibov, kaznivi dejanji pa pravno opredelilo po 2. točki 116. člena KZ-1 in na podlagi navedenega člena obtožencu tudi določilo posamezni kazni za vsako kaznivo dejanje. Presodilo je, da so v izreku sodbe sodišča prve stopnje podani znaki dveh kaznivih dejanj umora po 2. točki 116. člena KZ-1 in da višje sodišče s takšno spremembo pravne kvalifikacije ni kršilo kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP.

69. Vrhovno sodišče je, kot to izhaja iz gornje obrazložitve, ugotovilo, da kršitve, ki jih uveljavljajo pritožbe, niso podane. Ker ni zaznalo niti kršitev iz prvega odstavka 383. člena ZKP, ki jih v pritožbenem postopku preizkuša po uradni dolžnosti, je pritožbe obtoženca, njegovega zagovornika in državne tožilke zavrnilo kot neutemeljene in sodbi sodišča druge in prve stopnje potrdilo.

70. Obtoženec nima premoženja, ne prejema rednih prihodkov in je na prestajanju daljše prostostne kazni, zato ga je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse kot stroška pritožbenega postopka (četrti odstavek 95. člena ZKP v zvezi z 98.a členom ZKP).

Glej sodbo Vrhovnega sodišča I Kp 8/2011 z dne 6. 12. 2011.

Državna tožilka je v spremembi obtožbe iz opisa obtožencu očitanih kaznivih dejanj izpustila očitek, da bi naj obe dejanji storil v stanju bistveno zmanjšane prištevnosti in spremenila pravno kvalifikacijo tako, da je obtožencu očitala storitev dveh kaznivih dejanj umora po 2. in 4. točki 116. člena KZ-1, opis pa dopolnila s posameznimi določbami Zakona o izvršbi in zavarovanju in Pravilnika o opravljanju službe izvršitelja.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 11063/2016 z dne 20. 3. 2023, I Ips 34177/2015 z dne 1. 9. 2022, I Ips 33147/2016 z dne 23. 12. 2020 in druge.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 18657/2014 z dne 6. 5. 2021.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 6155/2013 z dne 5. 7. 2017.

Prim. odločbe Ustavnega sodišča U-I-271/08 z dne 24. 3. 2011, Up-88/05 z dne 14. 6. 2007, Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 in odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 23697/2018 z dne 8. 7. 2021, I Ips 38853/2013-144 z dne 13. 10. 2016 ter I Ips 70/97 z dne 25. 2. 1999.

Tako primeroma odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 34188/2020 z dne 16. 2. 2023, I Ips 53443/2014 z dne 8. 6. 2017 in I Ips 502/2007 z dne 5. 6. 2008.

Primerjaj sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 91/2009 z dne 21. 5. 2009, I Ips 44018/2021 z dne 6. 4. 2023 in številne druge.

Tako sodba Vrhovnega sodišča I Ips 44424/2017 z dne 1. 4. 2021.

Več o tem glej: Karakaš Aleksander, Zakon o kazenskem postopku (ZKP) s komentarjem, Lexpera d.o.o., GV Založba, 2023, stran 984 in nadaljnje.

Horvat Štefan, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, d.o.o., 2004, stran 822.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 56447/2013 z dne 7. 2. 2018.

Po SSKJ namreč beseda predstaviti pomeni: z navajanjem imena koga osebno seznaniti s kom: (...), narediti javno znano kako a) dejavnost koga: (...), b) lastnost, lastnosti: (…), // javno pokazati, razstaviti: (…).

Po določbi 24. člena Stvarnopravnega zakonika (SPZ) je posest neposredna dejanska oblast nad stvarjo (neposredna posest), posest pa ima tudi tisti, ki izvršuje dejansko oblast nad stvarjo prek koga drugega, ki ima neposredno posest iz kakršnegakoli pravnega naslova (posredna posest).

294.b člen Zakona o izvršbi in zavarovanju.

Drugi odstavek 38.a člena Pravilnika o opravljanju službe izvršitelja, 82. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju.

85. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju in 65. člen Pravilnika o opravljanju službe izvršitelja.

38.a člen Pravilnika o opravljanju službe izvršitelja.

mag. M. Deisinger: Kazenski zakonik s komentarjem, sodno prakso in literaturo, Posebni del, Poslovna založba MB, Maribor, 2017, stran 130.

D. Korošec, B. Zobec: Komentar 116. člena KZ-1, v: D. Korošec, K. Filipčič, S. Zdolšek, Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), Prva knjiga, Ur. list RS in Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana 2023, stran 373, 374.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 343, 344, 378, 398, 398/1, 398/1-1, 398/2

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 22, 29, 53, 116, 116-2, 116-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.