VSRS Sklep VIII Ips 35/2025, enako tudi VSRS Sklep VIII Ips 39/2025, VSRS Sklep VIII Ips 36/2025, VSRS Sklep VIII Ips 37/2025, VSRS Sklep VIII Ips 38/2025, VSRS Sklep VIII Ips 40/2025
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2026-02-26

mag. Aleksandra Hočevar Vinski (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Katarina Parazajda, Samo Puppis

dopuščena revizija - neenakomerno razporejen delovni čas - referenčno obdobje - tedenski počitek - dnevni počitek - kompenzacija - kršitev pravic delavca - odškodnina za nepremoženjsko škodo

Z naknadnim koriščenjem presežkov opravljenih ur se vzpostavlja povprečna obremenitev 40 ur tedensko. Ur te izravnave ni pravilno šteti v kvoto opravljenih ur, saj bi to pomenilo, da se te ure upoštevajo dvakrat - najprej, ko so oddelane, nato še, ko se izravnajo v obliki odsotnosti. Namen je ravno obraten. Izravnalne ure se štejejo kot ure le za namen evidenc, zato da delodajalec in delavec ob evidentiranih presežkih oddelanih ur vesta, za kolikor ur in kdaj je bila delavcu omogočena izravnava v okviru neenakomerno razporejenega delovnega časa (z namenom doseči povprečno 40 urno tedensko obremenitev).

Izravnava v obliki zagotavljanja prostih ur (oz. počitka) torej pomeni, da v tem obdobju delavec ne dela in nima delovnih obveznosti. Te ure, ki so dejansko le obračunske ure za evidence, je zato treba šteti kot čas počitka.

I. Reviziji se ugodi ter se sodba in sklep sodišča druge stopnje razveljavita v I. točki izreka, v delu II. točke izreka, ki se nanaša na zavrnitev pritožbe tožene stranke zoper odločitev v I., IV. in V. točki izreka sodbe in sklepa sodišča prve stopnje, ter v III. točki izreka, sodba in sklep sodišča prve stopnje pa se razveljavita v I., IV. in V. točki izreka ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je naložilo toženki, da tožniku v 15 dneh plača odškodnino v višini 3.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. 5. 2023 dalje (I. točka izreka). Višji zahtevek v znesku 7.658,50 EUR je zavrnilo (II. točka izreka). S sklepom je dovolilo spremembo tožbe (III. točka izreka), naložilo tožniku, da toženki povrne stroške postopka v višini 1.265,24 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka) ter odločilo, da je toženka zavezanka za plačilo sodne takse v 28‑odstotnem deležu (V. točka izreka).

2. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožnika ter sodbo in sklep sodišča prve stopnje v IV. točki izreka delno spremenilo tako, da je znesek stroškov postopka, ki ga je tožnik dolžan plačati toženki, znižalo na 860,13 EUR (I. točka izreka). V preostalem je pritožbo tožnika in v celoti pritožbo toženke zavrnilo ter potrdilo nespremenjeni izpodbijani del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje (II. točka izreka). Odločilo je še, da stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka (III. točka izreka).

3. Vrhovno sodišče je s sklepom VIII DoR 18/2025 z dne 7. 10. 2025 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali se izravnalne ure delovnega časa znotraj referenčnega obdobja, ko delavec ne dela, štejejo v čas počitka ali v delovni čas.

4. Toženka v reviziji povzema ureditev glede delovnega časa v Zakonu o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/13 in nadalj.) in Direktivi 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. 11. 2003 o določenih vidikih organizacije delovnega časa (v nadaljevanju Direktiva), skupaj s prakso Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU). Sklicuje se na razloge Vrhovnega sodišča RS v sklepu VIII Ips 159/2018 z dne 20. 11. 2018, da se odsotnost z dela zaradi kompenzacije nadur všteva v delovni čas, medtem ko to po naravi stvari ne velja za odsotnost zaradi izravnave neenakomerno razporejenega delovnega časa znotraj tekočega referenčnega obdobja. Razlaga sodišč nižjih stopenj, da se ure izravnave (ko delavec ne dela) vštevajo v delovni čas, bi pomenila dvojno štetje ur, kar ni pravilno. Tudi po stališču Vrhovnega sodišča RS v zadevah VIII Ips 23/2025 in VIII Ips 26/2025 čas koriščenja izravnalnih ur predstavlja čas počitka. Sodišči druge in prve stopnje sta zaradi napačnega upoštevanja izravnalnih ur nepravilno ugotovili kršitve pravil o delovnem času, saj bi bil ob pravilni uporabi materialnega prava obseg kršitev bistveno manjši. Nizko število kršitev ne more povzročiti nevšečnosti, ki bi presegle prag pravno relevantne nepremoženjske škode, manjši obseg kršitev pa logično povzroči tudi manj intenzivne nevšečnosti. Sodišči sta zato zmotno presodili o vzročni zvezi med ravnanji toženke in ugotovljenimi nevšečnostmi tožnika, prisojena odškodnina za nepremoženjsko škodo pa je bistveno previsoka.

6. Vrhovno sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člen Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.).

7. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnika za plačilo odškodnine za premoženjsko škodo zaradi nezagotovljenega dnevnega in tedenskega počitka, v celoti pa je ugodilo zahtevku za plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo. Ugotovilo je, da toženka tožniku, ki je delo opravljal v neenakomerno razporejenem in začasno prerazporejenem delovnem času znotraj referenčnega obdobja 6 mesecev, ni odrejala dela le 7 ur in 15 minut ur med tednom oziroma 7 ur in 30 minut ob sobotah (kot je predvidevalo njeno Delovno navodilo), temveč mu je odrejala več dela, večinoma do začetka naslednje izmene. Nadurno delo je tožniku odrejala mimo zakonskih pogojev iz 144. člena ZDR-1. Po posameznih mesecih v obdobju od aprila 2018 do januarja 2023 je nadure nad zakonskim maksimumom nepravilno spreminjala v t. i. "kompenzacijske ure" in pri tem presegla mesečno kvoto nadurnega dela.

8. Nadalje je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik v določenih tednih v obdobju od 9. 4. 2018 do 29. 1. 2023 opravil večje število ur od zakonsko dovoljenega maksimuma 56 ur tedensko (šesti odstavek 148. člena ZDR-1) ter da mu toženka v številnih 14-dnevnih obdobjih od 7. 5. 2018 do 5. 2. 2023 glede na 156. člen ZDR-1 ni zagotovila ustreznega tedenskega počitka (ki bi v skupnem trajanju z dnevnim počitkom moral znašati 70 ur - dvakrat po 11 ur in dvakrat po 24 ur). Prav tako je ugotovilo, da toženka tožniku v številnih primerih v obdobju od 10. 6. 2018 do 13. 1. 2023 ni zagotovila 11 ur neprekinjenega počitka (155. člen ZDR-1). Pri ugotavljanju vseh navedenih kršitev je med drugim izhajalo iz stališča, da se čas, ko je tožnik izravnaval ure delovnega časa in bil takrat odsoten z dela, ne šteje kot čas počitka, saj bi bil sicer tožnik neenakopravno obravnavan v primerjavi z delavci z enakomerno razporejenim delovnim časom. Ugotovljene kršitve pravil o delovnem času so po zaključku sodišča prve stopnje vplivale na tožnikovo osebno in družinsko življenje, saj je imel zaradi preutrujenosti težave s spanjem, koncentracijo in glavoboli, prekomerno delo pa je posegalo v njegovo preživljanje časa z družino in ukvarjanje s športom. Za nepremoženjsko škodo v povezavi z ugotovljenimi kršitvami je tožniku prisodilo odškodnino v zahtevanem znesku 3.000,00 EUR.

9. Sodišče druge stopnje se je s tem strinjalo. Pri tem je sicer drugače kot sodišče prve stopnje zavzelo stališče, da bi morala toženka v 14-dnevnem obdobju tožniku zagotoviti skupno 59 ur dnevnega in tedenskega počitka (enkrat 11 ur dnevnega počitka in dvakrat po 24 ur tedenskega počitka), vendar tudi tega ni storila. Pritrdilo pa je stališču sodišča prve stopnje glede upoštevanja izravnalnih ur v kvoto rednih delovnih ur, ko je tožnik počival.

10. Revizijsko sodišče je v istovrstnih sporih med drugima delavcema in isto toženko glede enakega revizijskega vprašanja odločilo z odločbama VIII Ips 23/2025 z dne 10. 9. 2025 ter VIII Ips 26/2025 z dne 7. 10. 2025, v katerih je že pojasnilo, da je v primeru neenakomerne razporeditve ali začasne prerazporeditve delovnega časa znotraj referenčnega obdobja pomembno razlikovati med pojmom izravnave ur znotraj referenčnega obdobja in morebitno kompenzacijo presežkov ur znotraj referenčnega obdobja s prostimi urami oziroma dnevi v naslednjem referenčnem obdobju.

11. Bistvo revizijske presoje v obravnavani zadevi je le vprašanje izravnave ur znotraj referenčnih obdobij. Po ugotovitvi sodišč je tožnik v relevantnem obdobju večkrat opravil več ur, kot je bilo formalno predvideno v urniku dela, večkrat pa mu je toženka odrejala tudi daljše opravljanje dela ob sobotah in nedeljah, ki ga je evidentirala kot nadure

(nad zakonskim maksimumom nadur pa kot "kompenzacijske ure"), nato pa mu je glede na neenakomerno razporejen delovni čas omogočala "koriščenje kompenzacij", kar v resnici pomeni izravnavo ur delovnega časa. To so bile ure, ko tožnik ni opravljal dela, z odrejanjem teh ur pa je toženka sproti zmanjševala prejšnje presežke ur.

12. V okviru revizijskega vprašanja je pravilno upoštevanje teh izravnalnih ur pomembno za presojo kršitev v smeri prekoračitve maksimalnega tedenskega števila delovnih ur ter nezagotovitve dnevnih in tedenskih počitkov. Sodišči druge in prve stopnje sta namreč kršitve iz teh naslovov v konkretnih primerih ugotovili tudi zato, ker "koriščenja kompenzacij" (kot jih imenuje toženka) oziroma izravnave ur nista opredelili kot čas počitka ampak kot "redne" (delovne) ure.

13. V zvezi s tem je Vrhovno sodišče RS že v sodbi in sklepu VIII Ips 23/2025 z dne 10. 9. 2025 pojasnilo, da gre "

v primerih koriščenja izravnalnih ur le za uravnavanje presežkov ur z namenom nepreseganja 40 ur na teden. Z naknadnim koriščenjem presežkov opravljenih ur se torej vzpostavlja le povprečna obremenitev 40 ur tedensko. Ur te izravnave ni pravilno šteti v kvoto opravljenih ur, saj bi to pomenilo, da se te ure upoštevajo dvakrat - najprej, ko so oddelane, nato še, ko se izravnajo v obliki odsotnosti. Namen je ravno obraten. Izravnalne ure se štejejo kot ure le za namen evidenc - zato, da delodajalec in delavec ob evidentiranih presežkih oddelanih ur vesta, za kolikor ur in kdaj je bila delavcu omogočena izravnava v okviru neenakomerno razporejenega delovnega časa (z namenom doseči povprečno 40 urno tedensko obremenitev). Pomembno je tudi, da gre za ure, ko delavec nima delovnih obveznosti do delodajalca in prosto razpolaga s svojim časom! Delavec torej zakonsko določenega počitka nima poleg pravice do izravnave delovnega časa

izravnava v obliki zagotavljanja prostih ur (oz. počitka) torej pomeni, da v tem obdobju delavec ne dela in nima delovnih obveznosti. Te ure, ki so dejansko le obračunske ure za evidence, je zato treba šteti kot čas počitka. Tudi SEU

v razlagi določb Direktive loči ure dela in ure počitka, ki se med seboj izključujejo, ne pozna pa vmesne kategorije, ki sta jo s svojo nepravilno razlago vzpostavili sodišči druge in prve stopnje

14. Glede na navedeno sta sodišči nižjih stopenj v večjem številu primerov ugotovljenih kršitev pravil o delovnem času zmotno uporabili materialno pravo, ko koriščenja izravnalnih ur nista šteli kot čas počitka.

15. Tako sta na primer že v prvem primeru ugotovljene kršitve preseženega maksimalnega tedenskega števila delovnih ur v obdobju od 9. 4. 2018 do 15. 4. 2018 napačno šteli, da je tožnik opravil 43.75 ur rednih ur

(poleg 4.5 kompenzacijskih ur in 8 nadur), saj je bil v petek 13. 4. 2018 odsoten z dela zaradi koriščenja izravnalnih ur (v evidencah "koriščenje kompenzacij"), zabeleženih 7.25 ur za ta dan pa zato ni mogoče šteti med redne ure. Enako velja tudi za naslednjo ugotovljeno kršitev za obdobje od 30. 4. 2018 do 6. 5. 2018, pri kateri sta sodišči v kvoto opravljenih ur šteli vse zabeležene redne ure, kompenzacijske ure in nadure, čeprav je tožnik 3. in 4. 5. 2018 koristil izravnalne ure in ni imel delovne obveznosti. Upoštevanje pojasnjenega pravilnega materialnega izhodišča lahko pripelje do zaključka, da v nekaterih obdobjih ni prišlo do kršitev ali da so bile te manj obsežne (da niso trajale toliko ur, kot sta ugotovili sodišči druge in prve stopnje).

16. Vrhovno sodišče podobno ugotavlja tudi v zvezi s tedenskim počitkom, saj je v določenih primerih ugotovljenih kršitev (nekatere je toženka priznala) treba upoštevati koriščenje izravnalnih ur. Tega sodišči nižjih stopenj nista storili, saj teh ("kompenzacijskih") ur zmotno nista šteli v čas počitka.

Toženka je glede očitka kršitve tedenskega počitka pravilno opozarjala tudi na nekatere primere 14-dnevnih obdobij, v katerih tožniku ni zagotovila le enega neprekinjenega skupnega tedenskega počitka (z dnevnim počitkom), temveč mu je zagotovila počitek v obeh tednih (torej dvakrat). V teh primerih ni mogoče izhajati iz pravila o skupnem tedenskem počitku v obdobju 14 zaporednih dni, temveč je treba upoštevati pravilo o tedenskem počitku v obdobju 7 zaporednih dni, kar v takšnem obdobju pomeni priznanje dnevnega počitka v trajanju 11 ur skupaj s tedenskim počitkom 24 neprekinjenih ur (drugi odstavek 155. člena ZDR-1, prvi odstavek 156. člena ZDR-1, 3. in 5. člen Direktive).

17. Sodišči druge in prve stopnje časa koriščenja izravnalnih ur zmotno nista šteli kot počitek tudi pri presoji očitkov nezagotovljenega dnevnega počitka v trajanju 11 ur in posledično prav tako nepravilno ugotovili številne kršitve iz tega naslova.

18. Glede na navedeno so nekatere ugotovitve glede prekoračitve maksimalnega tedenskega števila delovnih ur ter glede kršitev dnevnega in tedenskega počitka napačne. Zato je vrhovno sodišče na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP reviziji ugodilo, sodbi sodišč druge in prve stopnje glede odločitve o odškodnini za nepremoženjsko škodo razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

19. Sodišče prve stopnje naj upoštevaje izpostavljena materialnopravna izhodišča in toženkine navedbe o priznanju nekaterih kršitev tedenskega počitka natančno ugotovi število in obseg kršitev (protipravnost) pravil o delovnem času v relevantnem obdobju, te ugotovitve pa upošteva tudi pri presoji ostalih elementov odškodninske odgovornosti in odmeri odškodnine za nepremoženjsko škodo. V novem sojenju bo moralo ponovno pretehtati, ali v primeru zagotavljanja tedenskega počitka v obdobju zaporednih 14 dni (in ne tedenskega počitka, ki je zagotovljen vsak teden) skupen minimalni počitek delavca znaša najmanj 70 ur ali 59 ur (kot je razlogovalo sodišče druge stopnje), saj bo tudi to stališče lahko vplivalo na število in obseg kršitev. Za odmero odškodnine bodo lahko pomembni tudi obseg, narava in teža kršitev v zvezi z odrejanjem nadurnega dela.

20. V posledici navedene odločitve je vrhovno sodišče razveljavilo tudi odločitvi sodišč druge in prve stopnje o stroških postopka ter sklenilo, da se odločitev o stroških revizijskega postopka pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Glej podrobnejšo obrazložitev v sodbi in sklepu Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 23/2025 z dne 10. 9. 2025, tč. 19 - 20 obrazložitve.

Čeprav v primeru neenakomerno razporejenega delovnega časa to niti niso prave nadure (glej sodbo in sklep Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 23/2025 z dne 10. 9. 2025, tč. 20 obrazložitve).

Glej npr. sodbe Simap, C-303/98 (47. točka obrazložitve), Jaeger, C-151/02 (48. točka obrazložitve), Dellas in drugi, C-14/04 (43. točka obrazložitve) in številne druge.

Glej podrobnejšo obrazložitev v sodbi in sklepu Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 23/2025 z dne 10. 9. 2025, tč. 27 - 29 obrazložitve.

Tako sicer izhaja iz časovnega poročila toženke z označbo, da gre za delovne ure, čeprav so to ure, ki so tako označene le za namene evidence (vsak dan po 7.25 ur), ne odražajo pa tega, koliko je tožnik po posameznih dnevih dejansko delal.

Na primer sodišči za obdobje od 7. 5. 2018 do 20. 5. 2018 nista upoštevali, da je bil tožnik 11. 5. 2018 odsoten z dela zaradi koriščenja izravnalnih ur. Podobno koriščenja izravnalnih ur nista ustrezno upoštevali pri presoji kršitve tedenskega počitka za obdobje od 8. 4. do 21. 4. 2019 itd.

Na primer med 10. in 11. 6. 2018, med 22. in 23. 7. 2018, med 12. in 13. 8. 2018 itd.

Gre za vprašanje, ali je šlo pri tem le za napačno odrejanje in evidentiranje nadurnega dela glede na interna navodila toženke, ali pa v razmerah neenakomerno razporejenega delovnega časa znotraj referenčnega obdobja tudi za vsebinsko napačno odrejanje dela nad polnim delovnim časom in s tem za vsebinsko preseganje največjega dovoljenega števila mesečnih ur oziroma nadur.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 148, 148/6, 155, 155/2, 156, 156/1

Opr. št: VSRS Sklep VIII Ips 39/2025, z dne 26.02.2026, ECLI:SI:VSRS:2026:VIII.IPS.39.2025

Opr. št: VSRS Sklep VIII Ips 36/2025, z dne 26.02.2026, ECLI:SI:VSRS:2026:VIII.IPS.36.2025

Opr. št: VSRS Sklep VIII Ips 37/2025, z dne 26.02.2026, ECLI:SI:VSRS:2026:VIII.IPS.37.2025

Opr. št: VSRS Sklep VIII Ips 38/2025, z dne 26.02.2026, ECLI:SI:VSRS:2026:VIII.IPS.38.2025

Opr. št: VSRS Sklep VIII Ips 40/2025, z dne 26.02.2026, ECLI:SI:VSRS:2026:VIII.IPS.40.2025

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.