VSRS Sodba I Ips 22807/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-05-06

Branko Masleša (preds.), Mitja Kozamernik (poroč.), Barbara Zobec, mag. Kristina Ožbolt, dr. Primož Gorkič

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

preklic pogojne obsodbe - preklic pogojne obsodbe zaradi neizpolnitve posebnega pogoja - rok za preklic pogojne obsodbe - tek rokov - tek materialnih rokov - narava roka - tek rokov med razglašeno epidemijo SARS-Cov-2

Zakonodajalec je z drugim odstavkom 3. člena ZZUSUDJZ predvidel tako procesne kot materialne roke v zadevah, v katerih je bila pred sodiščem dana zahteva upravičenega tožilca, vendar je vprašanje, ali in v kakšnem obsegu je s tem posegel v pravice strank v kazenskem postopku. Ker je drugi odstavek 3. člena ZZUSUDJU dopolnilna norma posameznih določb KZ-1 in ZKP, ki določajo roke, je treba pri njeni uporabi in razlagi upoštevati načelo zakonitosti v kazenskem pravu, vključno s prepovedjo retroaktivne uporabe zakona. Pri tej presoji je bistvena opredelitev narave posameznega roka, na katerega bi lahko vplival ZZUSUDJZ, saj prepoved retroaktivne veljave strožjega zakona velja le za materialne, ne pa tudi procesne roke. Zato je v konkretnem primeru ključno vprašanje, ali ima rok za preklic pogojne obsodbe iz drugega odstavka 62. člena KZ-1 v konkretnem primeru naravo procesnega ali materialnega roka.

Od tedaj, ko se izteče rok za izpolnitev obveznosti in ko sodišče začne s postopkom preklica pogojne obsodbe, ima rok za preklic naravo procesnega roka, določenega za ukrepanje sodišča glede določenega procesnega dejanja, saj mora sodišče v tem časovnem okvirju izvesti in pravnomočno končati postopek preklica pogojne sodbe. Ta rok obsojencu neposredno ne omogoča uveljavitve nobenih materialnih pravic in mu tudi ne nalaga posameznih obveznosti, temveč se nanaša na časovno obdobje, v katerem mora sodišče opraviti določeno dejanje v postopku. Pravice in obveznosti obsojencev torej ne nastanejo s pretekom roka in od njega niso neposredno odvisne, prav tako tudi niso odvisne od ravnanja obsojenca, temveč so posledica ukrepanja sodišča. Ravno zaradi navedenega Vrhovno sodišče ugotavlja, da ima rok za preklic pogojne obsodbe v konkretnem primeru naravo procesnega roka. V tem kontekstu je treba razlagati tudi določbo drugega odstavka 3. člena ZZUSUDJZ.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi, da je bil s pravnomočnim sklepom Višjega sodišča v Ljubljani kršen drugi odstavek 62. člena Kazenskega zakonika v zvezi s 4. točko 372. člena Zakona o kazenskem postopku.

1. Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo II Kr 22807/2014 z dne 7. 11. 2018 preklicalo pogojno obsodbo, ki je bila obsojeni A. A. izrečena s sodbo istega sodišča IV K 22807/2014 z dne 1. 6. 2016, ki je postala pravnomočna 24. 8. 2017, in ji izreklo kazen 6 mesecev zapora. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenko oprostilo plačila stroškov postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, nastalih v postopku preklica pogojne obsodbe. Višje sodišče v Ljubljani je ob odločanju o pritožbi obsojenkinih zagovornikov sodbo o preklicu pogojne obsodbe po uradni dolžnosti razveljavilo in postopek ustavilo ter odločilo, da stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP in potrebni izdatki ter nagrada obsojenkinih zagovornikov bremenijo proračun.

2. Zoper sklep je zahtevo za varstvo zakonitosti, zaradi kršitve drugega odstavka 62. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) na način iz 3. in 4. točke 372. člena v zvezi s 1. točko prvega odstavka 420. člena ZKP, vložil vrhovni državni tožilec mag. Hinko Jenull.

3. Na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP je Vrhovno sodišče zahtevo v odgovor poslalo obdolženki in njenim zagovornikom, ki nanjo niso odgovorili.

4. Zahtevo za varstvo zakonitosti je glede na prvi odstavek 420. člena ZKP mogoče vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil končan kazenski postopek, zoper drugo odločbo pa le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo. Pravnomočna sodba o preklicu pogojne obsodbe je v tem smislu druga odločba, za izpodbijanje katere morajo biti izpolnjeni posebni pogoji iz prvega odstavka 420. člena ZKP.

5. Vrhovni državni tožilec v zahtevi kot pomembno pravno vprašanje v smislu navedene zakonske določbe izpostavlja tek roka za preklic pogojne obsodbe v času veljavnosti Zakona o začasnih ukrepih v zvezi s sodnimi, upravnimi in drugimi pravnimi zadevami za obvladovanje širjenja nalezljivih bolezni SARS-CoV-2 (COVID-19) (v nadaljevanju: ZZUSUDJZ), glede katerega je sodna praksa neenotna.

Zaradi zagotavljanja enotne uporabe prava in zlasti udejanjanja načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člen Ustave RS) je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti sprejelo v obravnavo.

6. Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 1. 6. 2016 obsojenko spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja goljufije po petem v zvezi s prvim odstavkom 211. člena KZ-1. Izreklo ji je pogojno obsodbo, v kateri ji je določilo kazen šest mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let in posebnim pogojem, da v roku treh mesecev po pravnomočnosti sodbe oškodovancu plača znesek 500,00 EUR. Sodba je postala pravnomočna 24. 8. 2017. Rok za izpolnitev posebnega pogoja se je iztekel 24. 11. 2017, obsojenka pogoja ni izpolnila. Po drugem odstavku 62. člena KZ-1 se lahko pogojna obsodba prekliče najpozneje v enem letu po poteku preizkusne dobe, v konkretnem primeru torej do 24. 8. 2020. Sodba o preklicu pogojne obsodbe je bila izrečena 7. 11. 2018, obsojenki je bila vročena 10. 7. 2020, zadeva pa je bila pritožbenemu sodišču predložena 16. 9. 2020. Višje sodišče v Ljubljani je z izpodbijanim sklepom, ob odločanju o pritožbi zagovornikov obsojenke, sodbo po uradni dolžnosti razveljavilo in postopek za preklic pogojne obsodbe ustavilo, saj je ugotovilo, da je 24. 8. 2020 potekel zakonski rok za preklic pogojne obsodbe zaradi neizpolnitve obveznosti, ki ga je opredelilo kot materialni rok. Navedlo je, da je zakonodajalec v drugem odstavku 3. člena ZZUSUDJZ opredelil samo procesne, ne pa tudi materialnih rokov, pri čemer je sledilo namenski in sistematični razlagi.

7. Vrhovni državni tožilec v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja kršitev 3. točke 372. člena ZKP, ki naj bi jo sodišče druge stopnje zagrešilo s tem, da je pravno zmotno ugotovilo potek roka za preklic pogojne obsodbe, pri čemer za stališče, da je rok iz drugega odstavka 62. člena ZKP materialni rok, ni navedlo nobene utemeljitve oziroma je to štelo za samoumevno in je sledilo zastaralni razlagi, čeprav ta rok ne določa časovnega okvira uveljavljanja pravice do kazenskega pregona, kot to velja za klasični zastaralni rok. Tudi sicer poudarja, da poenostavljena delitev rokov glede na materialni ali procesni zakon ne velja brez izjem. Kršitev 4. točke je po mnenju vrhovnega državnega tožilca pritožbeno sodišče storilo s tem, ko ni pravilno uporabilo določb ZZUSUDJZ. Četudi bi šteli, da gre za materialni rok, iz ZZUSUDJZ izhaja, da tudi ta rok ni tekel, saj zakon rokov ne poimenuje kot materialne ali procesne, temveč govori o rokih v sodnih zadevah, kar rok za preklic pogojne obsodbe je, poleg tega pa roki v sodnih zadevah po naravi tega pojma obsegajo tudi procesne roke, določene za ukrepanje sodišča. Če sodišče zaradi epidemije ne dela, potem tudi procesni roki za sodišče ne morejo teči.

8. S sodbo I Ips 44042/2017 z dne 15. 4. 2021 je Vrhovno sodišče zavzelo jasno stališče, da je bilo v času med 29. 3. 2020 in 31. 5. 2020 zadržano zastaranje kazenskega pregona v nenujnih zadevah. Odločitev je oprlo na tretji odstavek 91. člena KZ-1, ki ureja tek in pretrganje zastaranja kazenskega pregona in določa, da je zastaranje zadržano v primerih, ko zakon prepisuje, da pregon ni mogoč. Ugotovilo je, da razlogi, ki začasno preprečujejo pregon in so podlaga za zadržanje zastaranja kazenskega pregona, v ZKP niso našteti taksativno, ter poudarilo, da je namen te določbe v tem, da se čas, ko država zaradi nastanka objektivnih ovir ne more odločati, ne šteje v čas zastaranja. Tako je tudi okoliščino, da sodišče zaradi specifičnih okoliščin oziroma razmer, v katerih in zaradi katerih je bil sprejet ZUSUDJZ, štelo kot okoliščino, ki začasno preprečuje pregon.

9. Pravno vprašanje v konkretnem primeru ni zastaranje kazenskega pregona (in tudi ne zastaranje izvršitve kazni), temveč tek roka za preklic pogojne obsodbe. Ta rok je določen v drugem odstavku 62. člena KZ-1 in določa, da sme sodišče, če obsojenec v danem roku ne izpolni obveznosti iz tretjega odstavka 57. člena KZ-1, najpozneje v enem letu po poteku preizkusne dobe preklicati pogojno obsodbo in izreči kazen, ki je bila določena v pogojni obsodbi. Ker ZKP in KZ-1 ne vsebujeta določbe, ki bi predvidevala zadržanje tega roka, je obravnavana procesna situacija neprimerljiva z zastaranjem kazenskega pregona, iz tega razloga bi bilo neustrezno tudi vsakršno sklicevanje na pretrganje zastaranja kazenskega pregona, ki je omejeno izrecno na ta institut.

10. Sodišče druge stopnje je v izpodbijanem sklepu izhajalo iz dejstva, da je rok za preklic pogojne obsodbe materialni rok, pri čemer svojega stališča, kot izpostavlja tudi vrhovni državni tožilec, ni obrazložilo. Poleg tega je iz izpodbijanega sklepa razvidno, da se drugi odstavek 3. člena ZZUSUDJZ nanaša samo na procesne in ne tudi na materialne roke, zaradi česar rok za preklic pogojne obsodbe s tem členom ni zajet.

11. Po drugem odstavku 3. člena ZZUSUDJZ niso tekli roki v nenujnih sodnih zadevah. Kot je Vrhovno sodišče pojasnilo v zadevi I Ips 44042/2017 z dne 15. 4. 2021, je treba navedeno določbo razlagati tako, da roki niso tekli v nenujnih zadevah, v katerih je bila pred sodiščem dana zahteva upravičenega tožilca, da odloči o njegovem kazenskopravnem zahtevku.

Pritrditi je tako tožilcu, da navedena določba rokov ne poimenuje kot materialne ali procesne marveč govori o rokih v (nenujnih) sodnih zadevah, kar rok za preklic pogojne obsodbe zaradi neizpolnitve posebnega pogoja gotovo je. Zakonodajalec je z drugim odstavkom 3. člena ZZUSUDJZ predvidel tako procesne kot materialne roke v zadevah, v katerih je bila pred sodiščem dana zahteva upravičenega tožilca, vendar je vprašanje, ali in v kakšnem obsegu je s tem posegel v pravice strank v kazenskem postopku. Ker je drugi odstavek 3. člena ZZUSUDJU dopolnilna norma posameznih določb KZ-1 in ZKP, ki določajo roke, je treba pri njeni uporabi in razlagi upoštevati načelo zakonitosti v kazenskem pravu, vključno s prepovedjo retroaktivne uporabe zakona. Pri tej presoji je bistvena opredelitev narave posameznega roka, na katerega bi lahko vplival ZZUSUDJZ, saj prepoved retroaktivne veljave strožjega zakona velja le za materialne, ne pa tudi procesne roke. Zato je v konkretnem primeru ključno vprašanje, ali ima rok za preklic pogojne obsodbe iz drugega odstavka 62. člena KZ-1 v konkretnem primeru naravo procesnega ali materialnega roka.

12. Po klasični delitvi rokov na materialne in procesne so kot materialni opredeljeni tisti roki, ki veljajo za uveljavljanje materialnih pravic, ki jih daje materialni predpis, procesni pa so roki, ki jih daje procesni zakon za opravljanje določenih procesnih dejanj v postopku. Čeprav so materialni roki praviloma določeni v materialnih predpisih, procesni roki pa v procesnih predpisih, zakonodajalec glede tega ni vedno dosleden, zato za opredelitev, ali je rok materialni ali procesni, ne more biti odločilno zgolj dejstvo, ali je rok določen v KZ-1 ali ZKP.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da ima rok za preklic pogojne obsodbe značilnosti tako materialnega kot tudi procesnega roka. Gre namreč za rok, v katerem država (lahko) izvede in pravnomočno konča postopek preklica pogojne obsodbe, obsojenec pa lahko (vse do morebitne pravnomočnosti sodbe o preklicu) izpolni svoje obveznosti. S postopkom za preklic pogojne obsodbe se začne, ko se izteče rok, ki je določen za izpolnitev obsojenčevih obveznosti, zamejen pa je z enim letom od preteka preizkusne dobe. Od tedaj, ko se izteče rok za izpolnitev obveznosti in ko sodišče začne s postopkom preklica pogojne obsodbe, ima rok za preklic naravo procesnega roka, določenega za ukrepanje sodišča glede določenega procesnega dejanja, saj mora sodišče v tem časovnem okvirju izvesti in pravnomočno končati postopek preklica pogojne sodbe. Ta rok obsojencu neposredno ne omogoča uveljavitve nobenih materialnih pravic in mu tudi ne nalaga posameznih obveznosti,

temveč se nanaša na časovno obdobje, v katerem mora sodišče opraviti določeno dejanje v postopku. Pravice in obveznosti obsojencev torej ne nastanejo s pretekom roka in od njega niso neposredno odvisne, prav tako tudi niso odvisne od ravnanja obsojenca, temveč so posledica ukrepanja sodišča. Ravno zaradi navedenega Vrhovno sodišče ugotavlja, da ima rok za preklic pogojne obsodbe v konkretnem primeru naravo procesnega roka. V tem kontekstu je treba razlagati tudi določbo drugega odstavka 3. člena ZZUSUDJZ. Z njo je bilo, kot izhaja iz predloga vlade k sprejetju ZZUSUDJZ

, posameznikom omogočeno, da prvenstveno poskrbijo za svoje zdravje, poleg tega pa tudi to, da se jim zaradi drugih ukrepov, ki jih je sprejela država, omogoči tudi učinkovito uveljavljanje in izvrševanje pravic. Prav tako je je bilo kot razlog za prekinitev teka rokov v predlogu zakona izpostavljeno tudi onemogočeno pravočasno delovanje in ukrepanje državnih organov. V času veljavnosti ZZUSUDJZ je namreč prišlo do nepredvidljive začasne ovire, zaradi katere dostop do sodišča oziroma morebitna izpolnitev obveznosti nista bila preprečena zgolj strankam, temveč je bilo tudi sodišču za kratek čas preprečeno (oziroma celo prepovedano) delo na vseh zadevah, ki niso nujne. Tako je bilo sodišču v obdobju od 16. 3. do 31. 5. 2020 onemogočeno tudi delo na predmetni zadevi.

13. Zaradi procesne narave roka za preklic pogojne obsodbe gre v konkretnem primeru za nenujni rok v sodni zadevi, ki od 16. 3. do 31. 5. 2020 ni tekel. Navedeno pomeni, da se rok ni iztekel 24. 8. 2020 temveč je temu datumu treba prišteti 64 dni, kar pomeni, da se je rok za preklic pogojne obsodbe iztekel dne 27. 10. 2020. Sodišče druge stopnje, ki mu je bila predmetna zadeva v odločanje predložena 16. 9. 2020, bi moralo o njej vsebinsko odločati.

14. Izpodbijana pravnomočna sodna odločba temelji na napačni uporabi drugega odstavka 62. člena KZ-1 v zvezi s 4. točko 372. člena ZKP. Vrhovni državni tožilec je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti v obsojenkino škodo, zaradi česar je Vrhovno sodišče, ne da bi poseglo v pravnomočno sodbo, uveljavljano kršitev skladno z drugim odstavkom 426. člena ZKP le ugotovilo.

V tem kontekstu tožilec kot primer navaja sodbo Višjega sodišča v Ljubljani, ki je v zadevi VII Kp 85640/2010 sprejelo drugačno stališče kot v predmetni zadevi.

Sodba VSRS I Ips 44042/2017 z dne 15. 4. 2021.

Prim. z načelnim pravnim mnenjem občne seje Vrhovnega sodišča z dne 18. 12. 1996.

Neizpolnitev obsojenčeve obveznosti v roku, ki ga določi sodišče, je podlaga za začetek postopka preklica pogojne obsodbe, lahko pa obsojenec, v skladu s četrtim odstavkom 506. člena ZKP, svojo obveznosti izpolni vse do pravnomočnosti sodbe o preklicu pogojne obsodbe. Navedeno pa ne pomeni, da gre za posebno obveznost obsojenca, saj je rok za izpolnitev le-te že potekel, za uveljavljanje pravic (v kolikor bi nameraval obveznost vendarle izpolniti) pa mu je podaljšanje tega roka oziroma kasnejše odločanje sodišča gotovo v korist.

Predlog ZZUSUDJZ z dne 16. 3. 2020 (eva 2020-2030-0015).

Ne nazadnje pa je bila tudi obsojenki zaradi nastalih okoliščin otežena morebitna izpolnitev obveznosti.

Zakon o začasnih ukrepih v zvezi s sodnimi, upravnimi in drugimi javnopravnimi zadevami za obvladovanje širjenja nalezljive bolezni SARS-CoV-2 (COVID-19) (2020) - ZZUSUDJZ  - člen 3.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 62,

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.