VSRS Sodba II Ips 17/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-03-17

Civilno-gospodarski oddelek, civilni senat

mag. Rudi Štravs (preds.), Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, mag. Matej Čujovič, Jan Zobec

nova dejstva in dokazi - prekluzija navajanja novih dejstev in dokazov - sočasnost izpolnitve

Pretirano toga bi bila zahteva, da bi morala tožnica v fazi postopka, ko niti sama niti sodišče prve stopnje nista zastopala stališča, da bi bilo treba uporabiti pravilo o sočasni izpolnitvi, »na zalogo« navajati tudi dejstva, pomembna ob uporabi tega pravila, in ponuditi zanje dokaze.

II. Tožena stranka je dolžna v 15 dneh tožeči stranki povrniti 1.815,84 EUR stroškov revizijskega postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku roka za plačilo do plačila.

1. Tožnica je v tožbi trdila, da je kot kupka s toženko kot prodajalko 6. 6. 2014 sklenila pisno prodajno pogodbo, katere predmet je bila nerazdelna polovica parcele št. 3169 k. o. ..., ki je v naravi stanovanjska hiša, v kateri živi toženka, za ob sklenitvi pogodbe plačano kupnino v višini 60.000 EUR. Zahtevala je, naj sodišče toženko zaveže v 15 dneh priznati podpis na zemljiškoknjižnem dovolilu, vključenem v prodajno pogodbo, ker bo v nasprotnem primeru izjava o priznanju veljala za izpolnjeno s pravnomočnostjo sodbe.

2. Toženka je v odgovoru na tožbo predlagala zavrnitev tožbenega zahtevka. Zanikala je obstoj (svoje) volje za sklenitev prodajne pogodbe ter trdila, da ji je tožnica pogodbo podtaknila v podpis, da kupnine ni prejela in da je (v drugem postopku) zahtevala ugotovitev neveljavnosti pogodbe.

Nadaljnji potek postopka pred sodiščema prve in druge stopnje

3. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku ugodilo. Pojasnilo je, (1) da se je toženka v pogodbi obvezala overiti podpis na zemljiškoknjižnem dovolilu, (2) da je bilo med pravdnima strankama sporno, ali je bila prodajna pogodba veljavno sklenjena in (3) da je bilo o tem v ločenem postopku pravnomočno odločeno: prodajalkin zahtevek je bil zavrnjen. Če se bo kazenski postopek, ki še vedno teče zoper tožnico, zaključil zanjo (za obdolženko) neugodno, bo toženka lahko predlagala obnovo pravdnega postopka.

4. Pritožbeno sodišče je sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in mu zadevo vrnilo v novo sojenje. Opozorilo je, da je bilo v pogodbi določeno, da je

tožnica dolžna toženki kupnino plačati ob overitvi pogodbe pri notarju

in ta zapis ocenilo kot dogovor sočasne izpolnitve, kar pomeni, da bi se moralo prvostopenjsko sodišče ukvarjati tudi z vprašanjem plačila kupnine. Ker se ni, je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

5. Tožnica je nato vložila četrto pripravljalno vlogo. V njej je tožbeno navedbo, da je celotno kupnino plačala 6. 6. 2014, dopolnila s trditvami, da iz sodbe P 342/2014 z dne 15. 2. 2017 izhaja, da je izvedenec grafološke stroke dr. Z. Z. ugotovil, da je toženka (prodajalka) lastnoročno podpisala prejemnico, in da si je tožnica del kupnine izposodila pri prijateljih in znancih. K tem trditvam je predlagala dokaze: zaslišanje petih prič (posojilodajalk A. A., B. B., C. C., D. D. in E. E.) in dodatno lastno zaslišanje ter predložila listinske dokaze in sicer pet zadolžnic, izdanih posojilodajalkam, ter listinske dokaze o razpolaganju z lastnimi sredstvi, porabljenimi za plačilo dela kupnine. Utemeljila je, da se je šele iz razveljavitvenega sklepa seznanila z naziranjem drugostopenjskega sodišča, da gre pri 3. členu pogodbe za pravilo o sočasni izpolnitvi, zato prej ni mogla vedeti, da bo dejstvo plačila kupnine pomembno za odločitev.

6. Na navedeno se je z vložitvijo (prav tako) četrte pripravljalne vloge odzvala toženka. Podala je ugovor prekluzije navedbe novih dejstev in predloga za izvedbo novih dokazov, češ da je bilo dejstvo plačila kupnine vseskozi sporno. Odrekla je verodostojnost po tožnici predlaganih prič, saj ocenjuje za neživljenjsko, da bi imele priče doma v gotovini visoke zneske, tudi po 10.000,00 EUR in da bi lahko tožnica v enem dnevu zbrala nemajhno vsoto denarja. Dodala je še trditev, da tožnice 6. 6. 2014 sploh ni bilo v Solkan, v zvezi s čemer je predlagala zaslišanje prič F. F., G. G., H. H., I. I. in J. J., predlog za zaslišanje zadnje navedenih v Kanadi živečih dveh prič je naknadno umaknila.

7. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku izvedlo vse dokaze, ki sta jih pravdni stranki predlagali po odločitvi sodišča druge stopnje. Kot verjetneje od nasprotnega je zaključilo, (i) da je tožnica do 5. 6. 2014 pridobila 40.000,00 EUR posojil, kar so potrdile za izid pravde nezainteresirane posojilodajalke in kar izhaja iz izročenih jim zadolžnic, in da je imela tožnica 20.000 EUR svojih in materinih sredstev, (ii) da sta tožničina mož A. K. in sin B. K. potrdila, da je tožnica 6. 6. 2014 vzela denar in šla v Solkan in (iii) da je bila toženka 6. 6. 2014 sama doma (ovržena je bila trditev, da tožnica ni prišla v Solkan, ker je priče, ki jih je predlagala toženka, pri slednji niso videle). Na podlagi navedenega in ugotovitve, da je toženkin podpis na prejemnici verodostojen, je zahtevku tožnice znova ugodilo.

8. Toženka je ponovno vložila pritožbo. Drugostopenjsko sodišče je opravilo pritožbeno obravnavo in na njej zaslišalo obe pravdni stranki ter po tožnici predlagane priče B. B., D. D., A. A., E. E., A. K. in B. K.. Njihove izpovedi je ocenilo v povezavi z drugimi pred sodiščem prve stopnje (v prvem in ponovljenem sojenju) izvedenimi personalnimi in listinskimi dokazi in zaključilo, da toženka ni uspela ovreči ugotovitve sodišča prve stopnje, da je tožnica kupnino plačala na dan sklenitve pogodbe.

9. Na predlog toženke je Vrhovno sodišče s sklepom II DoR 519/2020 z dne 11. 12. 2020 dopustilo revizijo glede pravnega vprašanja, ali sta sodišči prve in druge stopnje kršili 362. člen Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in 22. člen Ustave RS, ker sta v okoliščinah konkretnega primera dopustili navedbo novih dejstev in izvedbo novih dokazov, ki so bila navedena in predlagana po prvem naroku za glavno obravnavo (gre za dejstva in dokaze, predlagane v četrti pripravljalni vlogi tožeče stranke z dne 29. 10. 2019 in z dne 8. 11. 2019) in na rezultat tako izvedenih dokazov oprli končno odločitev v tej zadevi.

Povzetek bistvenih navedb revizije in odgovora nanjo

10. Toženka uveljavlja, da sta bili storjeni kršitvi, glede katerih je bila revizija dopuščena ter predlaga Vrhovnemu sodišču, naj sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in tožbeni zahtevek zavrne (predlaga torej spremembo obeh navedenih sodb), podredno pa razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Nasprotuje argumentu drugostopenjskega sodišča, da naj bi vprašanje plačila kupnine postalo pomembno šele v ponovljenem sojenju in sicer zaradi stališča pritožbenega sodišča, navedenega v 6. točki obrazložitve razveljavitvenega sklepa. Nasprotuje mu s trditvijo, da je bilo dejstvo plačila kupnine sporno že od začetka postopka in že od začetka postopka je bilo to dejstvo pomembno in obravnavano. Tako je tožnica v pripravljalni vlogi z dne 18. 11. 2015 navajala, da si je hitro izposodila precejšnjo vsoto denarja, ki ji je manjkala za plačilo celotne kupnine, ni pa v zvezi s tem predlagala nobenega dokaza. Pritožbeno stališče, da toženka navedbe o izposoji denarja za plačilo kupnine ni problematizirala, ne razume – v izpodbijani sodbi ni pojasnjeno, kakšen pomen ima to z vidika nekrivde. Je pa očitno, da sodišče te trditve ni štelo za priznano, saj v takem primeru dokazovanje ne bi bilo potrebno, a sodnik prve stopnje dokazovanja ni nikoli omejil in nikoli ni nakazal, da plačilo kupnine ni sporno. Sodišče je z dopustitvijo dokazov, ki so bili predlagani prepozno, porušilo procesno ravnovesje med pravdnima strankama in dalo neutemeljeno prednost tožnici. Meni, da je pritožbeno sodišče vprašanje nekrivde rešilo v nasprotju s stališčema, ki ju je Vrhovno sodišče zavzelo v zadevah VIII Ips 209/2017 in VIII Ips 201/2016, neutemeljen odstop od sodne prakse pa pomeni kršitev določbe 362. člena ZPP in 22. člena Ustave RS.

11. Tožnica predlaga zavrnitev revizije. Opozarja, da si toženka zmotno razlaga pojem krivde iz drugega odstavka 362. člena in drugega odstavka 286. člena ZPP, glede katerega sta teorija in sodna praksa sodišč vseh stopenj popolnoma enotni. S sklicevanjem na strokovno literaturo in in večje število odločb Vrhovnega sodišča predstavi namen in ustavno varovan cilj navedenih procesnih določb ter zanika primernost primerjave konkretne zadeve z zadevama, ki na kateri se sklicuje toženka v reviziji in s tem njeno tezo o odstopu od enotne sodne prakse. Poudarja, da je za pomen plačila kupnine lahko zvedela šele iz razveljavitvenega sklepa, saj je pritožbeno sodišče temu dejstvu pripisalo pomen, zaradi katerega je razveljavilo (prvo) prvostopenjsko sodbo, zaradi toženkinih pritožbenih navedb, da ni logično in izkustveno sprejemljivo, da bi kupec prodajalcu izročil kupnino prej kot ob notarski overitvi podpisa in ob prisotnosti notarja. Pred pritožbo toženka ni podala ugovora sočasne izpolnitve. Ker toženka ni prerekala tožničinih trditev, da si morala zaradi plačila na hitro sposoditi denar, kar ugotavlja tudi pritožbeno sodišče z zapisom, da toženka te trditve ni problematizirala, bi morali sodišči prve in druge stopnje po pravilu o vezanosti na priznana dejstva (neprerekana dejstva se štejejo za priznana in ne obratno, za sporna, kot izhaja iz revizije) dejstvo plačila upoštevati brez izvajanja dokazov, ki jih je iz previdnosti predlagala tožnica. Z izvajanjem dokazov sta zagrešili relativno postopkovno kršitev, ki pa ni vplivala na pravilnost sodbe. Pri tem pa ti dokazi niso bili izvajani glede odločilnega dejstva – plačila kupnine, pač pa glede pomožnega dejstva – izposoje denarja. Sicer pa toženka sploh ni pojasnila vpliva zatrjevane kršitve na pravilnost sodbe, kar ob dejstvu, da kvaren vpliv ni viden na prvi pogled, ni dovolj. Sodbi, na kateri se sklicuje, se nanašata na zadevi, ki z obravnavano nista primerljivi.

13. V drugem odstavku 362. člena ZPP, ki naj bi ga sodišči prve in druge stopnje kršili v ponovljenem sojenju, je določeno, da smejo na prvem naroku glavne obravnave stranke navajati nova dejstva in predlagati nove dokaze, če jih brez svoje krivde v dotedanjem postopku niso mogle navesti oziroma predložiti.

14. Glavna obravnava je vedno sklenjena celota, ne glede na število narokov, ki jo sestavlja; sklenjena celota je tudi v primeru, ko sodišče prve stopnje izda sodbo, ki jo pritožbeno sodišče razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje.

Zato v ponovljenem sojenju veljajo določbe 286. člena ZPP, med drugim določba prvega odstavka, da mora stranka najpozneje na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa dejstva, ki so potrebna za utemeljitev njenih predlogov, ponuditi dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb, in se izjaviti o navedbah in ponujenih dokazih nasprotne stranke, ter določba tretjega odstavka, da lahko stranke tudi na poznejših narokih za glavno obravnavo navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, vendar le, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku. V ponovljenem postopku se te določbe uporabljajo neposredno,

določba drugega odstavka 362. člena je njihova ponovitev.

15. V obravnavanem primeru je ključno vprašanje (ne)krivde tožnice pri podaji dejanskih trditev v četrti pripravljalni vlogi in dokaznih predlogov k tem trditvam, kar je oboje povzeto v 5. točki obrazložitve te sodbe. Po presoji Vrhovnega sodišča sta ga sodišči prve in druge stopnje pravilno rešili.

16. Ključna tožbena trditev je bila, da sta pravdni stranki sklenili prodajno pogodbo in da je toženka kot prodajalka zavrnila overitev podpisa oziroma priznanje avtentičnosti svojega podpisa na pisni pogodbi pred notarjem, zato ni prišlo do učinkovitega prenosa lastninske pravice na tožnico. Res je v tožbi navedeno tudi, da je tožnica toženki plačala dogovorjenih 60.000,00 EUR kupnine ob sklenitvi prodajne pogodbe in res je toženka prejem kupnine v odgovoru na revizijo in nato še v prvi pripravljalni vlogi izrecno zanikala, na kar se je tožnica odzvala z navedbami, da je toženka zahtevala, naj ji kupnino prinese 6. 6. 2014, ker bo ta dan sama doma. Toženka ima torej prav, ko v reviziji trdi, da je bilo dejstvo, ali je bila kupnina plačana, sporno že od začetka postopka. Vendar pa je iz spisa razvidno, da prvostopenjsko sodišče v prvem postopku tega dejstva ni štelo za odločilno, kar je v 13. točki razlogov prve sodbe tudi jasno zapisalo. Njegovo stališče je bilo, da je toženka s sklenitvijo pogodbe prevzela obveznost notarske overitve podpisa pogodbe in ker pogodba ni izpodbita oziroma ni ugotovljena njena ničnost, je zahtevek za overitev utemeljen, da torej overitev podpisa pomeni pomeni nastop zapadlosti tožničine pogodbene obveznosti plačila kupnine, plačilo kupnine pa ni predpostavka toženkine obveznosti overitve podpisa. V razveljavitvenem sklepu je pritožbeno sodišče sprejelo nasprotno stališče: da namreč zapis, da je tožnica dolžna plačati kupnino ob overitvi podpisa, pomeni dogovor o sočasni izpolnitvi (torej da tožnica ne more zahtevati overitve, če hkrati ne plača kupnine) in je zato dejstvo plačila kupnine pomembno za odločitev.

17. Tožeča stranka je trditev o plačilu kupnine (podprte s tožbi priloženim potrdilom toženke o prejemu denarja in pred prvim narokom za glavno obravnavo, v prvi pripravljalni vlogi, predlaganim zaslišanjem sina B. K.) podala v funkciji dokazovanja trditve, da je bila pogodba res sklenjena. Zato in ker dejstvo plačila kupnine niti po oceni sodišča prve stopnje ni bilo pomembno, tožnici ne more iti v škodo, da ni že do konca prvega naroka za glavno obravnavo podala (vseh) trditev in predlagala (vseh) dokazov v zvezi s plačilom kupnine, pač pa je to storila šele, ko je bila seznanjena z materialnopravnim stališčem sodišča druge stopnje, ki je plačilu kupnine pripisalo odločilen pomen.

Pretirano toga bi bila zahteva, da bi morala tožnica v fazi postopka, ko niti sama niti sodišče prve stopnje nista zastopala stališča, da bi bilo treba uporabiti pravilo o sočasni izpolnitvi, »na zalogo« navajati tudi dejstva, pomembna ob uporabi tega pravila, in ponuditi zanje dokaze. Ocena, da bi bila taka zahteva pretirano toga pa pomeni, da tožnici ni mogoče pripisati krivde v smislu drugega odstavka 362. člena v zvezi s tretjim odstavkom 286. člena ZPP in da z izpodbijano sodbo ni bila kršena njena pravica iz 22. člena Ustave RS.

18. Odgovor na vprašanje, glede katerega je bila dopuščena revizija, je po presoji Vrhovnega sodišča nikalen.

19. Revizija je zato neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

20. Toženka z revizijo ni uspela, zato je dolžna tožnici povrniti njene stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Predstavlja jih nagrada za zastopanje, odmerjena po tarifni št. 3300 Zakona o odvetniški tarifi na 1.472,00 EUR, povečana za 22 %-ni davek na dodano vrednost in pavšalni znesek za kritje materialnih stroškov po tarifni št. 6002 istega zakona v višini 20,00 EUR, skupaj torej 1.815,84 EUR. Toženka jih je dolžna plačati v 15 dneh, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od izteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti do plačila.

Glej J. Zobec, v L. Ude in soavtorji, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, Gospodarski vestnik Založba, Ljubljana, 2009, stran 502.

Glej A. Galič, v L. Ude in soavtorji, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, Gospodarski vestnik Založba, Ljubljana, 2006, stran 600.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 286/1, 286/3, 362

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.