VSRS Sodba XI Ips 11256/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-04-16

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), mag. Kristina Ožbolt

odreditev pripora - rok za vročitev sklepa o priporu - očitna pisna pomota - ogrožanje varnosti - varnost ljudi

Rok 48 ur začne teči od trenutka prve privedbe obdolženca k preiskovalnemu sodniku. Pri tem je potrebno upoštevati tudi določbo tretjega odstavka 20. člena Ustave, ki določa, da je potrebno obdolžencu sklep o odreditvi pripora vročiti v roku 24 ur od odreditve. Ta rok začne teči, ko sodnik obdolžencu sklep o odreditvi pripora ustno naznani, torej po koncu njegovega zaslišanja. Če se 24 urni rok, ki ga za vročitev obrazloženega sklepa o odreditvi pripora določa Ustava, izteče prej, kot 48 urni rok, ki ga določa ZKP, sodnika zavezuje rok, ki ga določa Ustava.

Obdolžencu je bil pripor sicer odrejen pravočasno, saj mu je bil odrejen znotraj roka 48 ur od privedbe k preiskovalni sodnici, ni pa mu bil pravočasno vročen obrazloženi pisni sklep o priporu. Tako ravnanje sodišča je imelo za posledico kršitev 20. člena Ustave in tretjega odstavka 202. člena ZKP, vendar ta kršitev ne narekuje razveljavitve izpodbijanega pravnomočnega sklepa.

Iz celotne vsebine pisnega sklepa o odreditvi pripora je jasno razvidno, da gre za pisno obrazložitev na naroku 5. 3. 2021 ustno razglašenega sklepa o odreditvi pripora, z napačno navedbo datuma 7. 3. 2021.

Ustavno sodišče je že v svoji odločbi U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 zavzelo stališče, da se »varnost ljudi« ne nanaša samo na neposredno ogrožanje življenja in telesa posameznika, temveč je treba 20. člen Ustave razumeti kot ustavno normo, ki zagotavlja spoštovanje pravice drugih do varnosti, ki jo zagotavlja 34. člen Ustave.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

1. Dežurna preiskovalna sodnica Okrožnega sodišča v Ljubljani je zoper obdolžene A. A., B. B. in C. C. s sklepom z dne 7. 3. 2021 (pravilno 5. 3. 2021) odredila pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), zoper A. A. pa še iz razloga begosumnosti po 1. točki prvega odstavka 201. člena ZKP. Obdolžencem je v pripor vštela čas od odvzema prostosti. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča v Ljubljani je s sklepom I Ks 11256/2021 z dne 11. 3. 2021 pritožbe zagovornikov obdolžencev kot neutemeljene zavrnil.

2. Zoper pravnomočni sklep o odreditvi pripora sta zahtevi za varstvo zakonitosti vložila zagovornika obdolženih A. A. in B. B. Zagovornica A. A. je zahtevo vložila iz razloga bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in drugih kršitev določb kazenskega postopka iz drugega odstavka 371. člena ZKP, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi ugodi, izpodbijana sklepa razveljavi in pripor odpravi. Zagovornik B. B. je zahtevo vložil iz vseh razlogov po ZKP in predlagal, da Vrhovno sodišče zahtevi ugodi, izpodbijana sklepa razveljavi in obdolžencu pripor odpravi, oziroma mu podredno odredi milejši ukrep hišnega pripora.

3. Vrhovna državna tožilka Barbara Jenkole Žigante je na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP na zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornice A. A. odgovorila, da je bil pisni odpravek sklepa z obrazložitvijo izdan v roku 48 ur, pri čemer je po njenem mnenju treba upoštevati dejstvo, da gre za izredno obsežno zadevo, zato kljub poznejši vročitvi pisnega odpravka sklepa o odreditvi pripora ni bilo poseženo v obdolženčevi pravici do izjave in pravnega sredstva. Dodaja, da je bil sklep o priporu razglašen takoj po obdolženčevem zaslišanju, zato zagovorničine navedbe, da je bil 7. 3. 2021 izdan drug sklep o priporu, ne držijo. Navaja, da zagovornica ne razloži, zakaj bi bil posnetek njenega pogovora z obdolžencem nezakonit dokaz, saj so bili prisluhi oziroma posnetki in njihovi prepisi pridobljeni na podlagi zakonite sodne odredbe. Glede zagovorničinega predloga za odreditev milejšega ukrepa pa izpostavlja, da vložnica podaja svojo oceno ugotovljenih dejstev, s tem pa uveljavlja nedovoljeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevo zavrne kot neutemeljeno.

4. V odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornika B. B. pa vrhovna državna tožilka navaja, da je preiskovalna sodnica sklep o odreditvi pripora obširno obrazložila ter navedla, iz katerih okoliščin oziroma dokazov izhaja utemeljen sum storitve kaznivih dejanj, zato meni, da je treba zagovornikove pomisleke o obstoju utemeljenega suma opredeliti kot vprašanje napačne ugotovitve dejanskega stanja. Dodaja, da je utemeljen sum podan tudi v zvezi s kaznivim dejanjem hudodelskega združevanja, saj iz opisa dejanja po prvem odstavku 294. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) izhaja, da so opisi in časovni okvir teh dejanj širši in zajemajo ravnanja tudi po storitvi kaznivih dejanj pranja denarja po 245. členu KZ-1, podlaga ugotovljenih dejstev pa je glede na fazo obravnavanja ustrezno obrazložena. Nadalje navaja, da je preiskovalna sodnica obširno obrazložila tudi okoliščine glede ponovitvene nevarnosti ter pojasnila, na kakšen način je ogrožena varnost ljudi, čeprav gre za kaznivo dejanje umeščeno v poglavje zoper gospodarstvo. Sklicuje se na sodno prakso Vrhovnega sodišča ter zatrjuje, da treba varovati tako premoženje posameznika kot skupnosti. Zaključuje, da je Ustavno sodišče že izrazilo stališče, da sklepanje o bodoči nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj ni v nasprotju z domnevo nedolžnosti, sama utemeljitev neogibnosti pripora pa vsebuje tudi presojo, da milejši ukrep ne pride v poštev. Predlaga, da Vrhovno sodišče tudi to zahtevo zavrne kot neutemeljeno.

5. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke poslalo v izjavo obdolžencema in njunima zagovornikoma. Zagovornica obdolženega A. A. se je o njem izjavila ter navedla, da vztraja pri trditvah v zahtevi in dodala, da ustne obrazložitve sklepa ni mogoče enačiti s pisno obrazložitvijo, saj se obdolženec z ustno obrazložitvijo na naroku 5. 3. 2021 ni seznanil z vsemi razlogi za odločitev preiskovalne sodnice. Dodaja, da je v ustavi določen rok 24 ur, v katerem je treba priprti osebi ob prvem odvzemu prostosti vročiti pisno obrazložitev sklepa o priporu, obdolžencu pa pisna obrazložitev sklepa z dne 5. 3. 2021 sploh še ni bila vročena, saj mu je bil vročen sklep z dne 7. 3. 2021.

6. Iz sklepa o odreditvi pripora izhaja, da so obdolženci utemeljeno obdolženi storitve dveh kaznivih dejanj pranja denarja po četrtem v zvezi s prvim in tretjim odstavkom 245. člena KZ-1 ter kaznivega dejanja hudodelskega združevanja po prvem odstavku 294. člena KZ-1, obdolženi A. A. pa po drugem v zvezi s prvim odstavkom 294. člena KZ-1. Kaznivi dejanji pranja denarja naj bi storili s tem, da naj bi pridobili soobdolženo D. D., ki je po njihovih navodilih postala družbenica ter zakonita zastopnica družb E. d. o. o. in F. d. o. o., ki nista poslovali, uredila spletno bančništvo za razpolaganje s sredstvi na transakcijskih računih obeh družb, pri čemer naj bi ključek, ki omogoča dostopa do spletnega bančništva, izročila soobdolžencem. Dne 4. 3. 2020 so bila na transakcijski račun družbe E. d. o. o. nakazana sredstva, ki naj bi izvirala iz predhodno izvršenega kaznivega dejanja na škodo družbe G. iz Velike Britanije v višini 111.637,98 EUR. Navedena sredstva so bila naslednjega dne s tremi zaporednimi nakazili v skupnem znesku 110.660,00 EUR nakazana na transakcijski račun družbe H. iz Madžarske, katere predstavnica naj bi bila I. I. s stalnim prebivališčem v Srbiji. Dne 15. 6. 2020 so bila na transakcijski račun družbe F. d. o. o. nakazana denarna sredstva, ki naj bi izvirala iz kaznivega dejanja na škodo družbe J. iz Velike Britanije v višini 173.255,29 EUR. Naslednjega dne je bil izdan nalog za prenakazilo teh sredstev, vendar je tranksacijo zaustavil Urad za preprečevanje pranja denarja. Nalog za takojšnje prenakazilo denarnih sredstev naj bi bil v obeh primerih podan z namenom, da se z nadaljnjim razpolaganjem zakrije njihov nezakoniti izvor. Kaznivi dejanji naj bi bili izvršeni v okviru dobro organizirane združbe z mednarodnimi povezavami, pri čemer naj bi obdoženi A. A., B. B. in C. C. za izvrševanje kaznivih dejanj vseskozi pridobivali socialno šibkejše osebe kot člane združbe na najnižjem hierarhičnem nivoju, ki naj bi jih premamili z obljubo zaslužka, na koncu pa pustili z dolgovi, tako kot D. D. in K. K., ki sta tudi sama obdolžena sodelovanja v hudodelski združbi ter kot bolj izpostavljene še Ž. Ž., L. L. in M. M. Kaznivo dejanje hudodelskega združevanja se obdolžencem očita, ker naj bi se najkasneje od začetka februarja 2020 pod vodstvom A. A. združili za dosego skupnega cilja izvrševanja večih kaznivih dejanj pranja denarja in drugih uradno pregonljivih kaznivih dejanj. Z namenom izvrševanja kaznivih dejanj, naj bi pridobivali gospodarske družbe, katerih slamnati lastniki, direktorji ali prokuristi naj bi postali slovenski državljani, s čimer bi se omogočilo odprtje transakcijskih računov v Republiki Sloveniji, kar je ravno zaradi preprečevanja tovrstnih kaznivih dejanj, tujcem zelo oteženo. Preko teh računov pa naj bi s pomočjo spletnega bančništva prali denar. Tako naj bi M. M. po navodilih združbe julija 2020 postal edini družbenik družb N. d. o. o. in O. d. o. o. in bi naj v njunem imenu sklenil naročniški razmerji za dva telefona iPhone 11, za katera obroki sklenjenih naročniških razmerij naj ne bi bili plačani. A. A. pa naj bi se z P. P. dogovarjal za ureditev odprtja transakcijskega računa za češko pravno osebo v Avstriji ter z P. P. in R. R. januarja 2021 urejal pridobitev družbe s transakcijskih računom, na katero naj bi na banki pridobili kredit v znesku 30.000 EUR, katerega naj ne bi imeli namena poplačati, s tem pa bi na škodo banke izvršili kaznivo dejanje goljufije. Prav tako naj bi v oktobru 2020 državljanu Srbije S. S. pomagali urediti polog gotovinskih sredstev v višini okoli 180.000,00 EUR na bančni račun pri Gorenjski banki, zaradi nadaljnjega nakazila v Srbijo in s tem zakritja njihovega izvora, pa banka zaradi neustrezne dokumentacije o izvoru denarja pologa ni odobrila.

7. Zagovornica obdolženega A. A. v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja kršitev tretjega odstavka 202. člena ZKP, ki narekuje, da se sklep o priporu vroči tistemu, ki mu je odvzeta prostost, najpozneje v 48 urah od odvzema prostosti oziroma privedbe k preiskovalnemu sodniku. Uveljavlja tudi, da obdolžencu pisni sklep o priporu, odrejenem 5. 3. 2021 ni bil vročen v roku 24 ur, kot je ta določen v 20. členu Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), saj mu je bil vročen šele 7. 3. 2021, namesto najkasneje 6. 3. 2021 do 16.40 ure. Nadalje izpostavlja, da je bil obdolžencu sklep o odreditvi pripora vročen tudi po poteku zakonsko določenega časa od odvzema prostosti, ki mu je bila odvzeta 2. 3. 2021. Ne strinja se s presojo zunajobravnavnega senata, da je zamuda upravičena zaradi obsežnosti spisa, takšno stališče senata je v nasprotju s 15. in 87. členom ZKP ter 22., 23. in 25. členom Ustave. Zatrjuje še, da ji je bil sklep o priporu poslan na elektronski naslov, čeprav s takšnim načinom vročanja ni soglašala, prebrala pa ga je šele 8. 3. 2021.

8. Tretji odstavek 202. člena ZKP določa, da se sklep o priporu vroči tistemu, na katerega se nanaša takrat, ko mu je vzeta prostost, najpozneje pa v 48 urah, odkar mu je bila vzeta prostost, oziroma ko je bil priveden k preiskovalnemu sodniku. Drugi odstavek 20. člena Ustave pa določa, da mora biti ob priporu, najkasneje pa v 24 urah po njem, priprtemu vročena pisna, obrazložena odločba. Vrhovno sodišče je že presodilo, da zakonski rok 48 ur za vročitev sklepa o priporu, v primeru policijskega pridržanja, teče od trenutka privedbe obdolženca k preiskovalnemu sodniku, ne glede na to, ali se sodnik odloči za odreditev sodnega pridržanja ali za takojšnje zaslišanje obdolženca

ter da mora biti pripor zoper obdolženca odrejen še pred potekom 48 ur od odreditve sodnega pridržanja, v tem roku pa obdolžencu vročen tudi pisni odpravek sklepa.

Rok 48 ur tako začne teči od trenutka prve privedbe obdolženca h preiskovalnemu sodniku. Pri tem je potrebno upoštevati tudi določbo tretjega odstavka 20. člena Ustave, ki določa, da je potrebno obdolžencu sklep o odreditvi pripora vročiti v roku 24 ur od odreditve. Ta rok začne teči, ko sodnik obdolžencu sklep o odreditvi pripora ustno naznani, torej po koncu njegovega zaslišanja. Če se 24 urni rok, ki ga za vročitev obrazloženega sklepa o odreditvi pripora določa Ustava, izteče prej, kot 48 urni rok, ki ga določa ZKP, sodnika zavezuje rok, ki ga določa Ustava. Namen teh določb je obdolžencu zagotoviti učinkovito varovanje njegove pravice do hitre seznanitve s pisno utemeljitvijo razlogov za odvzem prostosti, zoper katero se ima možnost tudi pritožiti.

9. Obdolženemu A. A. so policisti prostost odvzeli 2. 3. 2021 ob 8.30 uri in mu odredili policijsko pridržanje, 3. 3. 2021 ob 20.20 uri so ga privedli k preiskovalni sodnici, ki je zoper njega odredila sodno pridržanje. Preiskovalna sodnica je 5. 3. 2021 ob 16.00 uri začela zaslišanje obdolženca, ki ga je zaključila ob 16.40 uri, ko je navzoče ustno seznanila, da je zoper obdolženca odredila pripor. Sklep je na naroku ustno obrazložila. Pisno obrazložen sklep o priporu pa je bil obdolženemu A. A. v Zavodu za prestajanje kazni zapora vročen 7. 3. 2021 ob 14.35 uri. Iz navedenega izhaja, da je rok 48 ur za vročitev sklepa o priporu obdolžencu začel teči z njegovo privedbo k preiskovalni sodnici dne 3. 3. 2021 ob 20.20 uri in se iztekel 5. 3. 2021 ob 20.20 uri, kar pomeni, da je bil obdolžencu pripor sicer odrejen pravočasno, saj mu je bil odrejen znotraj roka 48 od privedbe k preiskovalni sodnici, ni pa mu bil pravočasno vročen obrazloženi pisni sklep o priporu. Tako ravnanje sodišča je imelo za posledico kršitev 20. člena Ustave in tretjega odstavka 202. člena ZKP, vendar ta kršitev ne narekuje razveljavitev izpodbijanega pravnomočnega sklepa.

Čeprav je imela zamuda pri vročitvi sklepa za posledico odložitev obdolženčeve pravice do učinkovite pritožbe, pa obdolžencu te pravice ni odvzela, saj se je njegova zagovornica zoper sklep o odreditvi pripora pritožila, zunajobravnavni senat pa je o pritožbi odločil s sklepom z dne 11. 3. 2021. Zagovorničine navedbe, da ji je bil sklep o priporu zoper obdolženca vročen na elektronski naslov, čeprav s takšnim načinom vročanja ni soglašala, pa ne držijo, saj iz zapisnika o zaslišanju pridržanega obdolženca z dne 5. 3. 2021 izhaja, da se je s takšnim načinom vročanja strinjala, ko je na zapisnik navedla tudi svoj elektronski naslov, zato njene trditve, da je sklep prebrala šele 8. 3. 2021 na zatrjevano kršitev ne vplivajo.

10. Zagovornica obdolženega A. A. v zahtevi nadalje navaja, da sklep o priporu z dne 7. 3. 2021, ki je bil obdolžencu vročen 7. 3. 2021 ni pisno obrazložen sklep o odreditvi pripora z dne 5. 3. 2021, temveč gre za nov sklep o priporu. Trdi, da ji pisna obrazložitev sklepa z dne 5. 3. 2021 še ni bila vročena in zamuda sodišča še vedno traja. Senat se do takšnih pritožbenih navedb ni opredelil, temveč je zgolj zaključil, da je sklep, ki ga je preiskovalna sodnica sprejela 7. 3. 2021 pisna obrazložitev sklepa z dne 5. 3. 2021.

11. Navedbe zagovornice v tem delu zahteve niso utemeljene, saj je iz celotne vsebine pisnega sklepa o odreditvi pripora jasno razvidno, da gre za pisno obrazložitev na naroku 5. 3. 2021 ustno razglašenega sklepa o odreditvi pripora, z napačno navedbo datuma 7. 3. 2021. Tako je preiskovalna sodnica na strani 8 obrazložitve sklepa navedla, da je državna tožilka zoper privedene obdolžence predlagala odreditev pripora, predlog obrazložila, obdolženci in njihovi zagovorniki pa so na ta predlog odgovorili, pri čemer je na isti strani obrazložitve sklepa naveden tudi odgovor obdolženčeve zagovornice na predlog. Pri zapisu datuma pa gre za očitno pomoto, ki na zakonitost sklepa o odreditvi pripora ni vplivala.

12. Zagovornica obdolženega A. A. z zahtevo uveljavlja tudi kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Trdi, da se sklep o odreditvi pripora opira na dokaz pridobljen s kršitvijo z ustavo določenih človekovih pravic in svoboščin, in sicer na posnetek pogovora med njo in obdolžencem z dne 3. 2. 2021. Navaja, da je bilo policiji, državnemu tožilstvu in preiskovalnemu sodišču znano, da gre za obdolženčev pogovor z odvetnico in zagovornico, preiskovalna sodnica pa ga je v sklepu o priporu povzela kot bistvenega za utemeljitev razloga begosumnosti. Zagovornica se sklicuje na odvetniško zaupnost, za katero meni, da uživa posebno ustavnopravno varstvo in je zagotovljena odvetniku, zagovorniku in odvetniku kot obdolžencu. Zatrjuje, da je v pogovoru z obdolžencem nastopala kot odvetnica, čeprav v času prikritih preiskovalnih ukrepov še ni bila njegova zagovornica. Dodaja, da sta se z obdolžencem pogovarjala o prekršku, zato je bilo vzpostavljeno razmerje med odvetnikom ter stranko in je šlo za pogovor zaupne narave, ki ga je kot takega dojemal tudi obdolženec. Sklicuje se na 222.a člen ZKP.

13. Zagovornica s takšnimi navedbami v tej fazi postopka ne more uspeti, saj z njene strani predstavljeni razlogi ne dajo podlage za zaključek, da je navedeni dokaz očitno nedovoljen. ZKP v nobeni določbi ne predvideva, da bi bilo treba prisluhe take narave, ki so pridobljeni na podlagi sodne odredbe o prikritih preiskovalnih ukrepih, iz spisa izločiti. Torej ne gre za dokaz, ki bi bil že na prvi pogled (prima facie) oziroma očitno nedovoljen. V nadaljnjem postopku, ko bodo znane še ostale okoliščine in bodo dejstva, ki so za takšno presojo pomembna, tudi ugotovljena in ocenjena, pa bo sodišče še vedno lahko presodilo, ali gre za nezakoniti dokaz in ga na podlagi ZKP iz kazenskega spisa izločilo.

Določba 222.a člena ZKP, na katero se sklicuje zagovornica, pa v obravnavani zadevi ni upoštevna, saj se nanaša na zaseg predmetov ali spisov, ki jih je obdolženec zaupal odvetniku kot svojemu zagovorniku.

14. Zagovornica obdolženega A. A. v zahtevi trdi, da prisluhi obdolženčevega pogovora z zagovornico, ob izostanku dokazov, ki bi konkretno izkazovali njegovo namero po zapustitvi Republike Slovenije, ne potrjujejo zaključka o obdolženčevi begosumnosti. Enako navaja glede obdolženčevega pogovora z njegovo mamo, kateri naj bi povedal, da namerava Slovenijo zapustiti, da v njej ne želi več živeti, da bo odšel in da je pridobil državljanstvo Velike Britanije. Trdi, da so razlogi, ki izkazujejo obdolženčevo begosumnost, protispisni, saj naj bi se prisluhi, za katere je preiskovalna sodnica navedla, da se nanašajo na obdolženčev pogovor z njegovo mamo, dejansko nanašali na obdolženčev pogovor z zagovornico. Protispisni pa so po njenem mnenju tudi zaključki sodišča, da je obdolženec zaprosil za državljanstvo Velike Britanije.

15. Na strani 109 obrazložitve sklepa je preiskovalna sodnica navedla okoliščine, ki pri obdolžencu izkazujejo priporni razlog begosumnosti. Obrazložila je, da se mu očita storitev kaznivih dejanj s predpisano visoko zaporno kaznijo, da naj bi bil vodja hudodelske združbe, ki ga preostali člani izredno ščitijo in ima povezave s preostalimi še neugotovljenimi člani združbe, ki očitno prihajajo iz Republike Srbije. Navedla je, da je kljub njegovim povezavam z našo državo (ima državljanstvo Republike Slovenije, tukaj ima starše, polbrata, svoje dekle ter družbo, v kateri je zaposlen) podana realna nevarnost, da bo pobegnil, je njegova gospodarska družba v očitnih finančnih težavah, ter priporni razlog begosumnosti utemeljila tudi na obdolženčevih navedbah v pogovoru z materjo, odvetnico T. T., partnerko U. U. in njegovega pogovora z recepcijo ... v Ljubljani. Iz navedenih prepisov posnetkov obdolženčevih telefonskih pogovorov izhaja, da naj bi v pogovoru z V. Š. 3. 2. 2021 povedal, da najkasneje naslednje leto stalnega prebivališča več ne bo imel v Republiki Sloveniji, ker mu ni všeč, naj bi jo spraševal glede angleške osebne izkaznice in pristojnosti Interpola in Europola v zvezi kaznivih dejanj ter naj bi ji povedal, da je v Estoniji zaprosil za e-državljanstvo. V pogovoru z materjo V. V. 3. 2. 2021 (pravilna oznaka prepisa pogovora SAZO-3, 135323, priloga A01100 spisa) pa naj bi povedal, da si je v svoji firmi v Londonu urejal davčno zavezanstvo, da bo v njej zaposlen ter da bo mogoče zaprosil še za državljanstvo. V pogovoru s partnerko U. U. 18. 1. 2021 pa naj bi povedal, da si je v Londonu na hitro zrihtal firmo, v telefonskem pogovoru z recepcijo ... v Ljubljani pa naj bi istega dne sporočil, da bo na naslov prihajala še pošta družbe Z. Iz izpisa javnega registra pravnih oseb Velike Britanije izhaja, da je obdolženec direktor in edini družbenik družbe Z. iz Londona, ustanovljene 18. 1. 2021. Navedbe zagovornice, da je obdolženec z njo govoril glede pridobitve državljanstva Velike Britanije, iz navedenih prepisov ne izhajajo, saj naj bi o tem govoril s svojo mamo, navedbe glede tega, ali je obdolženec že zaprosil za državljanstvo Velike Britanije ali to šele bo, pa za presojo okoliščin za odreditev pripora iz razloga begosumnosti v konkretni zadevi niti niso odločilne, saj je v vsakem primeru glede na že ostale izpostavljene ugotovitve preiskovalne sodnice izkazan obdolženčev namen, da Republiko Slovenijo zapusti. Po presoji Vrhovnega sodišča vse zgoraj navedene okoliščine, na katerih je preiskovalna sodnica utemeljila obdolženčevo begosumnost, kažejo, da je podana resna nevarnost, da bo v primeru izpustitve na prostost obdolženec pobegnil v tujino in se na tak način poskušal izogniti navzočnosti v kazenskem postopku. Kolikor zagovornica navaja drugače, zgolj drugače presoja izvedene dokaze in z zahtevo uveljavlja nedovoljeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

16. Zagovornica obdolženega A. A. v nadaljevanju nasprotuje presoji nižjih sodišč, da namena, ki ga zasleduje odreditev pripora, ni mogoče doseči z milejšim ukrepom hišnega pripora. Trdi, da se lahko pri izvrševanju tega ukrepa obdolžencu prepove stike, kar zajema tudi telefonsko in elektronsko komunikacijo. Okoliščina, da se nadzora v tem primeru ne vrši ves čas, pa po njenem mnenju ne utemeljuje sorazmernosti najstrožjega ukrepa. Takšne zagovorničine navedbe niso utemeljene, saj so ravno okoliščine, da v primeru odreditve hišnega pripora obdolženca ni mogoče ves čas nadzorovati, s tem pa mu tudi ne preprečiti uporabe elektronskih naprav, in s tem nadaljevanje izvrševanja kaznivih dejanj, odločilne za preprečitev ponovitvene nevarnosti ter hkrati njegovega pobega, kar govori proti odreditvi takšnega milejšega ukrepa. Ocena preiskovalne sodnice na strani 111 sklepa, ki je takšen predlog obdolženčeve zagovornice zavrnila, je zato zakonita, zunajobravnavni senat pa ji je v točki 10 sklepa pritrdil, s tem, ko ni imel pomislekov glede zaključkov preiskovalne sodnice.

17. Zagovornik obdolženega B. B. v zahtevi navaja, da ni podan utemeljen sum, da je obdolženec storil očitana kazniva dejanja. Trdi, da je podana kršitev kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker gre za prazno prepisovanje zahteve državnega tožilstva, sklep preiskovalne sodnice pa da je neobrazložen in popolnoma pavšalen. Nadalje izpostavlja, da niso podani vsebinski razlogi presoje izpolnjenosti pogojev za odreditev pripora, do teh pa se ni opredelil niti zunajobravnavni senat. Zatrjuje, da kaznivo dejanje hudodelskega združevanja izgubi svojo samostojnost, ko člani združbe izvršijo kakšno od kaznivih dejanj, zaradi katerih so se združili v hudodelsko združbo, saj gre za inkriminacijo pripravljalne faze h kasneje izvršenim kaznivim dejanjem in razmerje subsidiarnosti oziroma navideznega steka. Sklicuje se na sodno prakso Vrhovnega sodišča in navaja sodbe I Ips 171/2009 z dne 11. 2. 2010, I Ips 76/2001 z dne 19. 2. 2002 ter I Ips 865/2010 z dne 18. 7. 2013 (pravilno I Ips 39865/2010 z istega dne). Trdi, da so se obdolženci pripravljali na izvrševanje kaznivih dejanj, kaznivo dejanje po 294. členu KZ-1 pa se je začelo izvrševati že februarja 2020, kar časovno sovpada s pozneje izvršenima kaznivima dejanjema pranja denarja. Trdi, da stališče zunajobravnavnega senata, da se bo dejansko stanje v tej smeri razčistilo v nadaljevanju postopka, ni pravilno, saj gre za vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Poudarja, da noben dokaz ne utemeljuje, da je obdolženi B. B. vedel za izvršeni goljufiji v Veliki Britaniji, utemeljen sum pa ni podan tudi glede njegove krivde. Obdolžencu se po zagovornikovem mnenju očitajo samo pripravljalna dejanja, ki niso kazniva, prav tako niso razvidna dejanja, s katerimi naj bi obdolženec vsaj poskušal zakriti domnevno protipravno pridobljeno premoženjsko korist.

18. Sodišče pri presoji, ali je podan utemeljen sum, izhaja iz podatkov spisa in se pri tem omeji na ugotavljanje, ali iz zbranih dokazov izhajajo okoliščine in dejstva, ki s potrebno stopnjo verjetnosti omogočajo sklepanje, da je obdolženec storil kaznivo dejanje. Glede na vsebino vložene zahteve je treba pojasniti, da je s tem izrednim pravnim sredstvom mogoče uveljavljati le kršitve zakona (prvi odstavek 420. člena ZKP) in da je glede na drugi odstavek 420. člena ZKP izrecno izključeno uveljavljanje razloga zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, torej navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih temelji uporaba zakona, niso bila pravilno ali v celoti ugotovljena.

19. Zagovornikove trditve niso utemeljene. Utemeljen sum, da je obdolženec izvršil očitana kazniva dejanja izhaja iz obsežne dokumentacije v kazenskem spisu, ki je bila pridobljena z dolgotrajnim spremljanjem delovanja obdolžencev s prikritimi preiskovalnimi ukrepi ter iz drugih dokazov, priloženih kazenski ovadbi. Tako se v kazenskem spisu nahajajo prepisi posnetkov telefonskih pogovorov obdolženca z ostalimi člani hudodelske združbe in njenim vodjo A. A., prepisi prisluhov pridobljenih v vozilih obdolžencev, zapisniki o opravljenih hišnih in osebnih preiskavah obdolžencev, v kateri je bila obdolženemu B. B. zasežena večja količina gotovine ter ostali dokazi, navedeni na straneh 9 do 10 obrazložitve sklepa. Obširnim razlogom, na podlagi katerih je preiskovalna sodnica sklepala o obstoju utemeljenega suma, je zunajobravnavni senat v točki 4 obrazložitve sklepa v celoti pritrdil. Tako presojo sprejema tudi Vrhovno sodišče. Iz sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 39865/2010 z dne 18. 7. 2013, na katero se v svoji zahtevi sklicuje zagovornik, izhaja, da predhodna faza, ki predstavlja ustanovitev hudodelske združbe, zaradi razmerja subsidiarnosti izgubi svojo samostojnost, če storilec v njej izvrši ali poskusi izvršiti kaznivo dejanje, zaradi katerega je bila ustanovljena. Obravnavana zadeva se od predstavljene razlikuje po tem, da je podan utemeljen sum, da naj bi hudodelska združba, tudi po izvršitvi kaznivih dejanj, delovala naprej, in pridobivala sredstva za nadaljnje izvrševanje kaznivih dejanj. Glede na fazo postopka v obravnavani zadevi, torej še pred uvedbo sodne preiskave, je preuranjeno ugotavljati, ali gre pri kaznivem dejanju hudodelskega združevanja po prvem odstavku 294. člena KZ-1 za predhodno nekaznivo dejanje, ki je zaradi uresničitve hudodelskega načrta konzumirano v kaznivem dejanju pranja denarja po četrtem v zvezi s prvim in tretjim odstavkom 245. člena KZ-1. Odločitev o tem, ali je navidezni stek podan, je odvisna od dejanskega stanja, kot bo ugotovljeno v nadaljnjem postopku. V tej fazi postopka, ko sodišče odloča o odreditvi pripora, pa za ugotovitev utemeljenega suma povsem zadošča že ugotavljanje obstoja posameznih elementov očitanih kaznivih dejanj,

zato je stališče zunajobravnavnega senata v točki 6 obrazložitve sklepa zakonito. Sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 171/2009 z dne 11. 2. 2010 in I Ips 76/2001 z dne 12. 9. 2002, na kateri se prav tako v svoji zahtevi sklicuje zagovornik, pa za obravnavano zadevo nista upoštevni, saj ne obravnavata enakih pravnih vprašanj, kot so izpostavljena v obravnavani zadevi. Kar zagovornik zatrjuje drugače, pa podaja zgolj drugačno presojo že izvedenih dokazov in uveljavlja nedovoljeni razlog zmotne ugotovitev dejanskega stanja.

20. Neutemeljene so tudi navedbe zagovornika obdolženega B. B., da ni podan priporni razlog ponovitvene nevarnosti, ker da niso izkazane subjektivne in objektivne okoliščine, saj zavajanje D. D., domnevno norčevanje iz njenih finančnih težav, ko naj bi jo pustil brez obljubljene nagrade in njegova posebna predanost izvrševanju zaupanih nalog, še niso okoliščine, ki bi utemeljevale obstoj ponovitvene nevarnosti. Zaključke sodišča o njegovi trdovratnosti pri izvrševanju kaznivih dejanj pa je po zagovornikovem mnenju treba zavrniti. Navaja, da mora biti podan obstoj realne nevarnosti ponovitve kaznivih dejanj in se sklicuje na sodno prakso Ustavnega sodišča. Zatrjuje, da ne držijo navedbe glede obdolženčevega premoženjskega stanja, kot tudi ne, da se je z izvrševanjem kaznivih dejanj preživljal. Navaja, da obdolženec za najemnino plačuje 300,00 EUR, za T-2 62,00 EUR, v najemu ima sef pri NKBM ter uporablja vozilo svoje mame, letnika 2007, kar meni, da ne kaže na domnevno razkošen življenjski stil. Glede nakupa vozila Porsche Cayenne pa trdi, da se je obdolženec samo postavljal pred soobdolženci, saj se je o nakupu odločal in vozila ni kupil. Izpostavlja, da se do te trditve zunajobravnavni senat ni opredelil, zato je podana kršitev kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Zaključuje, da obsojenec ni predkaznovan.

21. Preiskovalna sodnica je objektivne in subjektivne okoliščine, ki pri obdolžencu utemeljujejo nevarnost ponovitve očitanih kaznivih dejanj, navedla na staneh 111 in 112 obrazložitve sklepa. Objektivne okoliščine se nanašajo na konkretni historični dogodek in zadevajo težo, način in okoliščine storitve obravnavanega kaznivega dejanja, subjektivne okoliščine pa se tičejo osebnih lastnosti obdolženca. Obdolžencu se očita storitev kaznivih dejanj s predpisanimi visokimi zapornimi kaznimi, in sicer dveh kaznivih dejanj pranja denarja in kaznivo dejanje hudodelskega združevanja. Preiskovalna sodnica je ustrezno obrazložila, da naj bi obdolženec kot visoko pozicioniran član hudodelske združbe deloval v daljšem časovnem obdobju in bil dobro seznanjen z vsemi aktivnostmi združbe, ki je bila izredno organizirana in previdna. Na dobro organiziranost po mnenju preiskovalne sodnice kaže dejstvo, da je šlo v dveh izvršenih kaznivih dejanjih pranja denarja za sredstva, ki so izvirala iz kaznivih dejanj izvršenih v tujini, obdolženec pa naj bi si pridobival visoka sredstva za življenje, ki ga je ob upoštevanju njegovega socialnega položaja, utemeljeno ocenila za razkošno, saj naj bi bil že dalj časa nezaposlen in prejemnik različnih državnih transferjev ter naj bi bil usmerjen v pridobivanje čim večjega zaslužka. Pri tem pa naj bi izrazil tudi grožnje z nasiljem, če bi šlo kaj narobe in ne bi bilo zaslužka. Preiskovalna sodnica je na podlagi navedenega in glede na dalj časa trajajočo aktivnost obdolženca ter njegovo dobro razvejano mrežo poznanstev in oseb ocenila, da je pri obdolžencu podana izrazita ponovitvena nevarnost, saj je očitno, da si z izvrševanjem kaznivih dejanj pridobiva sredstva za življenje, ki jih bo izvrševal še naprej, če bo izpuščen na prostost. Naštetim razlogom pa je pritrdil tudi zunajobravnavni senat v točki 9 obrazložitve sklepa, ki se je v celoti z njimi strinjal. Vse te okoliščine sta preiskovalna sodnica in zunajobravnavni senat v sklepih pravilno ugotovila in so tudi po presoji Vrhovnega sodišča takšne narave, da kažejo na realno nevarnost ponovitve kaznivega dejanja, posebej ob dejstvu, da obdolžencev kljub zaustavljeni transakciji na bančnem računu družbe O. d. o. o. s strani Urada za preprečevanje pranja denarja ter hišni preiskavi pri D. D. v juniju 2020, to naj ne bi odvrnilo od nadaljevanja z aktivnostmi v okviru hudodelske združbe, kar kaže tudi na obdolženčevo vztrajnost. Hkrati pa so obdolženci delovali zelo previdno, saj so sumili, da so nadzorovani. Kolikor se obdolženčev zagovornik z razlogi ne strinja, pa na podlagi lastne presoje dokazov ponovno uveljavlja nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

22. Zagovornik v nadaljevanju trdi, da pripor ni neogiben in sorazmeren ukrep, da bi nevarnost ponovitve odtehtala poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode. Zatrjuje, da so dobra organiziranost in previdnost članov znaki kaznivega dejanja in ne okoliščine, ki bi utemeljevale ponovitveno nevarnost. Sklicuje se na domnevo nedolžnosti ter sklep Vrhovnega sodišča II Kr 20524/2015 z dne 10. 5. 2015 (pravilno z dne 10. 9. 2015) in poudarja, da z izvrševanjem kaznivih dejanj ni bila neposredno ogrožena varnost ljudi, saj je z obdolžencu očitanimi kaznivimi dejanji zavarovana integriteta finančnega sistema, ne pa varnost življenja ali zdravja ljudi. Navaja, da čudi razlaga, da naj bi za gospodarskimi družbami stale fizične osebe, saj storilci ne morejo biti hkrati tudi oškodovanci. Zatrjuje, da gre za nesorazmernost izrečenega ukrepa, saj poseg v obdolženčevo pravico do osebne svobode uživa višje varstvo kot pravna integriteta finančnega sistema.

23. Zagovornikove navedbe niso utemeljene. Preiskovalna sodnica je na straneh 111 in 112 obrazložitve sklepa navedla konkretne razloge, zakaj je pripor zaradi nevarnosti ponovitve kaznivega dejanja neogiben in sorazmeren ukrep, saj naj bi združba vseskozi pridobivala nove osebe. Obdolženec naj bi skupaj z obdolženima A. A. in C. C. novačil in pridobival socialno šibkejše osebe kot člane združbe na najnižjem hierarhičnem nivoju, brez dohodkov in zaposlitve ter jih premamil z obljubo zaslužka, nato pa naj bi jih pustil z dolgovi. Izrazil pa naj bi tudi grožnje z nasiljem, če bo šlo kaj narobe oziroma če ne bo zaslužka. Čeprav gre pri kaznivih dejanjih pranja denarja za kaznivo dejanje umeščeno v poglavje kaznivih dejanj zoper gospodarstvo, je pripor tudi v teh primerih neogibno potreben za varnost ljudi, saj imajo pravne osebe, ki so bile oziroma bi lahko nastopale kot potencialni oškodovanci, lastnike fizične osebe, ki so posledično s tovrstnimi kaznivimi dejanji zaradi odliva denarja oškodovani ali pa so oškodovane osebe, ki s temi pravnimi osebami poslujejo. Preiskovalna sodnica je še navedla, da se s kaznivimi dejanji zakriva nezakoniti izvor sredstev, ki izvirajo iz drugih različnih kaznivih dejanj, kar prav tako kaže na ogroženost varnosti ljudi in njihovega premoženja. Obdolženec pa naj bi v okviru hudodelske združbe razpolagal in posloval z večjim številom družb, katerih odgovorne osebe in lastniki naj bi bile različne fizične osebe kot slamnati direktorji. Ocenila je, da celotna obdolženčeva aktivnost do sedaj še ni bila raziskana in ugotovljena, zato naj bi obstajale še druge osebe, ki za obdolženca ali druge člane združbe hranijo družbe preko katerih bi se lahko pral umazan denar. Sklepa, da je podana nevarnost, da bi obdolženec preko takih družb še naprej izvrševal kazniva dejanja v primeru, da bo izpuščen na prostost, zato je po njenem mnenju predlagani ukrep tudi sorazmeren. Zunajobravnavni senat je po presoji Vrhovnega sodišča v točkah 9 in 10 obrazložitve sklepa te razloge pravilno ocenil, ko se je nanje skliceval in dodal, da kljub temu, da je pri očitanih kaznivih dejanjih načeloma varovana pravna dobrina gospodarstvo, ni mogoče spregledati, da je objekt varstva tudi premoženje ljudi, ki so s kaznivim dejanjem pranja denarja posredno oškodovani, s preprečitvijo ponovitve istovrstnih kaznivih dejanj pa se varuje njih in njihovo premoženje. Obdolženec pa naj bi bil desna roka vodje A. A., ki naj bi bil vodja dobro organizirane hudodelske združbe, zbrani dokazi pa kažejo, da naj bi združba nameravala izvršiti še večje število tovrstnih kaznivih dejanj. Zato je utemeljen sklep, da bi obdolženec ob dejstvu, da še niso bili identificirani vsi člani združbe, če bi bil izpuščen na prostost, s tovrstnimi kaznivimi dejanji nadaljeval, kar po oceni zunajobravnavnega senata kaže, da je pripor neogibno potreben za varnost ljudi, zlasti njihovega premoženja in glede na težo kaznivih dejanj tudi sorazmeren ukrep.

24. Vrhovno sodišče v zvezi z zagovornikovimi trditvami, da ga čudi, da naj bi za gospodarskimi družbami stale fizične osebe, storilci pa ne morejo biti hkrati tudi oškodovanci, glede na že navedeno ugotavlja, da z dejanji obdolžencev naj ne bi bila oškodovana samo obdolžena D. D. in K. K., temveč tudi druge osebe, ki naj bi jih člani hudodelske združbe pridobili pri svojem delovanju, torej vsaj še Ž. Ž., L. L. in M. M., pa tudi druge še neugotovljene osebe, katerih premoženje naj bi s svojim ravnanjem ogrozili. Poudariti je treba, da je ustavno sodišče že v svoji odločbi U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996 zavzelo stališče, da se »varnost ljudi« ne nanaša samo na neposredno ogrožanje življenja in telesa posameznika, temveč je treba 20. člen Ustave razumeti kot ustavno normo, ki zagotavlja spoštovanje pravice drugih do varnosti, ki jo zagotavlja 34. člen Ustave. Preozka razlaga pojma „varnost ljudi“ iz 20. člena Ustave pa bi lahko povzročila preozko razlago pojma „varnost vsakogar“ iz 34. člena Ustave, kjer ta pojem ni več element norme, ki pravico omejuje, ampak element norme, ki pravico zagotavlja. Prav tako iz vsebine pojma „varnost ljudi“ ni mogoče vnaprej in pavšalno izključiti premoženjskih kaznivih dejanj ter dodalo, da nevarnost ponavljanja premoženjskih kaznivih dejanj praviloma ne more odtehtati posega v osebno svobodo, če ne gre za težja kazniva dejanja z elementi poseganja v najpomembnejše ustavno varovane dobrine drugih ljudi. V obravnavani zadevi je že ugotovljeno, da se obravnavajo težja premoženjska kazniva dejanja, ki naj bi bila storjena v hudodelski združbi, pri čemer naj bi bil cilj obdolžencev pridobitev visokih premoženjskih koristi. Preiskovalna sodnica je ugotovila in navedla takšne konkretne okoliščine, na podlagi katerih je mogoče napraviti na življenjskih izkušnjah utemeljen sklep, da obstaja realna nevarnost, da bo obdolženec ponovil kaznivo dejanje, ki pomeni ogrožanje varnosti ljudi.

25. Trditve zagovornika, da je priporni razlog problematičen z vidika domneve nedolžnosti, ker naj bi se ob odreditvi pripora, ko obdolženec še velja za nedolžnega, že vnaprej domnevalo, da je obdolženec storil očitano kaznivo dejanje ter da bi ga lahko ponovil, so prav tako neutemeljene, saj je en od pogojev za odreditev pripora podanost utemeljenega suma, ki je visoka stopnja artikulirane, konkretne in specifične verjetnosti, da je določena osebe storila kaznivo dejanje. Vrhovno sodišče je že presodilo, da s tem, ko sodišče utemeljuje dejstva, iz katerih izhaja zaključek o utemeljenosti suma, načela domneve nedolžnosti ne krši.

Sklep II Kr 20524/2015 z dne 10. 9. 2015, na katero se zagovornik sklicuje, pa ne obravnava primerljivega dejanskega stanja z obravnavano zadevo, saj je v navedeni zadevi šlo za kaznivo dejanje davčne zatajitve storjeno na škodo državnega proračuna.

26. Neutemeljene so zato tudi navedbe zagovornika obdolženega B. B., da bi zadostoval že izrek milejšega ukrepa hišnega pripora. Izpostavlja, da so se obdolženci sestajali osebno, zato bi jim bila z odreditvijo takšnega ukrepa po njegovem mnenju take vrste komunikacija v celoti onemogočena. Trdi, da je zaključek, da milejši ukrep ne bi prišel v poštev, neobrazložen in prazen, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Preiskovalna sodnica in zunajobravnavni senat sta oba navedla in se tudi opredelila do obširnih razlogov, ki utemeljujejo odreditev pripora obdolžencu, takšni razlogi pa hkrati govorijo tudi proti odreditvi katerega od milejših ukrepov iz prvega odstavka 192. člena ZKP, saj z njimi pri obdolžencu ne bi bilo mogoče preprečiti ponovitvene nevarnosti. Še posebej, kot je to ugotovila preiskovalna sodnica na strani 112 obrazložitve sklepa, ker obdolženec ne bi bil pod stalnim nadzorom, omogočena pa bi mu bila uporaba elektronskih naprav, ki naj bi bile ključne za izvrševanje obravnavanih kaznivih dejanj.

27. Zagovornik obdolženega A. A. v zahtevi navaja, da obdolženec potrebuje zdravniško pomoč in rehabilitacijo, ker je prestal dve operaciji analne fistule, ki se ni zacelila. Trdi, da ta okoliščina predstavlja razlog, da se pripora ne odredi. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je preiskovalna sodnica na strani 112 obrazložitve sklepa razumno utemeljila, da bo obdolžencu ustrezno zdravstveno varstvo zaradi njegovih zdravstvenih težav zagotovljeno tudi v priporu.

28. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da kršitve, ki jih v zahtevah za varstvo zakonitosti uveljavljata zagovornika obdolžencev, niso podane, zato ju je na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo.

29. Če bo za katerega od obdolžencev nastopila dolžnost plačila stroškov kazenskega postopka (95. člen ZKP), bo sodno takso za zavrnitev zahtev za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o odreditvi pripora po tarifni številki 74014 Taksne tarife, v zvezi s petim odstavkom 3. člena in 17. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), odmerilo sodišče prve stopnje.

Tako sodba Vrhovnega sodišča XI Ips 13405/2018 z dne 24. 5. 2018.

Glej sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 148/2003 z dne 8. 5. 2003 in XI Ips 5961/2013 z dne 19. 3. 2013 in odločbo Ustavnega sodišča Up-413/11-27 z dne 2. 4. 2013.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča I Ips 148/2003 z dne 8. 5. 2003.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča XI Ips 26171/2015 z dne 28. 1. 2016.

Tako sodba Vrhovnega sodišča XI Ips 44415/2010 z dne 22. 6. 2010.

Glej tudi odločbo Ustavnega sodišča Up-2073/06-13 z dne 25. 1. 2007.

Tako sodba Vrhovnega sodišča XI Ips 39/2009 z dne 19. 5. 2009.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 202, 202/3.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 20, 20/1, 20/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.