VSRS Sodba I Ips 11894/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-02-11

Branko Masleša (preds.), Mitja Kozamernik (poroč.), Barbara Zobec, mag. Kristina Ožbolt, Franc Seljak

zavrnitev dokaznega predloga - načelo proste presoje dokazov - pravica do izvajanja dokazov - nepristranskost izvedenca

Na podlagi načela proste presoje dokazov iz prvega odstavka 18. člena ZKP sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. V zvezi s predlaganimi dokazi sprejme prognozo, s katero v povezavi z že izvedenimi dokazi ugotavlja dejansko stanje in presodi stopnjo njihove dokazne vrednosti. Iz istega razloga lahko od izvedbe določenega dokaza tudi odstopi, tako kot je sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi. Na straneh 8 in 9 obrazložitve sodbe je navedlo, da je v zvezi z avtentičnostjo in vrednostjo obravnavane slike, kakor tudi glede delovanja trga umetniških del zaslišalo F. F., G. G. ter H. H. in se zadovoljilo z njihovimi izpovedbami, dodatno zaslišanje D. D. in E. E. pa se je tako pokazalo za nepotrebno. Na straneh 32 do 34 obrazložitve sodbe pa je navedlo, da bi predlagane dokaze izvedlo, če ga navedeni strokovnjaki G. G., F. F. in H. H. ne bi prepričali, da obravnavana slika ne sodi v kategorijo velikanov svetovne umetnosti kot je Velazquez ter da so mojstri Velazquezovega kova svet in razred zase, ki se mu obravnavana slika ne približa niti toliko, da bi jo lahko uvrstili vsaj med izdelke njegovih posnemovalcev.

Iz obrazložitve sodišča prve stopnje pa ne izhaja, da bi se na glavni obravnavi zaradi ocene obravnavane slike s strani zaslišanih izvedencev porodil dvom o njihovi nepristranskosti, izvedeni dokazni postopek pa je pokazal, da je slika vredna 11.000,00 EUR.

I. Zahteve za varstvo zakonitosti se zavrnejo.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v višini 1.000,00 EUR.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo III K 11894/2014 z dne 4. 7. 2018 obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja preslepitve pri pridobitvi posojila ali ugodnosti po prvem odstavku 230. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in mu izreklo kazen 12 mesecev zapora. Oškodovano A. d. d. je na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) s priglašenim premoženjskopravnim zahtevkom v višini 5.840.084,00 EUR napotilo na pravdo ter obsojencu na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka iz drugega odstavka 92. člena ZKP v znesku 7.080,49 EUR in sodno takso, ki bo odmerjena po pravnomočnosti sodbe. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo IV Kp 11894/2014 z dne 7. 3. 2019 ugodilo pritožbi okrajne državne tožilke in sodbo sodišča prve stopnje v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da je obsojencu izrečeno kazen zvišalo na 1 leto in 6 mesecev zapora, pritožbi obsojenčevih zagovornikov pa kot neutemeljeni zavrnilo in v nespremenjenem obsegu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojencu je naložilo plačilo sodne takse za pritožbeni postopek v višini 620,00 EUR.

2. Zoper pravnomočno sodbo so obsojenčevi zagovorniki vložili tri zahteve za varstvo zakonitosti. Obsojenčev zagovornik odvetnik Igor Marinšek v zahtevi uveljavlja kršitev kazenskega zakona iz 1. in 2. točke 372. člena ZKP, bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, kršitev drugih določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe, kršitev 22. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP), vlaga pa jo tudi zoper odločbo o kazenski sankciji. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje pred drugim sodnikom. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., v zahtevi uveljavljajo kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, kršitev drugih določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe, kršitev 22. in 25. člena Ustave ter 6. člena EKČP, izpodbijajo pa tudi odločbo o kazenski sankciji. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi ugodi in izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podredno izpodbijani sodbi razveljavi in vrne zadevo v ponovno sojenje. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., v zahtevi uveljavljajo kršitev kazenskega zakona iz 1. in 2. točke 372. člena ZKP, bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, kršitev drugih določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe ter kršitev 22. in 29. člena Ustave ter 6. člena EKČP. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi ugodi in pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje pred drugim sodnikom.

3. Vrhovni državni tožilec Boris Ostruh v odgovoru z dne 20. 6. 2019, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP na zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčevega zagovornika odvetnika Igorja Marinška navaja, da kršitev kazenskega zakona ni podana, saj je uveljavljano kršitev mogoče storiti le tako, da sodišče prve stopnje na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje napačno uporabi kazenski zakon ali ga ne uporabi. Zagovornik pa v zahtevi graja neobstoj odločilnih dejstev ter neobstoj naklepa in s tem po vsebini uveljavlja zmotno oziroma in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje. Sicer pa je na te očitke sodišče druge stopnje obširno odgovorilo, tudi kar se tiče subjektivnih in objektivnih znakov kaznivega dejanja. Nadalje navaja, da obsojenčev zagovornik uveljavljano bistveno kršitev kazenskega postopka argumentira z zavrnitvijo s strani obrambe predlaganih dokazov, brez poprejšnje oprave testa njihove relevantnosti. Sodišče prve stopnje je razloge za takšno odločitev ustrezno obrazložilo, sodišče druge stopnje pa tem razlogom pritrdilo, sicer pa sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost. S tem, ko je za zavrnitev dokaznih predlogov obrambe podalo jasno obrazložitev, pa mu ni mogoče očitati kršitve iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Trdi, da se v preostalem iz zahteve odraža zagovornikovo nestrinjanje z zaključki izpodbijane sodbe ter zagovornikova trditvena podlaga, ki minimalizira obsojenčev odnos do storjenega kaznivega dejanja. Odločba o kazenski sankciji pa se lahko z izrednim pravnim sredstvom izpodbija le, če je sodišče z določbo o kazni prekoračilo pravico, ki jo ima po zakonu (5. točka 372. člena ZKP), pa zagovornik takšne kršitve ne uveljavlja, temveč izpostavlja neprimernost izrečene sankcije. Predlaga zavrnitev zahteve za varstvo zakonitosti.

4. V odgovoru z dne 19. 7. 2019 na zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčevih zagovornikov iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., vrhovni državni tožilec Boris Ostruh navaja, da težišče zahteve predstavlja nestrinjanje zagovornikov z dokazno oceno in ugotovitvami izpodbijane sodbe ter podajanje lastnih zaključkov glede pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja, kar zagovorniki večinoma kvalificirajo kot kršitev kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Trditvena podlaga zagovornikov se osredotoča na problematiziranje dejanskih zaključkov, ki sta jih sodišči sprejeli na podlagi temeljite dokazne ocene, kar na podlagi drugega odstavka 420. člena ZKP predstavlja uveljavljanje nedovoljenega razloga. Sicer pa je na te očitke že odgovorilo sodišče druge stopnje ter zaključilo, da ima sodba sodišča prve stopnje jasne in konkretne razloge o vseh odločilnih dejstvih, tudi o objektivnih in subjektivnih znakih kaznivega dejanja. Navaja, da se z uveljavljano novoto, problematiziranjem načela javnosti ter pritiska javnega mnenja, ki naj bi vplival na odločitev sodišča ter s tem na kršitev načela materialne resnice, ni mogoče strinjati. Glede izvedbe dokazov izpostavlja, da se sodišče samo odloči za izvedbo dokaza, od katerega lahko tudi odstopi, če ugotovi, da je z že izvedenimi dokazi dejansko stanje zadosti razčiščeno. Sodišče prve stopnje je dokazne predloge obrambe pravilno in zakonito zavrnilo z obrazložitvijo, da je dejansko stanje dovolj razjasnjeno za odločitev o stvari, razloge za takšno odločitev pa je tudi ustrezno obrazložilo. Temu je pritrdilo sodišče druge stopnje, zato sodišču prve stopnje ni mogoče očitati kršitve iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Glede izpodbijanja kazenske sankcije navaja, da se lahko z izrednim pravnim sredstvom izpodbija le, če je sodišče z odločbo o kazenski sankciji prekoračilo pravico, ki jo ima po zakonu (5. točka 372. člena ZKP), tega pa zagovornik ne utemelji, ampak izpostavlja njeno neprimernost. Predlaga zavrnitev zahteve za varstvo zakonitosti.

5. V odgovoru z dne 16. 9. 2019 na zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčevih zagovornikov iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., pa vrhovni državni tožilec Boris Ostruh navaja, da zagovorniki uveljavljano kršitev kazenskega zakona utemeljujejo z navedbami, da dejanje v izreku obtožbe ne vsebuje konkretizacije vseh znakov obsojencu očitanega kaznivega dejanja; lažno zatrjevanje, kot je to opisano v izreku izpodbijane sodbe, pa da ne predstavlja izvršitvene oblike očitanega kaznivega dejanja. Navaja, da gre za očitno novoto, saj obsojenčeva zagovornika odvetnika Igor Marinšek in Boštjan Penko kršitve kazenskega zakona v svojih pritožbah zoper sodbo sodišča prve stopnje nista uveljavljala na način oziroma iz razloga kot jo vlagajo zagovorniki v zahtevi za varstvo zakonitosti. Nadalje navaja, da je glede subjektivnega elementa obsojencu očitanega kaznivega dejanja treba pritrditi sodišču druge stopnje, da predstavlja grajo dejanskega stanja, ki ga je v zvezi z obsojenčevo krivdo ugotovilo sodišče prve stopnje. Izpostavlja, da težišče zahteve predstavlja nestrinjanje zagovornikov z dokazno oceno in ugotovitvami izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje ter podajanje lastnih zaključkov glede pravnomočno ugotovljenega stanja. Na te očitke pa je sodišče druge stopnje obširno odgovorilo ter zaključilo, da ima sodba sodišča prve stopnje jasne in konkretne razloge o vseh odločilnih dejstvih, tako o objektivnih kot subjektivnih znakih kaznivega dejanja. Dodaja, da je sodišče prve stopnje dokazne predloge obrambe pravilno in zakonito zavrnilo z obrazložitvijo, da je dejansko stanje dovolj razjasnjeno za odločitev o stvari in izvajanje dodatnih dokazov za razjasnitev obravnavane zadeve ni potrebno. Zato sodišču prve stopnje ni mogoče očitati kršitve iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. V zaključnem delu odgovora vrhovni državni tožilec ni podal nobenega predloga.

6. Vrhovno sodišče je odgovore vrhovnega državnega tožilca poslalo obsojencu in njegovim zagovornikom, ki so se z njimi seznanili in vztrajali pri navedbah v zahtevah, odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o. pa so se v svoji izjavi v zvezi z neizvedbo predlaganih dokazov sklicevali še na sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 177/2002 z dne 20. 5. 2004 in I Ips 337/2004 z dne 16. 2. 2006 (navajajo še odločbo z napačno navedeno opravilno št. I Ips 14/2010) ter odločbi Ustavnega sodišča Republike Slovenije Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 in Up-13/94 z dne 8. 6. 1995 ter navedli, da mora sodišče materialnopravno relevantnost dokazov tehtati, v dvomu pa vsak dokaz šteti v obdolženčevo korist in ga izvesti.

7. Na podlagi prvega odstavka 420. člena ZKP se sme zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo le zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena tega zakona ter zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te kršitve vplivale na zakonitost sodne odločbe. Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP).

8. Obsojenčevi zagovorniki v svojih zahtevah za varstvo zakonitosti sodišču prve stopnje očitajo kršitev drugih določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe in navajajo, da je sodišče zavrnilo dokazne predloge obrambe, ki so bili utemeljeni s potrebno stopnjo verjetnosti in obrazloženi, njihova izvedba pa bi bila obsojencu v korist. Obsojenčevi zagovorniki odvetnik Igor Marinšek in odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., poudarjajo, da je obsojenec na predobravnavnem naroku in na glavni obravnavi predlagal zaslišanje D. D., direktorja inštituta za raziskavo materialov iz ..., ki je na obsojenčevo prošnjo leta 2009 izdelal poročilo o kemijski analizi materialov predložene umetniške slike in bi lahko povedal, da je analiza materialov le prva faza ugotavljanja, ki zanesljivo potrdi zgolj dejstvo, ali materiali izhajajo iz obdobja, v katerem je deloval slikar. Hkrati pa bi kot strokovnjak vedel, ali materiali, ki so bili uporabljeni pri ustvaritvi slike, segajo v obdobje, v katerem je ustvarjal španski slikar Diego Velazquez in zakaj meni, da jih je uporabljal prav ta slikar. Nadalje navajajo, da je obsojenec predlagal tudi zaslišanje galerista E. E. iz galerije X, ki bi kot strokovnjak vedel povedati, kako poteka trg z umetninami, saj iz navedb likovnih strokovnjakov, ki jih je v postopek pritegnilo sodišče, izhaja, da se z umetninami trguje samo preko avkcijskih hiš, drugačen trg z umetninami pa ne obstaja. Trdijo, da se bi z izvedbo predlaganih dokazov najmanj potrdil obsojenčev zagovor, da je verjel in še vedno verjame, da je za zavarovanje obveznosti iz kreditne pogodbe z dne 20. 7. 2009 ponudil ustrezno zavarovanje, med drugim tudi sliko španskega slikarja Velazqueza in da gre za umetniško delo, ki ga je izvedenec C. C. ocenil na 8.000.000,00 EUR, njegovo mnenje pa potrjuje tudi kemijska analiza materialov, ki jo je izdelal priznani inštitut za raziskavo materialov iz Koelna.

9. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., poleg ostalih obsojenčevih zagovornikov poudarjajo, da izvedenci zaslišani pred sodiščem prve stopnje niso strokovnjaki za španskega slikarja Velazqueza, celotno dokazovanje glede tega, kako naj bi obsojenec preslepil predstavnike A. d. d. pa temelji na njihovem zaslišanju in napačnih zaključkih sodišča, da bi obsojenec moral vedeti, da slika ni avtentična, ker ni imel dokazil o nakupu, verodostojnosti in podobnega. Trdijo, da so postavljeni izvedenci popolnoma spremenili oceno vrednosti, ki jo je pred tem podal sodni izvedenec C. C., zato bi ob vzpostavljenem dvomu sodišče moralo angažirati novega izvedenca oziroma sodišče druge stopnje ugoditi pritožbi obsojenčevih zagovornikov. Kljub poročilu D. D., direktorja inštituta za raziskavo materialov iz ..., iz katerega izhaja, da materiali uporabljeni za izdelavo slike izvirajo iz časov, ko je živel Velazquez, pa sta sodišči dejansko stanje ugotovili samovoljno in arbitrarno, čeprav poročilu nista nasprotovali. Zagovorniki nadalje navajajo, da je bil dokazni predlog za postavitev strokovnjaka za Velazquezova dela relevanten in menijo, da bi verjetno izključil obstoj pravno pomembnih dejstev, saj lahko le tak strokovnjak potrdi, ali gre za delo tega slikarja. Obsojenčevi zagovorniki odvetnik Igor Marinšek in odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o. v zahtevah nadalje trdijo, da je sodišče prve stopnje o zavrnitvi dokazov odločilo, ne da bi predhodno opravilo test na podlagi kriterijev, kot ti izhajajo iz odločbe Ustavnega sodišča Up-34/93, zato so bile obsojencu kršene pravice iz 6. člena EKČP ter 22. in tretje alineje 29. člena Ustave. Dodajajo, da je bila obsojencu pravica do izvajanja dokazov odvzeta tudi s tem, ko je sodišče februarja 2018 preko mednarodne pravne pomoči v Španiji pričelo s pridobivanjem podatkov o osebi zaposleni v muzeju Prado iz Madrida, ki bi lahko kot izvedenec podala verodostojno mnenje o umetniški sliki, ki je bila predmet zavarovanja, pa sodišče strank o izvajanju tega dokaza ni obvestilo, v obrazložitvi sodbe pa ni navedlo razlogov za izvedbo tega dokaza, kot tudi ne razlogov, zakaj tega dokaza ni izvedlo. Zatrjujejo, da bi bila izvedba tega dokaza v korist obsojencu, saj bi bil izvedenec, kot strokovnjak za španskega slikarja Velazqueza edini verodostojen, da bi lahko potrdil obsojenčev zagovor, izjasnil pa bi se lahko tudi o vrednosti slike in tudi v tem delu potrdil obsojenčev zagovor. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o. še dodajajo, da je sodišče prve stopnje razpolagalo z imenom ustreznega in nepristranskega izvedenca ter kot izhaja iz dopisa Narodnega muzeja Prado z dne 6. 6. 2018, je to Javier Poruts Purez. S tem, ko je obsojencu onemogočilo izvajanje dokazov v njegovo korist, pa je kršilo tretji odstavek 16. člena ZKP. Trdijo, da je kršitev pripomogla k zmotni oziroma nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja in je s tem vplivala na zakonitost sodne odločbe. Obsojenčevi zagovorniki odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o. se v zvezi z neizvedbo predlaganih dokazov sklicujejo še na sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 177/2002 z dne 20. 5. 2004 in I Ips 337/2004 z dne 16. 2. 2006 ter odločbi Ustavnega sodišča Republike Slovenije Up-34/93 z dne 8. 6. 1995 in Up-13/94 z dne 8. 6. 1995 ter navajajo, da mora sodišče pri presoji dokazov tehtati njihovo materialnopravno relevantnost, v dvomu pa vsak dokaz šteti v obdolženčevo korist in ga zato izvesti. Trdijo, da mora sodišče dokazni predlog sprejeti, če je izkazano, da iz dokaza izhaja dvom, ki bi zaradi domneve nedolžnosti imel za posledico oprostilno sodbo.

10. Na podlagi načela proste presoje dokazov iz prvega odstavka 18. člena ZKP sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, pri tem pa ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba. V zvezi s predlaganimi dokazi sprejme prognozo, s katero v povezavi z že izvedenimi dokazi ugotavlja dejansko stanje in presodi stopnjo njihove dokazne vrednosti.

Iz istega razloga lahko od izvedbe določenega dokaza tudi odstopi, tako kot je sodišče prve stopnje v obravnavani zadevi. Razloge, zakaj je izvedbo dokazov z zaslišanjem D. D. in E. E. ter angažiranjem dodatnega izvedenca in sodnega cenilca za likovno umetnost ocenilo kot nepotrebno, je obširno obrazložilo na straneh 8 in 9 ter podrobneje na straneh 32 do 34 in 37 do 39 obrazložitve sodbe. Na straneh 8 in 9 obrazložitve sodbe je navedlo, da je v zvezi z avtentičnostjo in vrednostjo obravnavane slike, kakor tudi glede delovanja trga umetniških del zaslišalo F. F., G. G. ter H. H. in se zadovoljilo z njihovimi izpovedbami, dodatno zaslišanje D. D. in E. E. pa se je tako pokazalo za nepotrebno. Na straneh 32 do 34 obrazložitve sodbe pa je navedlo, da bi predlagane dokaze izvedlo, če ga navedeni strokovnjaki G. G., F. F. in H. H. ne bi prepričali, da obravnavana slika ne sodi v kategorijo velikanov svetovne umetnosti kot je Velazquez ter da so mojstri Velazquezovega kova svet in razred zase, ki se mu obravnavana slika ne približa niti toliko, da bi jo lahko uvrstili vsaj med izdelke njegovih posnemovalcev. Možnost, da se sliko posreduje strokovnjakom za Velazqueza, in sicer Wildersteinovemu inštitutu iz Pariza pa so iz tega razloga označili za nesmiselno in nepotrebno ter poudarili, da bi bilo tovrstno zaprosilo celo smešno, saj slika ne more biti Velazquezova, zaradi njegovega tako zelo značilnega sloga, pri čemer gre za enega največjih slikarjev v zgodovini slikarstva, zlasti po letu 1500. Navedlo je še, da so podatki o avtorjih kot je Velazquez dostopni, o njem je bilo narejenih na stotine študij, predvsem pa lahko dostopen katalog Velazquezu pripisanih del s pripadajočim pedigrejem, ki je zelo pomemben del vsake velike umetnine, se pravi sledljivostjo lastnikov, lastništva, urejeno zavarovalno polico in ocenjeno vrednostjo. Zaslišan kot priča je H. H. poudaril, da se v zadnjih petdeset letih Velazquez ni prodal zunaj institucij kot so avkcijske hiše, obravnavana slika pa po kvaliteti detajlov in po morfoloških karakteristikah ne zmore doseči kvalitetne veličine in nivoja Velazquezovih slik. F. F. je povedal, da je ta slika tako evidentno drugačna od ostalih Velazquezovih del, da ne izpolnjuje niti pogojev potrebnih za razpravo o ponaredku, trditev C. C., da naj bi slika najverjetneje nastala v slikarjevi zreli dobi, pa označil za popolno izmišljotino, saj umetnine, ki jih je Velazquez takrat naslikal, niso prav v ničemer podobne obravnavani sliki. G. G. je zaslišan kot priča izpostavil, da figura, ki naj bi bila Nejeverni Tomaž, v rokah drži kotnik, ki je atribut Jude Tadeja in da takšne pomote dvorni slikar na španskem dvoru ne bi naredil. Dodal je, da je bil avtor slike v potezah s čopičem, ko je sledil podlogi negotov in zaključil, da je to daleč od suverene in emancipirane Velazquezove poteze.

11. Iz strani 37 do 39 obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje izhaja, da je F. F. v zvezi s podatki o tržni vrednosti primerljivih umetniških slik Velazqueza pridobljenimi preko dražbenih hiš Christie`s in Sotheby`s izpostavil, da so njegove slike v obdobju zadnjih dvajsetih let dosegale ceno med 1.600.000,00 EUR do 1.800.000,00 EUR, zato se v cenilnem C. C. navedena tržna cena izkaže za pretirano, sodni izvedenec in cenilec H. H. pa je obravnavano sliko v cenilnem poročilu z dne 7. 6. 2016 ocenil na vrednost med 8.000,00 EUR in 10.000,00 EUR, slika pa je bila v stečajnem postopku obsojenčevemu zagovorniku odvetniku Igorju Marinšku prodana za 11.000,00 EUR. Iz obrazložitve sodišča prve stopnje pa ne izhaja, da bi se na glavni obravnavi zaradi ocene obravnavane slike s strani zaslišanih izvedencev porodil dvom o njihovi nepristranskosti, izvedeni dokazni postopek pa je pokazal, da je slika vredna 11.000,00 EUR.

12. Takšnim razlogom sodišča prve stopnje je pritrdilo tudi sodišče druge stopnje v točki 7 obrazložitve sodbe, ko je odgovorilo na pritožbena zatrjevanja odvetnika Igorja Marinška in tehtno obrazložilo zakaj ni izvedlo predlaganih dokazov, med drugim zaslišanja prič D. D., E. E. in postavilo izvedenca specialista za Velazquezova dela. Ocenilo je, da so razlogi, s katerimi je sodišče prve stopnje zavrnilo dokazne predloge tehtni in prepričljivi. Nadalje je v točkah 10 in 11 obrazložitve sodbe sodišče druge stopnje odgovorilo na enake pritožbene očitke obsojenčevega zagovornika odvetnika Boštjana Penka, v točki 7 obrazložitve sodbe pa se nadalje ustrezno opredelilo še do odstopa sodišča prve stopnje od izvedbe dokaza preko mednarodne pravne pomoči v Španiji ter do kriterijev Ustavnega sodišča iz odločbe Up 34/93 z dne 8. 6. 1995. Na te sta se v svojih pritožbah sklicevala oba obsojenčeva zagovornika in je sodišče druge stopnje ugotovilo, da je sodišče prve stopnje tem kriterijem zadostilo. Enako je ugotoviti tudi glede odločbe Ustavnega sodišča Up 13/94 z dne 8. 6. 1995, sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 177/2002 z dne 20. 5. 2004 in I Ips 337/2004 z dne 16. 2. 2006 pa ne obravnavata primerljive situacije obravnavani zadevi, saj glede na vse že podane odgovore sodišče glede neizvedbe predlaganih dokazov ni bilo v dvomu, ko je dokazne predloge obrambe zavrnilo kot nepotrebne. Zahteve obsojenčevih zagovornikov v tem delu zato niso utemeljene. Iz njihovih ostalih navedb pa izhaja, da očitno ne soglašajo z dokazno oceno sodišča prve stopnje in podajajo lastno oceno izvedenih dokazov, kar predstavlja v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti nedopustno grajo dejanskega stanja.

13. Obsojenčev zagovornik odvetnik Igor Marinšek v zahtevi nadalje uveljavlja kršitev določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih in je ni mogoče preizkusiti. To utemeljuje z navedbami v obrazložitvi sodbe sodišča prve stopnje, da je bila s sklenitvijo kreditne pogodbe z dne 20. 7. 2009 poplačana obveznost, ki jo je obsojenec prevzel na podlagi dogovora o ureditvi medsebojnih razmerjih iz marca 2009. Trdi, da v obrazložitvi sodbe ni razloga, zakaj bi obsojenec nekaj plačal s kreditom, če je bilo z dogovorom o ureditvi medsebojnih razmerij dogovorjeno, da se bodo prevzete obveznosti poravnale s prodajo rudnika. Nadalje navaja, da je bil po tej logiki sodišča preslepitveni namen obsojenca podan že v času sklenitve dogovora o ureditvi medsebojnih razmerij in ne šele s sklenitvijo kreditne pogodbe julija 2009, saj je družba G., d. o. o., obveznost prevzela že v trenutku sklenitve dogovora. Poudarja, da gre za odločilno dejstvo, o katerem sodišče prve stopnje ne pove ničesar. Doda, da je bila kreditna pogodba sklenjena izključno v korist A., d. d., z namenom, da se zmanjša izpostavljenost podružnice A. B. a. d. znotraj skupine A., d. d. S sklenitvijo kreditne pogodbe pa je bila ustvarjena podlaga za denarni tok znotraj banke. Zatrjuje, da sodba sodišča prve stopnje nima razlogov o tem, na podlagi katerih dejstev in dokazov je sodišče prišlo do dokazne ocene, da je obsojenec ravnal s preslepitvenim namenom pridobiti premoženjsko korist družbi G., d. o. o., ki je bila prosta svojih obveznosti do A. B. a. d. že sklenitvijo dogovora v marcu 2009. Zaključuje, da je očitek obsojencu, da je pridobil ugodnost v obliki kreditnih sredstev v višini 7.450.000,00 EUR, v nasprotju s pravno posledico prevzema terjatve. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., pa trdijo, da kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP sodišč prve in druge stopnje predstavlja drugačna ugotovitev dejanskega stanja, glede na jasna določila kreditne pogodbe z dne 20. 7. 2009, saj naj bi bilo o odločilnih dejstvih precejšnje nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin in med samimi temi listinami. Trdijo, da je bila s tem kršena tudi obsojenčeva pravica do poštenega sojenja iz 22. člena Ustave ter 6. člena EKČP, saj je odločitev samovoljna in arbitrarna. Nadalje navajajo, da iz dogovora o ureditvi medsebojnih razmerjih z dne 6. 3. 2009, sklenjenega med A. d. d. in A. B. a. d. ter gospodarskimi družbami G., d. o. o., U., d. o. o. in G. M., d. o. o., kot osnovnim vložnikom, izhaja, da je G., d. o. o., ki jo je zastopal obsojenec, prevzela obveznosti dolžnika iz osnovne pogodbe. Zatrjujejo, da iz tega dogovora izhaja, da A. d. d. in A. B. a. d. s podpisom soglašata z dogovorjenim prevzemom dolga, A., d. d. in G., d. o. o., pa sta v obliki notarskega zapisa sklenila kreditno pogodbo, sporazum o zavarovanju denarne terjatve in ustanovitev skupne hipoteke. Nadalje trdijo, da je bilo dogovorjeno, da bo celotni dolg G. M., d. o. o., do A., d. d., iz naslova kreditne pogodbe z dne 9. 8. 2007 prevzel kreditojemalec, A., d. d., pa se je s tem strinjala. Dodajajo, da je na podlagi prvega odstavka 427. člena Obligacijskega zakonika sprememba dolžnika mogoča zgolj z upnikovim soglasjem. Pri prevzemu dolga pa ne gre za nastanek nove obveznosti, saj ostanejo temelji obveznosti nespremenjeni. Zagovorniki nadalje trdijo, da glede na navedeno, obsojenec ni pridobil posojila, ker ni šlo za nastanek nove obveznosti, saj je dolg do A., d. d., obstajal že prej. A., d. d., pa je s privolitvijo v prevzem dolga s strani družbe G., d. o. o., prevzela vse tveganje za njegovo neplačilo. Zatrjujejo, da je to, kaj se je dogajalo kasneje, za konkretni kazenski postopek nerelevantno, saj A., d. d., ni več mogla biti preslepljena. Dodajo še, da je G. d. o. o. kredit dejansko pridobila za A., d. d., za poplačilo obveznosti družbe G. M., d. o. o., posojilojemalke A., d. d.

14. Zatrjevana kršitev kazenskega postopka ni podana. Sodišče prve stopnje se je do trditev obsojenčevih zagovornikov obširno in popolno opredelilo na straneh 13 do 27 obrazložitve sodbe in navedlo vse razloge v zvezi z okoliščinami sklenitve kreditne pogodbe. Navedlo je vsa odločilna razmerja med G., d. o. o., G. M., d. o. o., A., d. d. in A. B. a. d., pa tudi razmerje do družbe B. B. U., d. o. o., vse od obsojenčeve ustanovitve družbe G. M., d. o. o., dne 8. 8. 2006 do sklenitve dogovora o ureditvi medsebojnih razmerij dne 6. 3. 2009 in kreditne pogodbe 20. 7. 2009, s katero je obsojenec reprogramiral kredit G. M., d. o. o. in ga zavaroval z umetniško sliko. Sodišče se je opredelilo tudi do razlogov, iz katerih je obsojenec pristal na sklenitev kreditne pogodbe za poplačilo obveznosti G., d. o. o. in v zvezi s tem navedlo, da je obsojencu sicer grozila izterjava celotnega dolga 6.850.000,00 EUR s pripadki, kolikor so znašale obveznosti po prvotnem kreditu z dne 9. 8. 2007, odobrenem G. M., d. o. o. Sodišče druge stopnje pa se je do zatrjevane kršitve ustrezno opredelilo v točkah 8 in 12 do 14 obrazložitve sodbe, ko je zavzelo tudi stališče do s pritožbama obeh zagovornikov zatrjevane kršitve zmotne ugotovitve dejanskega stanja v prvostopenjski sodbi. Sicer pa Vrhovno sodišče ugotavlja, da zagovorniki v pretežnem delu predstavljajo zgolj svoje videnje dejanskega stanja, s tem pa z zahtevama uveljavljajo nedovoljeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

15. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., enako kršitev kazenskega postopka sodišču prve in druge stopnje očitajo še v zvezi s cenitvijo C. C. z dne 15. 4. 2009. Trdijo, da je v sodbi sodišča druge stopnje navedeno, da se C. C. ni ukvarjal z izvorom sporne slike, kar po njihovem mnenju ne drži, saj je v cenitvi navedeno »Diego Rodriguez de Silva y Velazquez (španski slikar, 1599 - 1660) Neverni Tomaž. Delo je nastalo najverjetneje v slikarjevi zreli ustvarjalni dobi, olje na platnu, signatura desno zgoraj Velazquez.«, torej je C. C. ugotovil, da je navedeno delo najverjetneje nastalo v Velazquezovi zreli ustvarjalni dobi in se je glede na navedeno ukvarjal z avtorjem sporne slike. Trdijo, da je navedba sodišča druge stopnje zato v nasprotju z listino v spisu. Nadalje trdijo, da je C. C. v cenitvi poudaril »Da gre v primeru obravnavane slike za visoko kvaliteto in nedvomno starega mojstra je jasno.«. Zatrjujejo, da je tudi zaključek sodišč, da je v cenilnem zapisniku navedena zgolj vrednost umetniške slike brez ustrezne obrazložitve, v nasprotju z listino v spisu, saj je C. C. v cenitvi navedel »V tem splošnem pojavu pa so svetle izjeme prav kvalitetne umetnine starih mojstrov, ki na vrednosti (in ceni) celo pridobivajo.« in nato citirano že prej. Poudarjajo še, da je navedel tudi, da lahko na podlagi vtisa in stanja, kakršnega je lahko ugotovil, oceni vrednost te nabožne umetniške slike na evropskem umetnostnem trgu na 8.000.000,00 EUR. Obsojenčevi zagovorniki še dodajo, da je C. C. na cenitev odtisnil svoj pečat, sodni cenilec za umetnost - likovna umetnost in bi moral kot tak ravnati nepristransko. Obsojenčevi zagovorniki odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., v okviru iste kršitve, kar se tiče cenitve C. C., navajajo, da bi moralo sodišče že v luči relevantnosti dejstva, da gre pri predmetni sliki za umetniško delo in ugotavljanje avtorja, v dokaznem postopku ta dejstva v celoti in popolnoma raziskati in se ne bi smelo zadovoljiti z mnenji strokovnjakov, ki sami priznavajo, da predmetni slikar in celo obdobje niso njihova specialnost. Trdijo, da bi razjasnitev teh dejstev potrdila, da obsojenec ni imel realne možnosti vedeti, da umetniško delo ni vredno toliko, kot ga je ocenil sodno zapriseženi cenilec. Navajajo, da je zato sodba posledica napačnih oziroma vsaj preuranjenih zaključkov sodišča, da je obsojenec vedel oziroma moral vedeti, da slika ni avtentična, ker ni imel dokazil o nakupu, verodostojnosti in podobnega.

16. Tudi v tem delu zahtev trditve obsojenčevih zagovornikov niso utemeljene. Sodišče prve stopnje je razloge, zakaj cenitve C. C. ni štelo za prepričljive, navedlo na straneh 31 in 36 obrazložitve sodbe, in sicer, da ne predstavlja dokazila o pristnosti in avtentičnosti slike, saj se je C. C. pri njeni izdelavi oprl izključno na podatke o avtorstvu in tržni ceni, ki mu jih je dal obsojenec, sodišče druge stopnje pa se je do njih opredelilo v točkah 9 do 11 obrazložitve sodbe, ko ni sledilo pritožbenim navedbam obsojenčevih zagovornikov. Sicer pa zagovorniki, s tem ko podajajo lastno dokazno oceno cenitve C. C., ponovno ponujajo lastno oceno izvedenih dokazov, ki je drugačna od tiste, ki jo je sprejelo sodišče prve stopnje, sodišče druge stopnje pa se z njo strinjalo.

17. Obsojenčevi zagovorniki v zahtevah uveljavljajo kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP. Zagovornik odvetnik Igor Marinšek in odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., trdijo, da obsojencu očitano dejanje v izreku sodbe sodišča prve stopnje ni kaznivo dejanje, ker ne vsebuje vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja preslepitve pri pridobitvi posojila ali ugodnosti po prvem odstavku 230. člena KZ-1. Navajajo, da mora opis kaznivega dejanja obsegati vse prvine kaznivega dejanja, v prvi vrsti odločilna dejstva, ki izražajo zakonske znake kaznivega dejanja, v obravnavanem primeru pa v citiranem opisu dejanja niso navedena dejstva in okoliščine, ki bi omogočale presojo, ali ravnanje, ki se očita obsojencu, predstavlja uresničitev očitanega kaznivega dejanja. Izpostavljajo, da sodbe ni mogoče preizkusiti, ker dejanski stan opisa kaznivega dejanja ne odraža nobene od izvršitvenih oblik, zato je onemogočeno kakršnokoli silogistično sklepanje in s tem pravna podlaga za obsodilno sodbo. Z ravnanjem, ki se očita obsojencu, s samo predložitvijo oziroma ponudbo umetniškega dela posojilodajalcu, pa ni izpolnjen zakonski znak predložitve neresničnih podatkov. Navajajo, da se je enako tudi sodišče druge stopnje ukvarjalo zgolj z obstojem naklepa pri obsojencu, ne da bi predhodno ugotavljalo, ali dejanski stan v opisu sploh odraža katero od izvršitvenih oblik kaznivega dejanja iz prvega odstavka 230. člena KZ-1. Trdijo, da za obstoj kaznivega dejanja ne zadošča zgolj abstraktna definicija, kot je to v obravnavanem primeru štelo sodišče prve stopnje, v celoti pa mu je sledilo tudi sodišče druge stopnje. Poudarjajo, da »lažno zatrjevanje« ne predstavlja izvršitvene oblike kaznivega dejanja po prvem odstavku 230. člena KZ-1. Tudi same okoliščine zatrjevanja originalnosti slike ne predstavljajo konkretizacije očitanega kaznivega dejanja, saj gre za umetniški predmet, katerega vrednost na prostem trgu ni nujno odvisna oziroma pogojena zgolj z avtorstvom. Dodajajo, da gramatikalna razlaga, ki temelji na Slovarju slovenskega knjižnega jezika pokaže pomen besede predložiti kot dati komu kaj, da to uporabi, upošteva pri določenem opravilu, postopku, predložiti sodišču nove dokaze, predložiti potrdilo, račun, listino v podpis, načrt v odobritev, osnutek zakona v razpravo. Dodajajo, da enako velja za cenitev sodnega cenilca za likovno umetnost C. C. z dne 15. 4. 2009, saj sodbi sodišč prve in druge stopnje v razlogih ne navajata ničesar, kar bi utemeljilo navedbe v opisu izreka. Nadalje navajajo, da nobeno od sodišč ni navedlo razlogov, ki bi lahko predstavljali pravno podlago, da je cenitev sodnega cenilca za likovno umetnost C. C. z dne 15. 4. 2009 vsebovala »neresnične ali nepopolne podatke, pomembne za odobritev posojila«, kar je odločilno za obstoj očitanega kaznivega dejanja. Cenitev ni bila niti lažna niti neresnična. Navajajo, da prav tako ne predstavlja podatkov, s katerimi bi se lahko pri predstavnikih A. d. d. ustvarila zmotna predstava o odločilnih dejstvih glede odobritve posojila. Posojilodajalec pa je bil ravno na podlagi te cenitve seznanjen z morebitnim tveganjem zavarovanja posojila z umetniškim delom. Poudarjajo, da je navedba lažnih podatkov konstitutiven znak predmetnega kaznivega dejanja, zato je konkretizacija tega zakonskega znaka nujna, dejanje, katerega zakonski znaki v izreku sodbe niso v celoti konkretizirani, pa ni kaznivo dejanje. Obsojenčevi zagovorniki odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., trdijo, da neresničnih ali nepopolnih podatkov, še manj pa podatkov, s katerimi bi se lahko pri predstavnikih A., d. d., ustvarila zmotna predstava o odločilnih dejstvih glede odobritve posojila, ne predstavljajo navedbe v izreku, da je sodni cenilec za likovno umetnost C. C. določil vrednost navedene umetniške slike na 8.000.000,00 EUR zanašajoč se le na podatke, ki mu jih je o njenem avtorju in izvoru ter o prodaji Velazquezove umetniške slike »Sveta Rufina« pri dražbeni hiši Sotheby`s navedel in predložil obsojenec.

18. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., pa v zvezi z uveljavljano kršitvijo kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP trdijo, da je glede na obsojenčevo ravnanje lahko šlo kvečjemu za neprimeren poskus. Zatrjujejo, da je A., d. d., pri zastavi umetniške slike v vrednosti 8.000.000,00 EUR slepo zaupala obsojencu, ki se je oprl na cenitev sodnega cenilca za likovno umetnost C. C. ter izvid nemškega inštituta, zato ravnanje banke v konkretnem primeru prav gotovo ni ustrezalo zadostni skrbnosti finančne institucije in se je zato v konkretnem primeru ni dalo preslepiti. Zatrjujejo, da je obsojenec kredit dozavaroval na zahtevo banke in zastavil umetniško delo, za katerega je bil prepričan, da zadostuje vrednosti zavarovanja. Cenilec pa šteje za strokovnjaka na svojem področju in ni razloga, da mu obsojenec ne bi zaupal. Nadalje navajajo, da sta tudi banki zadostovala dokumentacija ter umetniško delo in očitno je ocenila, da je zavarovanje primerno. Na podlagi Zakona o bančništvu, internih pravil bank ter Banke Slovenije pa vsaka odobritev kredita terja skrbno preučitev s strani več strokovnjakov banke, kar izhaja tudi iz sporne pogodbe na strani 3, kjer so navedeni dodatni pogoji, po katerih se zadolži pravno pisarno in druge strokovne službe A., d. d., ki morajo podati natančna navodila v zvezi z zastavo umetniške slike. Trdijo, da ima banka strokovno službo z zaposlenimi ocenjevalci z ustreznimi licencami, cenitve pa izvajajo tudi zunanji cenilci, ki jih banka angažira, prav tako z ustreznimi licencami. Obsojencu pa se očita, da je pri zastavi umetniške slike zavedel A., d. d. Dodajajo, da je treba jasno odločiti, ali je slika res tako slaba, da gre za neprimerno sredstvo in je bil obsojenec z vso dokumentacijo, s katero je razpolagal, prepričan, da gre za delo Velazqueza. Zagovorniki še nadalje navajajo, da ni pravilna navedba sodišča druge stopnje, da kršitev kazenskega zakona vselej predpostavlja, da je sodišče prve stopnje dejansko stanje ugotovilo pravilno in popolno, le zakonski znak je uporabilo napačno ali pa ga ni uporabilo. Trdijo, da lahko sodišče napačno ugotovi dejansko stanje in na to napačno ugotovljeno dejansko stanje napačno uporabi materialno pravo. Nadalje trdijo, da je sodba zato neobrazložena, obsojencu pa kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, ker sodišče druge stopnje ni odgovorilo, zakaj bi lahko sodišče prve stopnje zagrešilo napačno uporabo materialnega prava zgolj v primeru pravilno ugotovljenega dejanskega stanja.

19. Trditve obsojenčevih zagovornikov, da v opisu obsojencu očitanega kaznivega dejanja niso navedena odločilna dejstva in zato ne izraža zakonskih znakov kaznivega dejanja, pri čemer „lažno zatrjevanje“ ne predstavlja izvršitvene oblike po prvem odstavku 230. člena KZ-1, niso utemeljene. Na podlagi petega odstavka 420. člena ZKP se sme vložnik zahteve za varstvo zakonitosti na zatrjevane kršitve sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo. Vrhovno sodišče ugotavlja, da obsojenčeva zagovornika odvetnika Boštjan Penko in Igor Marinšek, ki sta zoper izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje vložila pritožbi, v svojih pritožbah nista uveljavljala kršitve kazenskega zakona, kot jo obsojenčevi zagovorniki uveljavljajo z zahtevami za varstvo zakonitosti. Redno pravno sredstvo mora biti izčrpano ne le formalno, temveč tudi vsebinsko, kar pomeni, da se vlagatelj v pritožbi ne le posplošeno sklicuje na kršitve zakona, temveč mora vsako uveljavljano kršitev konkretizirati in jo ustrezno obrazložiti.

Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti mora torej že v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje vsebinsko z argumenti uveljavljati kršitev zakona, ki jo uveljavlja v zahtevi, ne glede na dejstvo, da je pritožbo vložil drug zagovornik in ne tisti, ki vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti.

Pregled pritožb obeh zagovornikov pokaže, da odvetnik Boštjan Penko s pritožbo ni uveljavljal pritožbenega razloga kršitve kazenskega zakona, odvetnik Igor Marinšek, ki je sicer to kršitev uveljavljal in zatrjeval neobstoj zakonskih znakov obsojencu očitanega kaznivega dejanja, pa je v nadaljevanju vsebinsko uveljavljal zgolj razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, ko je polemiziral o namenu sklenitve kreditne pogodbe in navajal, da naj bi korist iz kreditne pogodbe prejela G. M., d. o. o., ter da je šlo za prenos pogodbe in ne za prevzem dolga, obsojenec in G., d. o. o., pa s sklenitvijo pogodbe nista prejela nobene koristi. Zato je pravilna ugotovitev sodišča druge stopnje v točki 9 obrazložitve sodbe, da okoliščine, ki jih zagovornik navaja kot neobstoj zakonskih znakov obsojencu očitanega kaznivega dejanja, ne pomenijo kršitve kazenskega zakona, ampak zagovornikovo nestrinjanje z dokazno oceno sodišča prve stopnje. Obsojenčevi zagovorniki kršitve kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP niso vsebinsko izčrpali, zato Vrhovno sodišče utemeljenosti navedb v njihovih zahtevah v tem delu ni vsebinsko presojalo. V preostalem pa obsojenčevi zagovorniki pod videzom kršitve iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP uveljavljajo na podlagi drugega odstavka 420. člena ZKP nedovoljeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

20. Enako je ugotoviti glede zatrjevanja obsojenčevih zagovornikov iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., da bi v obsojenčevem ravnanju lahko šlo zgolj za neprimeren poskus, saj tudi ta trditev s pritožbama ni vsebinsko izčrpana in je zahteva tudi v tem delu zato neutemeljena. Trditve obsojenčevih zagovornikov, da sodba sodišča druge stopnje nima razlogov, ker v obrazložitvi ne vsebuje odgovora, zakaj bi lahko sodišče zagrešilo napačno uporabo materialnega prava samo v primeru pravilno ugotovljenega dejanskega stanja, prav tako niso utemeljene. Tako kot je to pravilno navedlo že sodišče druge stopnje v točki 9 obrazložitve sodbe, je kršitev kazenskega zakona lahko podana zgolj v primeru, če je bil na dejansko stanje, kot je bilo ugotovljeno v izpodbijani sodbi, napačno uporabljen zakon. Torej je treba pri uveljavljanju tega razloga vedno izhajati iz dejanskega stanja ugotovljenega v izpodbijani sodbi. Sicer pa je kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP podana samo v primeru, če v sodbi niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, trditev obsojenčevih zagovornikov pa se na takšno dejstvo ne nanaša, zato je zahteva tudi v tem delu neutemeljena.

21. Obsojenčevi zagovorniki odvetnik Igor Marinšek in odvetniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o., pa v svojih zahtevah uveljavljajo še kršitev kazenskega zakona iz 2. točke 372. člena ZKP. Navajajo, da je kaznivo dejanje po prvem odstavku 230. člena KZ-1 posebna oblika goljufije in ga je mogoče izvršiti le z direktnim naklepom, ki mora biti podan že v času sklenitve pogodbe, kot premoženjska korist pa se lahko pokaže pridobitev posojila, investicijskih sredstev ali druge ugodnosti za opravljanje gospodarske dejavnosti, pridobljene protipravno. Nadalje navajajo, da sodišči prve in druge stopnje v delu, ki se nanaša na obsojenčevo kazensko odgovornost oziroma na subjektivni del kaznivega dejanja, zatrjujeta, da je obsojenec vedel, da je umetniško delo ponaredek. Trdijo, da iz izpodbijane sodbe izhaja očitek, da je obsojenec kreditna sredstva pridobil z namenom poplačila zapadlih kreditnih obveznosti G. M., d. o. o., takšno stališče sodišča prve stopnje pa ni pravilno, saj je posledica prenehanja obveznosti G. M., d. o. o., do A., d. o. o., nastopila že s sklenitvijo dogovora marca 2009, s tem dogovorom pa je dolg prevzela G., d. o. o., in bi lahko bil namen sklenitve kreditne pogodbe le v poplačilu obveznosti ., d. o. o., do A., d. d. Nadalje trdijo, da je bilo med kazenskim postopkom ugotovljeno, da ne G., d. o. o., ne obsojenec s sklenitvijo kreditne pogodbe nista prejela nobene koristi, temveč zgolj obveznost. Zatrjujejo, da zato naklep ni podan. Poudarjajo tudi, da je bistveni element očitanega kaznivega dejanja preslepitev drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene ali pa ne bodo mogle biti izpolnjene, ki je lahko izključno naklepna, časovno pa mora biti vezana na čas sklenitve pogodbe oziroma čas, ko je druga pogodbena stranka svojo obveznost izpolnila. Bistveni element kaznivega dejanja je predložitev neresničnih podatkov, katerih se mora storilec ob predložitvi zavedati. Izpostavljajo še, da dokazni postopek na glavni obravnavi glede vsebine obsojenčevega naklepa ni razkril ničesar. Poudarjajo, da je obsojenec storitev očitanega kaznivega dejanja zanikal, s sklenitvijo kreditne pogodbe pa je največ izgubil sam. Zatrjujejo, da sta obe sodišči spregledali celo vrsto dejstev in okoliščin, ki dajejo osnovo za zaključek, da vendarle gre za umetniško delo, obsojenec pa ni vedel oziroma ni mogel vedeti, da slika ni delo znanega umetnika Velazqueza. Sodišče prve stopnje je do zaključka, da umetnine ni naslikal zatrjevani avtor, prišlo šele na podlagi obsežnega in zahtevnega dokaznega postopka, v katerem je pridobilo več strokovnih in izvedenskih mnenj priznanih strokovnjakov ter izvedencev. Zato je po oceni zagovornikov zaključek sodišča, da je obsojenec vedel oziroma bi moral vedeti, da avtor slike ni Velazquez, nesprejemljiv. A., d. d., pa lahko odgovornost za neaktivnost pri vnovčenju danih zavarovanj, zaradi popolne pasivnosti pri prodaji, pripiše sebi. Navajajo, da je obsojenec k sklenitvi kreditne pogodbe pristopil na pobudo A., d. d., in kot je navedla zaslišana priča I. I., direktor podružnice Podravje, v fazi preiskave, »sam te pogodbe ne bi podpisal«. Zagovorniki še dodajajo, da je glede naklepa dovolj zgovorna kreditna mapa kreditodajalca A., d. d., in kot je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje, je bila sklenitev te kreditne pogodbe nekaj posebnega, saj obsojencu ni bilo treba podati formalnega zahtevka za pričetek postopka za njeno sklenitev. Poudarjajo, da je to zgovoren podatek o tem, v čigavo korist se je sklepala kreditna pogodba, za ugotovitev obstoja kaznivega dejanja pa ne zadostuje, da je pri storilcu podan eventualni naklep. Tožilstvo pa je po njihovem mnenju postavilo domnevo, kaj je obsojenec vedel oziroma, da bi moral vedeti, da delo španskega slikarja ni avtentično. Zaključujejo, da za te svoje domneve tožilstvo ni ponudilo nobenega neposrednega dokaza temveč zgolj trditve, domneve, tudi na ravni utemeljenega suma, ki ne zadostujejo, da bi lahko sodišče pri obsojencu z gotovostjo ugotovilo obstoj naklepa.

22. Trditve obsojenčevih zagovornikov, da pri obsojencu ni podan naklep, niso utemeljene. Zagovorniki želijo s svojimi navedbami ponovno ocenjevati že izvedene dokaze. S svojim nestrinjanjem z dokazno oceno sodišča prve stopnje ne presegajo oporekanja dejanskim zaključkom sodišča in z lastno dokazno oceno izpeljujejo zaključke glede obsojenčeve krivde. S tem pa na podlagi drugega odstavka 420. člena ZKP uveljavljajo nedovoljeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Sicer pa je sodišče prve stopnje vse razloge, s katerimi je obrazložilo obsojenčevo krivdo in ugotovilo, da je obsojenec kaznivo dejanje storil v krivdni obliki direktnega naklepa, ustrezno in obširno pojasnilo na straneh 39 in 40 obrazložitve sodbe, sodišče druge stopnje pa enako v točki 14 obrazložitve sodbe, ko je soglašalo z razlogi sodišča prve stopnje, da se je obsojenec zavedal prepovedanosti svojega protipravnega ravnanja, pa ga je kljub temu hotel storiti. Iz točke 14 obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje izhaja, da so bila pogoj za odobritev in sklenitev kreditne pogodbe ustrezna zavarovanja do višine zneska kreditnih sredstev, ki jih je poleg menic G., d. o. o., ter nepremičnin v lasti te gospodarske družbe moral banki izročiti obsojenec. Pri tem je bančnim uslužbencem zatrjeval, da gre za originalno delo svetovno znanega španskega slikarja Velazqueza, ki je vredno 8.000.000,00 EUR. Banka je za navedeno sliko zahtevala cenitev sodnega cenilca, na kar je obsojenec predložil cenitev sodnega cenilca za likovno umetnost C. C. z dne 15. 4. 2009 ter kemijsko analizo slike, ki jo je opravil nemški laboratorij za mikro analize dne 26. 5. 2009. Naj tej podlagi je obsojenec dosegel, da je A., d. d., z G., d. o. o., dne 20. 7. 2009 sklenila kreditno pogodbo. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da se C. C. z vprašanjem avtorstva in vrednosti slike sploh ni ukvarjal, zaslišan pa je povedal, da je vrednost slike določil na podlagi podatkov, ki mu jih je dal obsojenec. Nadalje iz obrazložitve sodišča prve stopnje izhajajo okoliščine cenitve slike. Izvedenec C. C. si je sliko ogledal kar v obsojenčevem vozilu na enem izmed parkirišč v Ljubljani, kar kaže na zaključek, da cenitve ni opravil skladno s pravili znanosti in strokovnega znanja na področju likovne umetnosti, na to pa so opozorile tudi ostale zaslišane priče. Navedel je zgolj vrednost slike brez ustrezne obrazložitve. Kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, sodišče druge stopnje pa se je s tem strinjalo, je obsojenec očitno vedel, da mu bo C. C. napisal tisto, kar bo on želel, zanašajoč se na podatke, ki mu jih je navedel. Iz obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje še smiselno izhaja, da obsojenec slike, v kolikor bi jo imel za pristno delo Velazqueza, ne bi prevažal v prtljažniku avtomobila in njenega ogleda s strani sodnega cenilca opravil kar na parkirišču, saj to ne ustreza ravnanju s predmetom, ki naj bi bil po obsojenčevih navedbah vreden 8.000.000,00 EUR. Ves čas pa je obsojenec zatrjeval, da je slika original, ki po svoji vrednosti zadostuje kot oblika zavarovanja za navedeni kredit. Sodišče prve stopnje je ob oceni prepričljivih izpovedb zaslišanih prič H. H., F. F. in G. G. ugotovilo, da ni mogoče dopustiti niti minimalne možnosti, da bi bila obravnavana slika delo Velazqueza, pri čemer je, kot predhodno že navedeno, F. F. zaslišan kot priča izpostavil, da so Velazquezove slike v obdobju zadnjih 20 let dosegale ceno med 1.600.000,00 EUR in 1.800.000,00 EUR, vrednost slike, ki jo je obsojenec izročil banki, pa po njegovi oceni znaša 5.000,00 EUR do 10.000,00 EUR. Končno, pa je bila slika na javni dražbi dne 23. 6. 2017 prodana za kupnino 11.000,00 EUR. Vrhovno sodišče zato sprejema oceno sodišč prve in druge stopnje o obsojenčevem direktnem naklepu in zavedanju, da slika ni pristna in je vredna bistveno manj kot zatrjevanih 8.000.000,00 EUR. Obsojenec se je zavedal prepovedanosti svojega ravnanja, pa ga je kljub temu hotel storiti in je naredil vse potrebno, da je banko preslepil in jo prepričal, da je slika delo slikarja Velazqueza.

23. Obsojenčev zagovornik odvetnik Igor Marinšek v zahtevi trdi, da izpodbijana sodba temelji na napačni oceni dejanskih okoliščin ugotovljenih v dokaznem postopku ter navaja, da je razlog za zmotno, pa tudi nepopolno ugotovljeno dejansko stanje delno v tem, da sodišče ni izvedlo dokazov, ki jih je predlagala obramba. V nadaljevanju navaja svoje videnje poteka sklenitve kreditne pogodbe z dne 20. 7. 2009 in obsojenčevega motiva za sklenitev te pogodbe. Trdi, da so navedeni razlogi za sklenitev kreditne pogodbe, ki naj bi jo obsojenec sklenil zato, da bi se s tem izognil prisilni izvršbi po kreditni pogodbi iz leta 2007, povsem napačni in posledica nerazumevanja celotnega dogajanja, predvsem iz razlogov, ki so vodili k sklenitvi dogovora marca 2009. Po vložnikovem videnju so napačni tudi zaključki sodišča prve stopnje glede pristnosti in vrednosti slike. Meni, da sodišče prve stopnje obsojenčevega ravnanja ni ocenjevalo objektivno in ni dovolj kritično presodilo, ali obstajajo neizpodbitni dokazi, da je obsojenec storil očitano kaznivo dejanje. Navaja, da je obsojenec umetniško sliko kupil kot fizična oseba in zbiratelj za lastno zbirko in še vedno trdi, da je avtentično delo španskega slikarja Velazqueza. Sodišče prve stopnje bi moralo za sklepanje, da naj bi obsojenec vedel, da delo ni avtentično, ugotoviti, da je obsojenec v 17. stoletju sodeloval z umetnikom, ki ni Velazquez oziroma, da je bil v 19. stoletju prisoten, ko naj bi se v skladu s trditvami slovenskih strokovnjakov, v sliko vtisnil odtis Velazquezovega podpisa, kar pa glede na človekov življenjski cikel ni mogoče. Nadalje zagovornik trdi, da ugotovitve izvedencev H. H., G. G. in F. F. niso odločilne za presojo avtentičnosti dela, ki je bilo predmet zavarovanja. Sodišče prve stopnje pa je kot dokaz štelo le njihovo zaslišanje. Poudarja, da so umetnostni zgodovinarji zatrjevali, da navedeno delo ne pripada španskemu slikarju, hkrati pa priznavali, da nimajo strokovnih kompetenc, da bi mu delo lahko pripisali. Nadalje navaja, da so bili različnih mnenj, da delo izhaja iz 17. stoletja, drugi, da izhaja iz 19. stoletja, takšna neenotnost med strokovnjaki pa je dokaz, da gre za kompleksno vprašanje, na katerega lahko odgovorijo samo poklicani strokovnjaki, ki jim takšen položaj priznava mednarodna strokovna javnost. Zatrjuje, da so za presojo subjektivnega kriterija pomembne ugotovitve izvedenca C. C. Trdi, da sodišče prve stopnje ni z gotovostjo ugotovilo, da slika, ki je bila predmet zavarovanja, ni originalno delo španskega slikarja Velazqueza, temveč se je zadovoljilo s svojim sklepanjem. Dodaja, da sodišče tega, da delo ni avtentično, še manj pa, da naj bi v času sklenitve kreditne pogodbe obsojenec to vedel, ni ugotovilo onkraj razumnega dvoma, zato bi moralo obsojenca po načelu in dubio pro reo obtožbe oprostiti. Tudi obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Čeferin in partnerji, o. p., d. o. o. v svoji zahtevi trdijo, da sta sodišče prve in druge stopnje spregledali celo vrsto dejstev in okoliščin, ki dajejo osnovo za zaključek, da gre za umetniško delo, obsojenec pa ni vedel in tudi ni mogel vedeti, da slika ni delo znanega umetnika Velazqueza, kljub temu pa sta postavili domnevo, da je obsojenec to vedel. Trdijo, da tožilstvo in sodišče za takšne domneve nista ponudila nobenega neposrednega dokaza, ki bi obstajal že v času sklenitve pogodbe.

24. Obsojenčevi zagovorniki s svojimi navedbami, da sodba temelji na napačni oceni dejanskih okoliščin ugotovljenih v dokaznem postopku, zgolj pod videzom zatrjevane kršitve iz 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP izpodbijajo ugotovljeno dejansko stanje. Na očitek, da sodišče prve stopnje ni izvedlo vseh predlaganih dokazov, je že odgovorjeno, prav tako na trditve obsojenčevih zagovornikov, da obsojenec kaznivega dejanja ni storil v krivdni obliki direktnega naklepa. Z vsemi ostalimi navedbami pa obsojenčevi zagovorniki zgolj zatrjujejo, da je sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov prišlo do napačnih zaključkov in uveljavljajo razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Iz tega razloga pa zahteve za varstvo ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP).

25. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., sodišču očitajo kršitev 22. člena Ustave in 6. člena EKČP ter v zvezi z načelom javnosti kazenskega postopka navajajo, da gre sicer za pomembno načelo, ki ima pomanjkljivosti, te pa pridejo do izraza ob pritisku javnega mnenja na sodišče in njegovo neodvisnost. Trdijo, da se v javnosti na sodišča pogosto izvršuje pritiske glede tega, kakšne naj bi bile končne odločitve sodišč, kar presega smisel javnega nadzora nad njihovim delom in zatrjujejo, da so v obravnavani zadevi mediji na sodišče izvajali močan pritisk, vpliv, ki ga je ta imel na sojenje, pa se je pokazal, ko je sodišče druge stopnje obsojencu kazen zapora zvišalo za polovico, kar je po njihovem mnenju precej nenavadno.

26. Trditve obsojenčevih zagovornikov so povsem pavšalne in nekonkretizirane ter zato neutemeljene. Sodišče druge stopnje je v točki 16 obrazložitve sodbe povsem razumljivo obrazložilo, zakaj je sledilo pritožbi okrajne državne tožilke in spremenilo sodbo v odločbi o izrečeni kazenski sankciji.

27. Neutemeljene so tudi trditve obsojenčevih zagovornikov odvetnika Igorja Marinška in odvetnikov iz Odvetniške družbe Mramor, Sorta in Holec, o. p., d. o. o., glede obsojencu izrečene kazenske sankcije. Zagovorniki navajajo, da bi bilo treba obsojencu ob upoštevanju vseh okoliščin primera in olajševalnih okoliščin izreči pogojno obsodbo. Navajajo, da je sodišče pri odmeri kazenske sankcije kot obteževalno okoliščino upoštevalo, da je bilo kaznivo dejanje storjeno zoper gospodarstvo, čeprav gre za kaznivo dejanje, ki spada med ta kazniva dejanja, torej je to okoliščino upošteval že zakonodajalec pri predpisovanju kazni in je ni mogoče upoštevati pri odmeri kazni. Nadalje navajajo, da je bilo dejanje storjeno pred desetimi leti, obsojenec pa je star 66 let in ni nikoli storil nobenega kaznivega dejanja, je nekaznovan, s kaznivim dejanjem pa se ni okoristil. Ima urejeno družinsko življenje in v svojem okolju uživa ugled. Trdijo, da gre za lažjo obliko kaznivega dejanja, o katerem odločajo okrajna sodišča, zato menijo, da bi mu bilo treba izreči pogojno obsodbo. Zatrjujejo, da izrečena kazen zapora odstopa od sodne prakse in trdijo, da je bila kršena obsojenčeva pravica do enega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do poštenega sojenja iz 6. člena EKČP.

28. Obsojenčevi zagovorniki z navedbami, da bi bilo obsojencu primerneje izreči opominjevalno sankcijo, ne uveljavljajo kršitve kazenskega zakona po 5. točki 372. člena ZKP, ki je podana, če sodišče v odločbi o kazenski sankciji prekorači pravice, ki jih ima po zakonu, temveč pritožbeni razlog iz prvega odstavka 374. člena ZKP, torej, da sodišče ni pravilno odmerilo kazni glede na okoliščine, ki vplivajo na to, ali naj bo kazen večja ali manjša, ki ga v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati. Iz sodbe sodišča prve stopnje sicer izhaja, da je kot obteževalno okoliščino pri odmeri kazni zapora upoštevalo, da je bilo kaznivo dejanje storjeno zoper gospodarstvo, vendar pa iz obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje, ki je obsojencu izreklo višjo zaporno kazen, ne izhaja, da bi pri odmeri kazni upoštevalo to okoliščino.

29. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevah za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve niso podane, deloma pa so bile zahteve vložene tudi iz razloga zmotno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, zato jih je na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo.

30. Izrek o stroških kazenskega postopka temelji na 98.a členu ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Obsojenec z zahtevami za varstvo zakonitosti ni uspel, zato je dolžan plačati sodno takso v višini 1.000,00 EUR po tarifnih številkah 7113 v zvezi z 7152 Taksne tarife v zvezi s petim odstavkom 3. člena in 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju obsojenčevega premoženjskega stanja in zapletenosti kazenskega postopka.

Tako Vrhovno sodišče v sodbi I Ips 7032/2015 z dne 2. 2. 2017.

Tako sodba Vrhovnega sodišča I Ips 12161/2013 z dne 16. 6. 2016.

Tako sodba Vrhovnega sodišča I Ips 40269/2014 z dne 19. 11. 2015.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 18, 371, 371/2, 420, 420/2

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 230, 230/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.