VSRS Sklep II Ips 77/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-09-01

Civilno-gospodarski oddelek, civilni senat

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), mag. Nina Betetto, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ZAVAROVALNO PRAVO

zavarovalna pogodba - pogodba o zavarovanju avtomobilskega kaska - zapadlost obveznosti - zamuda dolžnika - absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka - odprava bistvene kršitve določb pravdnega postopka pred sodiščem druge stopnje - razlogi o odločilnih dejstvih - nadomestitev manjkajočih razlogov - pravica do pritožbe - pravica do učinkovitega sodnega varstva

Kadar je med pogodbenima strankama sporno, kdaj je zapadla obveznost zavarovalnice po pogodbi o zavarovanju avtomobilskega kaska, mora sodišče najprej ugotoviti, ali je tožnik izkazal, da je toženi zavarovalnici predložil vse potrebne dokaze za ugotovitev, da je bilo vozilo poškodovano in za ugotovitev višine njene obveznosti. Če sodišče ugotovi, da je tožnik izpolnil svojo obveznost, se procesno dokazno breme prevali na toženo zavarovalnico. Zato mora sodišče v nadaljevanju oceniti, ali je tožena zavarovalnica izkazala, da ni bilo nespornega dela obveznosti in da ob vsej potrebni skrbnosti ni mogla pred izdajo sodbe sodišča prve stopnje ugotoviti višine svoje obveznosti. V obravnavani zadevi ne sodišče prve, ne sodišče druge stopnje navedenih pravno pomembnih dejstev ni ugotavljalo.

Ni pravilno tožnikovo revizijsko stališče, da zaradi varovanja pravice do obravnavanja, sodišče druge stopnje nikoli ne sme nadomestiti manjkajočih razlogov sodišča prve stopnje. Zaradi zahteve, da sodišče brez nepotrebnega odlašanja odloči dokončno in z učinkom pravnomočnosti, je že zakonodajalec z novelama ZPP-.D in ZPP-E v določbah 354. člena ZPP zelo razširil reformatorična pooblastila pritožbenega sodišča. Sodišče mora te določbe v vsakem posamičnem primeru uporabiti tako, da poišče ustrezno ravnotežje med pravico do pritožbe, ki je zagotovljena v 25. členu Ustave in pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki je zagotovljena v 23. členu Ustave. Ob upoštevanju okoliščin iz obravnavanega primera Vrhovno sodišče ocenjuje, da za zagotovitev toženkine pravice do kontradiktornosti zadošča, da sodišče druge stopnje potem, ko bo opravilo obravnavo, oceni, ali je utemeljen očitek tožnika, da bi lahko toženka najkasneje ob prejemu računov oziroma ob njihovi zapadlosti izplačala tisti del zavarovalnine, ki ustreza višini stroškov popravila avtomobila glede na krajevno običajno ceno storitve. Po oceni Vrhovnega sodišča bo tako zagotovljeno ustrezno ravnovesje med pravico strank do učinkovitega sodnega varstva in njihovo pravico do poštenega postopka.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi glede odločitve o teku zakonskih zamudnih obresti in se zadeva v tem obsegu vrne temu sodišču v novo sojenje.

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnik je s tožbo z dne 23. 11. 2015 od sodišča zahteval, naj razsodi, da mu je tožena zavarovalnica dolžna na podlagi sklenjene pogodbe o zavarovanju avtomobilskega kaska za škodo na vozilu, ki je nastala v dveh škodnih dogodkih, plačati zavarovalnino višini 2.434,06 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 5. 2014 dalje do plačila.

2. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku delno ugodilo. Toženi zavarovalnici je naložilo plačilo zneska 757,80 EUR v 15 dneh z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka paricijskega roka dalje do plačila. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožnika ugodilo le glede odločitve o povrnitvi stroškov postopka. Znesek stroškov, ki jih mora tožnik povrniti toženki je znižalo na 1.044,13 EUR, sicer pa je pritožbo tožnika zavrnilo in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

4. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 593/2020 z dne 20. 1. 2021 zoper odločitev sodišča druge stopnje na predlog tožnika dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je pravilna presoja glede zamude toženke in pričetka teka zakonskih zamudnih obresti.

5. Na podlagi tega sklepa tožnik vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava, bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter kršitve pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave Republike Slovenije. Predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi, sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da njegovi pritožbi v izpodbijanem delu ugodi, podrejeno pa, naj bodisi sodbo sodišča druge stopnje, ali pa tudi sodbo sodišča prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne bodisi sodišču druge ali sodišču prve stopnje v novo sojenje.

6. Tožnik v reviziji navaja, da je od zahtevanega zneska uveljavljal tudi zakonske zamudne obresti od 7. 5. 2014 dalje. Kasko zavarovanje je namreč pogodbeno zavarovanje, v prvem odstavku 943. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) pa je določeno, da če nastane zavarovalni primer, mora zavarovalnica izplačati zavarovalnino ali odškodnino v dogovorjenem roku, ki ne sme biti daljši kot 14 dni šteto od dneva, ko je dobila obvestilo, da je zavarovalni primer nastal. Opozarja, da mu je sodišče prve stopnje prisodilo zakonske zamudne obresti šele od poteka paricijskega roka dalje, pri čemer pa ni obrazložilo, zakaj je njegov zahtevek v obrestnem delu zavrnilo. Na pritožbeno grajo v tej smeri pa je sodišče druge stopnje v 13. točki obrazložitve izpodbijane sodbe zapisalo le, da njegove trditve, da je A., s. p., po njegovem pooblastilu račune posredoval toženki, ki naj bi nakazilo izvedla na račun A., s. p., in da sam računov izvajalcu popravila še ni plačal, ne utemeljujejo prisoje zamudnih obresti od 7. 5. 2014 dalje. Tožnik meni, da je takšna odločitev v nasprotju z določbo prvega odstavka 378. člena OZ, ki določa, da v primeru, ko je dolžnik v zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, poleg glavnice dolguje še zamudne obresti. Opozarja, da je odškodnina za premoženjsko škodo čista denarna terjatev in da med strankama ni sporno, da je toženka oba računa za popravilo vozila prejela in do zapadlosti računov dne 7. 5. 2014 teh obveznosti ni poravnala. Poudarja, da je toženka sama trdila, da ni dolžna plačati več, kot naj bi znašala višina urne postavke po krajevno običajni ceni. Ker je toženka že, ko je izdelala cenilni zapisnik, vedela za potreben obseg ur, bi lahko ta nesporni del zavarovalnine izplačala v roku 14 dni, najkasneje pa se je z višino škode in dolžno zavarovalnino seznanila, ko je prejela računa. Tožnik opozarja, da njegovo stališče potrjujejo odločbe Višjega sodišča v Ljubljani, Cp 1301/2019, II Cp 398/2019, II Cp 118/2019 in odločbo Višjega sodišča v Kopru I Cp 384/2018. Dodaja pa tudi, da mu je sodišče druge stopnje s tem, ko je razloge za zavrnitev obrestnega dela zahtevka prvič navedlo šele v svoji odločbi, odvzelo možnost obravnavanja pred sodiščem ter tako kršilo 22. člen Ustave Republike Slovenije.

7. Sodišče je revizijo vročilo toženi zavarovalnici, ki je nanjo odgovorila. Opozarja, da je tožnik trdil, da je servis A., s. p., pooblastil, da ji v njegovem imenu posreduje izdane račune za popravilo avta ter da se nakazilo zavarovalnine izvede neposredno na račun servisa. Toženka poudarja, da je bila zanjo sporna tako višina računov kot tudi nastanek zavarovalnega primera. Ker izvajalec ni bil pogodbeni servis toženke, je zahtevala predhodno uskladitev popravila na podlagi predložene ponudbe. Servis ponudbe ni predložil, višina pa je bila sporna, ker je cena popravila odstopala od krajevno običajnih cen. Toženka opozarja, da je zahtevala tudi dokazilo, da so bili v avtomobil vgrajeni zaračunani originalni nadomestni deli in tudi tega tožnik ni izkazal. Toženka navaja, da je tako štela, da je zavarovanec kršil sodelovalno dolžnost po 28. členu Splošnih pogojev za zavarovanje avtomobilskega kaska (PG-aka/11-7) in je zato nastopila fikcija, da tožnik zavarovalnega primera ni dokazal. Opozarja, da je zaradi tožnikove neodzivnosti obstajal sum prevare, to pa pomeni, da je bil zanjo sporen zahtevek v celoti. Pomembno je tudi v sodbah sodišč obeh stopenj ugotovljeno dejstvo, da je toženka zavarovalni primer zaradi pasivnosti tožnika zaključila še pred izdajo računov. Te je namreč servis izdal šele 9 mesecev po škodnih dogodkih in daleč zatem, ko je bilo popravilo že izvedeno. To pa pomeni, da ob zapadlosti računov višina škode ni bila znana, saj je bilo od ugotovitve zgoraj navedenih dejstev odvisno, ali je tožnik sploh upravičen do plačila zavarovalnine. Toženka opozarja, da v zapisniku o ogledu škode ocenjen obseg potrebnega popravila in ocena potrebnih ur za popravilo ni absolutna in edina podlaga za ugotovitev višine zavarovalnine. Zato meni, da je pravilna uporaba drugega odstavka 943. člena OZ, ki določa, da v primeru, ko je za ugotovitev obstoja obveznosti zavarovalnice, ali njenega zneska potreben določen čas, začne teči 14 dnevni rok od dneva, ko sta bila ugotovljena obstoj in znesek njene obveznosti. Toženka poudarja, da tožnik v skladu z določbami splošnih pogojev toženki ni posredoval dokumentacije, ki bi bila zadostna podlaga za ugotovitev obstoja in višine vtoževane obveznosti in zato ona ne more biti v zamudi s plačilom zavarovalnine že od 7. 5. 2014, saj je obveznost plačila postala znana šele z odločitvijo sodišča. Zato je po mnenju toženke ob pravilni uporabi materialnega prava in ob zgoraj izpostavljenih dejstvih tožnik upravičen do zakonskih zamudnih obresti šele od poteka paricijskega roka dalje. Tako predlaga, naj Vrhovno sodišče revizijo tožnika zavrne in mu naloži povrnitev njenih stroškov revizijskega postopka.

Dejanske ugotovitve in odločitev sodišč prve in druge stopnje

9. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili:

- da je tožniku nastala škoda na avtomobilu v dveh škodnih dogodkih, dne 25. 6. 2013 in 12. 7. 2013;

- da sta imeli pravdni stranki v času obeh škodnih dogodkov sklenjeno pogodbo o zavarovanju avtomobilskega kaska št. ... z dne 16. 4. 2013;

- da je tožnik 12. 7. 2013 (B 24) za uveljavljanje terjatve do toženke pooblastil samostojnega podjetnika A., ki je 15. 7. 2013 toženki prijavil oba škodna dogodka;

- da je toženka 16. 7. 2013 opravila ogled vozila in je tožnika preko pooblaščenca v zapisniku o ogledu opozorila, da mu bo, če ne bo predložil ponudbe pred pričetkom popravila pri izvajalcu, ki ni njen pogodbenik, priznala le krajevno običajne cene popravila;

- da tožnik toženki ni posredoval ponudbe za popravilo niti se ni odzval na njen poziv k razjasnitvi okoliščin dogodka, zato je toženka zaključila zavarovalni primer:

- da je samostojni podjetnik A. nato za popravilo tožnikovega avta dne 23. 4. 2014 izstavil dva računa št. 119-2014 v višini 1.406,63 EUR in št. 120-2014 v višini 1.027,53 EUR, oba z valuto (zapadlostjo) 6. 5. 2014 in jih poslal toženki;

- da tožnik toženki ni izkazal vgraditve novih avtomobilskih delov;

- da je v 28. členu Splošnih pogojev za zavarovanje avtomobilskega kaska PG-aka 11-7 navedeno, da se, če zavarovanec ne predloži zahtevanih podatkov in dokazov, šteje, da ni dokazal nastanka zavarovalnega primera in višine škode.

10. Na podlagi tako ugotovljenih dejstev je sodišče prve stopnje pri izračunu pogodbene obveznosti toženke upoštevalo le stroške popravila avtomobila glede na krajevno običajno ceno storitve, ni pa upoštevalo stroška novih avtomobilskih delov. Zakonske zamudne obresti je tožniku prisodilo od poteka paricijskega roka dalje, zavrnitve zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od 7. 5. 2014, pa sodišče prve stopnje res ni obrazložilo.

11. Na pritožbeno opozorilo, da je sodba sodišča prve stopnje pomanjkljiva, ker nima razlogov glede zavrnitve obrestnega dela zahtevka, je sodišče druge stopnje obrazložilo, da iz tožnikovih navedb izhaja, da samostojnemu podjetniku A. izstavljenih računov za popravilo avta še ni plačal in zato ni upravičen do zakonskih zamudnih obresti od 7. 5. 2014 dalje.

O zapadlosti toženkine pogodbene obveznosti

12. Tožnik ima prav, ko v reviziji opozarja, da je materialnopravno napačno stališče sodišča druge stopnje, da bi toženkina obveznost iz zavarovalne pogodbe zapadla v plačilo le v primeru, če bi toženec računa za popravilo avta tudi že plačal. Po zavarovalni pogodbi mora tožena zavarovalnica ob nastanku zavarovalnega primera tožniku kot zavarovancu izplačati dogovorjeno zavarovalno vsoto (921. člen OZ). Pri zavarovanju avtomobilskega kaska je predmet zavarovanja škoda zaradi uničenja ali poškodovanja vozila. Za nastanek zavarovalnega primera torej zadošča, da je vozilo poškodovano.

13. Rok za izpolnitev obveznosti zavarovalnice na podlagi sklenjene zavarovalne pogodbe je posebej urejen v 943. členu OZ. Prvi odstavek 943. člena OZ tako določa, da mora zavarovalnica izplačati zavarovalnino ali odškodnino v dogovorjenem roku, ki ne sme biti daljši kot štirinajst dni, šteto od dneva, ko je dobila obvestilo, da je zavarovalni primer nastal. V drugem odstavku 943. člena OZ pa je določeno, da v primeru, ko je za ugotovitev obstoja obveznosti zavarovalnice ali njenega zneska potreben določen čas, začne teči ta rok od dneva, ko sta bila ugotovljena obstoj in znesek njene obveznosti. Zato, da zavarovalnica ne bi z ugovori o spornosti nastanka zavarovalnega primera zavlačevala, je v tretjem odstavku določeno, da mora, če znesek njene obveznosti ni ugotovljen v roku iz prvega odstavka tega člena, upravičencu na njegovo zahtevo izplačati nesporni del svoje obveznosti kot predujem. S potekom izpolnitvenega roka zavarovalnica pride v dolžniško zamudo (299. člen OZ), katere posledica je tek zamudnih obresti (378. člen OZ).

14. Kadar je med pogodbenima strankama sporno, kdaj je zapadla obveznost zavarovalnice, mora sodišče najprej ugotoviti, ali je tožnik izkazal, da je toženki predložil vse potrebne dokaze za ugotovitev, da je bilo vozilo poškodovano in za ugotovitev višine njene obveznosti. Če sodišče ugotovi, da je tožnik izpolnil svojo obveznost, se procesno dokazno breme prevali na toženo zavarovalnico.

Zato mora sodišče v nadaljevanju oceniti, ali je tožena zavarovalnica izkazala, da ni bilo nespornega dela obveznosti in da ob vsej potrebni skrbnosti ni mogla pred izdajo sodbe sodišča prve stopnje ugotoviti višine svoje obveznosti. Vrhovno sodišče je že v odločbi II Ips 496/97 z dne 28. 10. 1998 odločilo, da mora celo v primeru, ko se zavarovalne vsote ne da ugotoviti, zavarovalnica upravičencu plačati nesporni del obveznosti kot predujem.

15. V obravnavani zadevi ne sodišče prve, ne sodišče druge stopnje navedenih pravno pomembnih dejstev ni ugotavljalo. Odločitev, ali je zato treba razveljaviti le sodbo sodišča druge stopnje, ali pa tudi sodbo sodišča prve stopnje, pa je odvisna od odgovora na vprašanje, ki ga izpostavlja tudi tožnik v reviziji: ali lahko bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 339. člena ZPP, ki jo je zagrešilo sodišče prve stopnje, odpravi sodišče druge stopnje, ali pa bi bilo v tem primeru nedopustno poseženo v tožnikovo pravico do pritožbe, ki je zagotovljena v 25. členu Ustave.

Ali lahko sodišče druge stopnje odpravi bistveno kršitev določb postopka

16. Ni pravilno tožnikovo revizijsko stališče, da zaradi varovanja pravice do obravnavanja, sodišče druge stopnje nikoli ne sme nadomestiti manjkajočih razlogov sodišča prve stopnje. Zaradi zahteve, da sodišče brez nepotrebnega odlašanja odloči dokončno in z učinkom pravnomočnosti, je že zakonodajalec zelo razširil reformatorična pooblastila pritožbenega sodišča. Tako je bilo že z novelo ZPP-D v prvem odstavku 354. člena določeno, da sodišče druge stopnje razveljavi s sklepom sodbo prve stopnje, če ugotovi, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka (339. člen), in vrne zadevo istemu sodišču prve stopnje ali pa jo odstopi pristojnemu sodišču prve stopnje v novo sojenje, (le) če kršitve postopka glede na njeno naravo ne more samo odpraviti. Z novelo ZPP-E pa je bila določba 354. člena ZPP dopolnjena z drugim odstavkom, ki določa, da sodišče druge stopnje ne glede na določbo prvega odstavka, ne razveljavi sodbe sodišča prve stopnje in ne vrne zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, če bi to povzročilo hujšo kršitev strankine pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja, ampak novo sojenje opravi samo. ZPP je bil dopolnjen še z določbo 357. a člena, ki stranki daje možnost pritožbe zoper razveljavitveni sklep sodišča druge stopnje na Vrhovno sodišče. Sodišče mora navedene določbe v vsakem posamičnem primeru uporabiti tako, da poišče ustrezno ravnotežje med pravico do pritožbe, ki je zagotovljena v 25. členu Ustave in pravico do učinkovitega sodnega varstva, ki je zagotovljena v 23. členu Ustave.

17. V obravnavani zadevi je bila tožba vložena leta 2015, sodišči prve in druge stopnje pa sta o zadevi razsojali že dvakrat. Že prva sodba sodišča prve stopnje ni vsebovala obrazložitve glede odločitve o obrestnem delu zahtevka in že v prvi pritožbi je toženka na to opozorila in navedla, zakaj meni, da tožnik ni upravičen do zamudnih obresti od 7. 5. 2014 dalje. V nadaljevanju postopka sta imeli stranki možnost podati ustrezne navedbe in odgovoriti na navedbe nasprotne stranke. Nazadnje sta to storili v reviziji in odgovoru na revizijo.

18. Iz njunih navedb izhaja, da ni sporno, da je tožena zavarovalnica 15. 7. 2013 prejela tožnikovi prijavi škodnih primerov (B6 in B11) in da je prejela tudi oba računa z označeno zapadlostjo. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje (7. točka obrazložitve) tudi izhaja, da je toženka 16. 7. 2013 opravila ogled poškodovanega vozila in da je cenilec toženke za vsak škodni dogodek sestavil ločena zapisnika, kjer je opozoril (le), da ne bodo priznali stroškov popravila, ki bodo presegali stroške popravila po krajevno običajnih cenah. Tožnik je zahtevek za plačilo zakonskih zamudnih obresti od 7. 5. 2014 v postopku pred sodiščem prve stopnje utemeljeval s tem, da ni sporno, da je toženka prejela računa za popravilo avtomobila in da je zato v zamudi od zapadlosti, kot je označena na računih. Ob upoštevanju vseh navedenih okoliščin Vrhovno sodišče ocenjuje, da za zagotovitev toženkine pravice do kontradiktornost zadošča, da sodišče druge stopnje potem, ko bo opravilo obravnavo, oceni, ali je utemeljen očitek tožnika, da bi lahko toženka najkasneje ob prejemu računov oziroma ob njihovi zapadlosti izplačala tisti del zavarovalnine, ki ustreza višini stroškov popravila avtomobila glede na krajevno običajno ceno storitve. Po oceni Vrhovnega sodišča bo tako zagotovljeno ustrezno ravnovesje med pravico strank do učinkovitega sodnega varstva in njihovo pravico do poštenega postopka.

19. Tako je Vrhovno sodišče na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP reviziji ugodilo in razveljavilo le sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje.

20. Če sodišče razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, in zadevo vrne v novo sojenje, pridrži odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

21. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenim v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Vrhovno sodišče je že v zadevi II Ips 176/2008 z dne 20. 1. 2011 (točka 14) obrazložilo: Pri odgovoru na vprašanje, kdaj je druga toženka zašla v dolžniško zamudo, ima posebno težo dejstvo, da je druga toženka subjekt, ki se poklicno ukvarja z zavarovalništvom, zato mora pri opravljanju svoje dejavnosti ravnati s skrbnostjo dobrega strokovnjaka (drugi odstavek 6. člena OZ). S tem ko določba drugega odstavka relativizira rok za izpolnitev obveznosti iz prvega odstavka 943. člena OZ, zavarovalnici nalaga trditveno breme za tista dejstva, ki utemeljujejo njen ugovor, da plačilo obveznosti ni bilo mogoče v roku iz prvega odstavka 943. člena OZ.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 354

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 299, 378, 943

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 23, 25

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.