VSRS Sklep II Ips 90/2020
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-01-27

Civilno-gospodarski oddelek, civilni senat

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, mag. Matej Čujovič, Karmen Iglič Stroligo

razlastitev - dejanska razlastitev - pravna razlastitev - odškodnina za razlaščeno premoženje - plačilo obresti - zastaranje - začetek teka zastaranja - actio nata - pravica do sodnega varstva - dopuščena revizija

Dokler ne pride do razlastitve in nato določitve denarne odmere zanjo, tudi zakonskih zamudnih obresti ni mogoče izračunati, saj ni osnove, od katere bi se izračunaval odstotni delež, znan pa tudi ni čas, v katerem obresti tečejo. Preveč matematičnih neznank torej, da bi bilo mogoče govoriti o učinkoviti pravici do sodnega varstva in s tem o začetku teka zastaranja (336. člen OZ).

Dokler do pravne razlastitve ne pride, so sicer lahko odprte mnoge sodnovarstvene poti (bodisi stvarnopravne bodisi obligacijske), le ustavnopravne odmere za razlastitev ni mogoče zahtevati, saj je potencialni razlaščenec vendar še vedno lastnik. Ne more biti hkrati lastnik in upravičenec do odmere za razlastitev. Kar v tem primeru velja za glavnico, akcesorno velja tudi za obresti. Ko pa do pravne razlastitve vendarle pride, tedaj se ta z dejansko razlastitvijo v hipu zlije v neločljivo celoto. S tem in šele tedaj, so vzpostavljeni pogoji zahtevati zamudne obresti za nazaj in šele tedaj, torej dva meseca in 15 dni po razlastitveni odločbi jih razlastitveni zavezanec lahko sodno uveljavlja (seštevek rokov iz prvega in šestega odstavka 106. člena ZUreP-1).

I. Reviziji se ugodi ter se sklep sodišča druge stopnje spremeni tako, da se 1. in 2. točka izreka nadomestita z naslednjim besedilom: „Pritožbi se ugodi in se sklep sodišča prve stopnje v točki I izreka spremeni tako, da je nasprotna udeleženka dolžna plačati predlagateljici zakonske zamudne obresti od zneska 1.011,23 EUR od 13. 10. 2007 dalje ter od zneska 4.601,81 EUR od 21. 2. 2007 dalje.“

II. Nasprotna udeleženka je dolžna predlagateljici plačati še dodatne pritožbene stroške v znesku 279,26 EUR ter stroške revizijskega postopka v znesku 526,98 EUR, oboje v 15 dneh od prejema tega sklepa, od tedaj naprej tudi z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Ozadje zadeve in dosedanji potek postopka

1. Nasprotna udeleženka je predlagateljici razlastila štiri nepremičnine v katastrskih občinah ... V tem nepravdnem postopku je predlagateljica vložila predlog za odmero odškodnine za razlaščene nepremičnine. Ne pravica do denarne odmene ne njena višina nista sporni. Sporen je tek obresti.

2. V tej zadevi je šlo sprva za tako imenovano dejansko razlastitev, saj je država prek nepremičnin zgradila javno cesto. To je bilo v letu 2007. Do pravne razlastitve je prišlo kasneje - z odločbo Upravne enote Mozirje, ki je postala pravnomočna 20. 7. 2018. Zaradi razkoraka med dejansko in pravno razlastitvijo je predlagateljica v tem postopku zahtevala tudi plačilo zakonskih zamudnih obresti od dejanskega odvzema nepremičnin dalje.

3. Sodišče prve stopnje je predlagateljici za razlaščene nepremičnine priznalo odškodnino v skupnem znesku 5.613,04 EUR. Zakonske zamudne obresti je priznalo šele od poteka paricijskega roka dalje.

4. Pritožbeno sodišče je predlagateljičini pritožbi zoper zavrnilni obrestni del delno ugodilo ter predlagateljici priznalo zakonske zamudne obrestmi vsaj od 20. 9. 2015 dalje. V ostalem delu je pritožbo zavrnilo in sklep v izpodbijanem in nespremenjenem delu potrdilo. Odločitev o zavrnitvi obrestnega zahtevka za čas pred 20. 9. 2015 je oprlo na pravilo o zastaranju.

5. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sklepom II DoR 234/2020 z dne 31. 7. 2020 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je materialnopravno pravilna odločitev druge stopnje, da se pri določanju zakonskih zamudnih obresti kot odškodnine, ki izvirajo iz dejanske razlastitve, upošteva tudi triletni zastaralni rok iz določbe prvega odstavka 347. člena Obligacijskega zakonika (OZ).

6. Predlagateljica vlaga dopuščeno revizijo in sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo spremeni tako, da ji bodo priznane zakonske zamudne obresti od zneska 1.011,23 EUR od 13. 10. 2007 dalje, od zneska 4.601,81 EUR pa od 21. 2. 2007 dalje. Hkrati zahteva tudi povrnitev vseh pritožbenih in revizijskih stroškov. Podredno predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa. Bistvo revizijskih prizadevanj je nasprotovanje stališču pritožbenega sodišča, da so zakonske zamudne obresti zastarale - razen za zadnja tri leta pred vloženim predlogom v tem nepravdnem postopku.

7. Najprej opozarja na bistvena stališča v predhodni odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 335/2017 z dne 26. 4. 2018. Bistvo teh stališč je, da so zamudne obresti del terjatve za plačilo odškodnine, ki izvira iz predlagateljičine sprva dejanske, nato pa še pravne razlastitve. Dalje, da sta dejanska in pravna razlastitev del enega razlastitvenega postopka, ki se začne z dejanskim odvzemom posesti in se (lahko tudi precej) kasneje konča z izdajo razlastitvene odločbe. Dalje, v primeru dejanskih razlastitev mora zavezancu pripasti ne le odškodnina za odvzeto nepremičnino, ki bi mu pripadla v vsakem primeru, pač pa tudi odmena za predčasen odvzem stvari iz posesti. Opozarja, da pri dejanski razlastitvi ne gre za običajnega dolžnika. Dolžnik je oblastveni organ in je v absolutno nadrejenem položaju upniku. Razlastitveni upravičenec namreč razlašča na podlagi izvrševanja oblasti (ius imperium), zato ni mogoče šteti, da gre za enakovredni stranki, ki enakopravno urejata medsebojne zadeve (inter partes), zaradi česar tudi uporaba instituta zastaranja ni primerna. Opozarja, da razlaščenec lahko uveljavlja odmeno za razlaščeno premoženje šele po formalni razlastitvi. Prav tako ni nepomembno, da je za neurejenost razmerja v celoti odgovoren razlastitveni upravičenec, ki ni upošteval lastnih predpisov.

8. Po presoji predlagatelja za sprejetje materialnopravno pravilne odločitve sploh ni treba posegati v splošno ureditev instituta zastaranja. Po oceni predlagatelja je za sprejetje pravilne odločitve treba le pravilno določiti, kdaj začne zastaranje pri uveljavljanju takšne terjatve teči. Glede na to, da gre za en sam razlastitveni postopek, po presoji revidentke zastaranje začne teči s pravnomočnostjo razlastitvene odločbe. Ob tem opozarja na prvi in šesti odstavek 106. člena Zakona o urejanju prostora (ZUreP-1), ki razlastitvenega upravičenca in zavezanca najprej napotuje, da skleneta sporazum o odškodnini, če pa v dveh mesecih po pozivu ta ni sklenjen, lahko razlastitveni upravičenec ali razlaščenec vloži predlog za odmero odškodnino oziroma določitev nadomestila v nepravdnem postopku. Morebitni zastaralni rok treh let začne tako teči po stališču revidentke prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti (plačilo odmene za dejansko in formalno razlastitev).

9. Revidentka svojo argumentacijo nato zgosti z naslednjim zaključkom: „Glede na to, da je predlagatelj kot razlastitveni upravičenec lahko vložil predlog za odmero odškodnine oziroma za določitev nadomestila v nepravdnem postopku na pristojnem sodišču šele po pravnomočno zaključenem razlastitvenem postopku, je zastaranje lahko začelo teči najprej 20. 7. 2018 (glede na določbo 106. člena ZUreP-1 pa šele 20. 9. 2018), kar pomeni, da niti del odmene za dejansko razlastitev – v obliki zakonskih zamudnih obresti od vrednosti nepremičnin – ni zastaral.“

Navedbe nasprotne udeleženke v odgovoru na revizijo

10. Nasprotna udeleženka predlaga, naj Vrhovno sodišče revizijo zavrne. Kot nosilni judikat sama ne vidi odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 335/2017, na katero se opira revidentka, marveč odločbo Ustavnega sodišča Up-849/14 z dne 27. 9. 2018. Ustavno sodišče je presodilo, da ni ustavnopravno nevzdržno stališče o zastaranju odškodninskega zahtevka, četudi je bil razlastitveni postopek trajajoč. Meni, da skuša predlagateljica poljubno interpretirati splošna načela OZ in izključiti uporabo določbe, na podlagi katere terjatve obresti zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne terjatve. Pravno relevantno za odločitev v obravnavani zadevi je po njenem stališče, da je obstajala možnost vložiti odškodninski zahtevek po splošnih določbah odškodninskega prava. Zato je po njenem pravilno upoštevanje triletnega zastaralnega roka pri določanju zakonskih zamudnih obresti, ker gre v tem primeru za odškodnino, ki izvira iz dejanske razlastitve.

sodišča, na kateri se sklicujeta nasprotni stranki, si ne nasprotujeta. Nobena izmed njiju tudi ne obravnava vprašanja zastaranja zakonskih zamudnih obresti od denarne odškodnine (odmene za razlaščeno premoženje). Branje obeh odločb napotuje k naslednjemu skupnemu sklepu: ko pride do položaja t. i. dejanske razlastitve, se življenjski primer lahko razplete po različnih poteh, z različnimi pravnimi zaključki – odvisno od pravnega ravnanja ene in druge strani.

13. To pravno razpotje korenini v hibridni in delno zgolj navidezno pravni naravi t. i. dejanske razlastitve. Izraža jo že njena „takoimenovanost“. V resnici namreč ne gre za razlastitev. Posameznik ne izgubi lastninske pravice, marveč je vanjo navidez pravno, v resnici pa protipravno poseženo

. Izgubi posest, navidez pa tudi pravici uporabe in razpolaganja.

14. Dejanska razlastitev je namreč običajno izvršena ne le s fizičnim aktom gradnje ceste prek zasebnega zemljišča, marveč tudi z njeno kategorizacijo za javno cesto. Ta se izvrši s podzakonskim aktom o kategorizaciji. Tipične posledice kategorizacije dela nepremičnine za javno cesto so, (a) da ta postane javno dobro, (b) da lastnik s tem delom zemljišča ne more pravnoposlovno razpolagati, (c) da lastnik nikomur ne sme izključevati proste uporabe, (d) da tretje osebe ne morejo priposestvovati služnosti poti na tem delu nepremičnine, (e) da je pojmovno izključeno ustanavljanje nujne poti in (f) da je mejo med cesto in sosednjo parcelo dopustno urejati le po podatkih katastra, ne pa tudi po merilu zadnje mirne posesti

. Kratko povedano: od lastninske pravice ostane le še gola pravica.

15. Takšni podzakonski akti, ki se nanašajo na kategorizacijo zasebnih, pravno nerazlaščenih zemljišč, so sicer protiustavni

, vendar v dejanskem svetu je posameznikova lastninska pravica izvotljena. Hibridna narava položaja in pravno razpotje koreninita v dejstvu, da ima prizadeti posameznik še vedno lastninskopravni naslov ter z njim na voljo tudi vse stvarnopravne zahtevke, po drugi strani pa ima država (ali občina – odvisno za katero vrsto javne ceste gre) oporo v potencialni javni koristi, ki bi sicer utemeljevala pravno razlastitev in ta lahko vsak čas tudi nastopi.

16. Lastnik torej načelno dotlej lahko zahteva, naj se cesta z njegovega zemljišča odstrani

. Lahko pa, na drugi strani, potencialni razlastitveni upravičenec naknadno sproži postopek razlastitve in tedaj nastopi položaj, kakršen je podan tudi v obravnavani zadevi. Po kateri pravni poti bo šel življenjski primer, v vmesnem času ni mogoče vedeti.

17. Tu se cepljenje mogočih pravnih poti še ne konča. Prizadeti posameznik, ki je zgolj dejansko razlaščen, po za ta primer relevantnih predpisih (ZUreP-1) sicer ni mogel sprožiti razlastitvenega postopka, kar pa še ni izključevalo možnosti, da v sodnem postopku uveljavi „odškodninski postopek po splošnih določbah odškodninskega prava zaradi opustitve dolžnega ravnanja.“

Tak zahtevek je zastarljiv in o prav takšnem zahtevku so odločala redna sodišča v zadevi, v kateri je Ustavno sodišče s citirano odločbo (na katero se opira nasprotna udeleženka v odgovoru na revizijo) zavrnilo ustavno pritožbo. Hkrati pa je v tej odločbi Ustavno sodišče zapisalo še naslednje: „Pomembno je, da stališče sodišč o zastaranju odškodninskega zahtevka ne pomeni, da bi z zastaranjem pritožnice izgubile možnost uveljaviti pravico do odmene, ki jo zagotavlja 69. člen Ustave, še preden bi jo imele možnost uveljaviti“ (50. točka citirane odločbe).

18. Na tem mestu razlogovalna pot pripelje v srž obravnavane zadeve. Predlagateljica je v tem postopku uveljavljala prav ta tip odmene, pogoj zanjo pa je bil, da je bila poprej tudi pravno razlaščena – z upravno odločbo, ki je postala pravnomočna 20. 7. 2018. Ker bi morala biti, če bi država ravnala ustavno pravilno, ta odločba izdana že davno prej in sicer pred dejanskim odvzemom posesti, bi bila predlagateljica tedaj tudi upravičena zahtevati plačilo odmene, razlastitvena upravičenka pa bi jo bila dolžna plačati pravočasno. Če tega ne bi storila, bi jo bremenile zamudne obresti.

19. Ker ni bilo tako, predlagateljica ni imela možnosti, da bi zahtevala denarno odmeno, dalje, ni bila niti upravičena sprožiti postopka, ki bi ji to omogočil in slednjič, ves ta čas ni prejela odmene. Prav ta zamuda (ne le s plačilom odmene, marveč sploh z vzpostavitvijo pravnih pogojev za njeno pravno določitev) je razlog za pravilo sodne prakse, da je razlastitveni zavezanec v takšnem primeru upravičen zahtevati zamudne obresti za čas od dejanske razlastitve dalje. O tem natančno in s pregledom predhodne sodne prakse govori odločba Vrhovnega sodišča II Ips 335/2017 z dne 26. 4. 2018, na katero stavi v reviziji svoj pravni uspeh predlagateljica.

20. Sedaj, ko je pojasnjeno, zakaj si odločbi Vrhovnega in Ustavnega sodišča, na katera v tem pravnem spopadu stavita procesna nasprotnika, nista navzkriž, je treba z njunih izhodišč odgovoriti le še na vprašanje, s katerim se nista soočili, je pa Vrhovno sodišče z njim soočeno sedaj: ali bi morala predlagateljica zakonske zamudne obresti torej sodno uveljavljati že prej, se pravi, še preden je bila sploh pravno konstituirana glavnica (razlastitvena odmena). Vprašanje je retorično, odgovor pa, da tega ni mogla storiti ter da takšnemu obrestnemu zahtevku ne bi ugodilo nobeno sodišče.

21. Glavnica se je določila po pravilih ZUreP-1: Najkasneje v 15 dneh po pravnomočnosti odločbe o razlastitvi upravni organ pozove razlastitvenega upravičenca in razlaščenca, da skleneta sporazum o odškodnini oziroma nadomestilu (prvi odstavek 106. člena). Če v dveh mesecih po pozivu iz prvega odstavka ni sklenjen sporazum o odškodnini oziroma nadomestilu, lahko razlastitveni upravičenec ali razlaščenec vloži predlog za odmero odškodnine oziroma določitev nadomestila v nepravdnem postopku na pristojnem sodišču (šesti odstavek 106. člena).

22. Dokler se to ne zgodi, seveda tudi zakonskih zamudnih obresti ni mogoče niti izračunati, saj ni osnove, od katere bi se izračunaval odstotni delež, znan pa tudi ni čas, v katerem obresti tečejo. Preveč matematičnih neznank torej, da bi bilo mogoče govoriti o učinkoviti pravici do sodnega varstva in s tem o začetku teka zastaranja (336. člen OZ).

23. A ne le, da tožba še ni rojena (actio nata), niti spočeta še ni. Dokler do pravne razlastitve ne pride, so sicer lahko odprte mnoge sodnovarstvene poti (bodisi stvarnopravne bodisi obligacijske), le ustavnopravne odmene za razlastitev ni mogoče zahtevati, saj je potencialni razlaščenec vendar še vedno lastnik. Ne more biti hkrati lastnik in upravičenec do odmene za razlastitev. Kar v tem primeru velja za glavnico, akcesorno velja tudi za obresti. Ko pa do pravne razlastitve vendarle pride, tedaj se ta z dejansko razlastitvijo v hipu zlije v neločljivo celoto. S tem in šele tedaj, so vzpostavljeni pogoji zahtevati zamudne obresti za nazaj in šele tedaj, torej dva meseca in 15 dni po razlastitveni odločbi jih razlastitveni zavezanec lahko sodno uveljavlja (seštevek rokov iz prvega in šestega odstavka 106. člena Zurep-1).

24. V konkretni zadevi je torej zastaranje pričelo teči 3. 10. 2018 ter do vložitve predloga v tej nepravdni zadevi še ni poteklo.

Odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje

25. Odločitev sodišče druge stopnje, da se pri določanju zakonskih zamudnih obresti kot odškodnine, ki izvirajo iz dejanske razlastitve, upošteva tudi triletni zastaralni rok iz določbe prvega odstavka 347. člena OZ, ni pravilno. Ob vložitvi predloga (20. 9. 2018) ta namreč sploh še ni začel teči ter zato, jasno, tudi poteči ni mogel.

26. Če bi torej pritožbeno sodišče materialnopravno pravilno odločilo, tedaj pravila o zastaranju ne bi smelo uporabiti, kar pomeni, da bi moralo pritožbi ugoditi tako, da bi zakonske zamudne obresti predlagateljici prisodilo tako, kot jih zahteva. To pa je za čas od dejanske razlastitve posamezne nepremičnine dalje. Ker ta čas ni bil nikoli sporen, je to namesto pritožbenega sodišča storilo Vrhovno sodišče. Pooblastilo za odločitev je podano v prvem odstavku 380. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP).

27. Ker je predlagateljica s pritožbo sedaj v celoti uspela, ji priglašeni pritožbeni stroški pripadajo v celoti in ne le 29% teh, kakor ji jih je priznalo pritožbeno sodišče. Vrhovno sodišče je k že priznanim pritožbenim stroškom tako dodalo še 270,26 EUR. Po merilu uspeha (154. člen ZPP), pa je upravičena tudi do povračila stroškov, ki so ji nastali v revizijskem postopku. Upoštevajoč tar. št. 22/2 Odvetniške tarife (OT), priglašene materialne stroške (11. člen OT), pripadajoč DDV ter strošek sodne takse, to skupaj znese 526,98 EUR. Od poteka roka za prostovoljno izpolnitev (prvi odstavek 299. člena OZ), tečejo tudi zakonske zamudne obresti.

28. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, ki je naveden v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Drugačen je položaj, če že sam zakon predvideva, da je v posest mogoče poseči pred pravnomočnostjo sklepa o razlastitvi ali o razlaščujočem posegu. Takšna je bila npr. ureditev v Energetskem zakonu (Uradni list RS, št. 27/07 – uradno prečiščeno besedilo, 70/08, 22/10 in 10/12), kjer je investitor lahko pridobil gradbeno dovoljenje in začel graditi že na podlagi sklepa o začetku razlastitvenega postopka. Podlaga zanj je bila ugotovljena javna korist. A tudi v teh, pravno urejenih posegih pred pravno razlastitvijo, je Ustavno sodišče z odločbo U-I-133/13, U-I-133/13 z dne 13. 5. 2013 ugotovilo, da je bila osma alineja prvega odstavka 59.a člena tega zakona v neskladju z Ustavo, ker zakonodajalec ni predvidel plačila ustrezne denarne odmene za čas od dejanskega začetka uporabe do izdaje odločbe v razlastitvenem postopku ali pridobitve pravice do posesti.

Glej tudi Sklep II Ips 278/2013 z dne 25. 9. 2014 ter Sklep II Ips 510/1997 z dne 11. 2. 1999.

Glej odločitve Ustavnega sodišča U-I-387/02 z dne 20. 5. 2004, U-I-156/13 z dne 4. 6. 2015, U-I-44/13 z dne 23. 4. 2015, U-I-305/12 z dne 10. 7. 2014 in številne druge.

Takšnemu zahtevku je bilo ugodeno s sodbo II Ips 212/2013 z dne 18. 9. 2014.

Odločba Ustavnega sodišča Up-849/14 z dne 27. 9. 2018, točka 37, ki je v tem delu povzeta tudi v evidenčnem stavku.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 336, 347

Zakon o urejanju prostora (2002) - ZUreP-1  - člen 106, 106/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.