VSRS Sodba VIII Ips 41/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2022-06-28

Samo Puppis (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, Marjana Lubinič

nesreča pri delu - objektivna ali krivdna odgovornost - padec v globino - delo na višini - krivda delavca

Pri opredelitvi objektivne odškodninske odgovornosti druga toženka pravilno opozarja na to, da mora škoda izvirati iz stvari oziroma dejavnosti, ki se štejejo za nevarne, torej mora biti večja škodna nevarnost del njene biti. Stvar oziroma dejavnost morata biti že po svoji naravi nevarni oziroma mora večja škodna nevarnost izhajati iz stvari ali dejavnosti. To na drugi strani izključuje objektivno odgovornost v primerih, če stvar ali dejavnost postaneta nevarni zaradi nedopustnega ravnanja ali opustitve oškodovanca ali tretjih oseb. V takšnem primeru namreč večja škodna nevarnost ne izhaja iz stvari ali dejavnosti, temveč nepravilnega, nevestnega ali neskladnega ravnanja vpletenih subjektov.

Gradbena dejavnost sama po sebi tudi ni nevarna dejavnost, saj zajema različna opravila, od katerih so nekatera lahko nevarna, druga pa ne. Zato je nesprejemljivo posplošeno stališče o gradbeni dejavnosti kot nevarni dejavnosti oziroma stališče, da delo gradbenikov že samo po sebi predstavlja delo s povečano nevarnostjo; takšno pa lahko postane v posebnih okoliščinah ali pri posebnih delih.

Tožniku ni bilo odrejeno delo na višini (ki bi bilo lahko nevarno), temveč delo na tleh - v prostoru, ki je bil obdan z armaturnimi mrežami, in v katerem je bil tožnik varen, zaradi česar odrejenega dela ni mogoče opredeliti kot dela s povečano nevarnostjo. Ta nevarnost je nastopila zaradi ravnanja tožnika, ki je začel plezati po armaturni mreži, ki se je na vrhu skrivila in zaradi česar je padel v globino na drugo stran.

Revizijsko sodišče ne sprejema izhodišča izvedenca o pomanjkljivem nadzoru, ki bi v praktični izvedbi pomenil, da bi moral nadrejeni tožniku za vsako opravilo in za vsako nalogo povedati, kako konkretno naj jo opravi. Takšno izhodišče je v temelju napačno. Obseg nadzora nad delavcem je namreč odvisen od dela in nevarnosti pri delu, konkretno delo, ki naj bi ga opravil tožnik (pranje betonskih tal na ravni in zavarovani površini, s tem da prevzame tudi pištolo za pranje) pa ni bilo takšno, da bi terjalo posebna in izrecna sprotna navodila. Nenazadnje je tudi izvedenec govoril o potrebi po občasnem nadzoru, kar pa po stališču revizijskega sodišča ne pomeni, da bi moral delodajalec (ali v tem primeru izvajalec) delavca nadzorovati pri vsakem enostavnem opravilu in ga pred vsakim opravilom poučevati, kako naj ga opravi. Nemogoče je zahtevati vzpostavitev stalnega nadzora.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se v izpodbijanem delu spremeni tako, da se ugodi pritožbama druge toženke in stranskega intervenienta ter se sodba sodišča prve stopnje v I. točki izreka spremeni tako, da se zahtevek tožeče stranke, da ji je druga toženka dolžna plačati odškodnino v znesku 70.286,83 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe do plačila, v 15 dneh in mu povrniti stroške postopka, zavrne.

II. Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti drugi toženki stroške postopka v znesku 6.010,97 EUR, stranskemu intervenientu pa 60,00 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo odločilo, da je za poškodbo pri delu 11. 7. 2015, ki se je zgodila tožniku na gradbišču A. odgovorna druga toženka v deležu 20 % (I. točka izreka) in odločilo, da se zahtevek zoper prvo toženko v celoti zavrne (II. točka izreka sodbe).

2. Zoper sodbo sodišča prve stopnje so se pritožili tožnik, druga toženka in stranski intervenient na strani druge toženke. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožnika delno ugodilo in izpodbijani del sodbe v točki I. spremenilo tako, da je za poškodbo pri delu odgovorna druga toženka v deležu 60% (I. točka izreka), v preostalem delu pritožbo tožnika in v celoti pritožbi druge toženke ter stranskega intervenienta zavrnilo in potrdilo nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (II. točka izreka), odločitev o stroških pritožbenega postopka pa je pridržalo za končno odločbo.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom VIII DoR 68/2021 z dne 11. 5. 2021 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo glede objektivne odgovornosti druge toženke in glede višine soprispevka tožnika k nastanku škode.

4. V pravočasni reviziji druga toženka predlaga razveljavitev sodb sodišč druge in prve stopnje oziroma njuno spremembo, tako da se tožbeni zahtevek tožnika tudi proti drugi toženki v celoti zavrne. Nasprotuje stališču sodišča druge stopnje, da je druga toženka objektivno odškodninsko odgovorna, ker naj bi šlo za delo na višini. Meni, da ni šlo za delo na višini in delo, ki bi ustrezalo pravnemu standardu nevarne dejavnosti. Tožniku je bilo namreč odrejeno delo (pranje betona v predelu izgradnje strojnice) v varnem okolju, na betonskem dnu, ki je bilo obdano z armaturno mrežo, visoko vsaj 1,8 metra. Na tem mestu je bila ograja trdno zabetonirana, vertikalne armaturne palice (s premerom cca 26 mm) iz spodnjih armirano betonskih blokov pa so bile že zabetonirane na razmaku maksimalno do 20 cm in na spodnjem delu zvezane tudi s horizontalnimi palicami na cca. 26-30 cm. Tožnik je plezal po teh palicah, vendar mu takšno delo ni bilo odrejeno, sodni izvedenec Drago Karl Mehle pa je pojasnil, da takšna armatura zagotavlja varnost na notranji strani, tam kjer se običajno hodi in kjer naj bi tožnik opravljal delo. Tožnik ni opravljal dela na višini, niti mu ga nihče ni odredil, njegovo delovno mesto pa je bilo varno pred padci. Tudi tožnik sam je izpovedal, da je po armaturni mreži plezal, čeprav ni namenjena za plezanje in tudi ni tako narejena, temveč se za prehod iz enega nadstropja v drugo uporablja lestev. Vedel je tudi, da je plezanje po armaturni mreži prepovedano. Tožnik je takrat hotel prevzeti visokotlačno pištolo za pranje betona, ki mu jo je podal sodelavec (pranje bi opravljal na tleh), kljub prepovedi plezanja po armaturni mreži pa je to storil in pri tem z vrha te mreže, ki se mu je ukrivila, padel v globino. Druga toženka se sklicuje na številne odločbe vrhovnega in pritožbenih sodišč ter navaja, da delo na gradbišču samo po sebi ni delo s povečano nevarnostjo v smislu objektivne odgovornosti, v skladu s sodno prakso in teorijo pa mora biti stvar ali dejavnost nevarna sama po sebi. Če postane nevarna zgolj zaradi nepravilnih ravnanj ali opustitev oškodovanca ali drugih oseb, ne gre za objektivno odgovornost. Stvar ali dejavnost mora biti nevarna sama po sebi. Večja škodna nevarnost mora izhajati iz biti takšne stvari oziroma dejavnosti in ne v posledici opustitve dolžnosti in skrbnosti vpletenih. Izpodbija tudi stališče sodišč o opuščenem nadzoru, saj sodišči ne povesta, kakšen nadzor bi se moral izvajati, ob tem, da tudi iz pisnega mnenja sodnega izvedenca izhaja, da je bilo ravnanje tožnika, ki je bil izkušen delavec, skrajno neodgovorno in nespametno. Sodišče druge stopnje je upoštevalo, da je bilo organizirano predavanje iz varstva pri delu, da so bile na gradbišču opozorilne table, vendar je menilo, da neposrednega nadzora nad delavcem na gradbiščih ni bilo, to pa naj bi predstavljalo opustitev obveznosti iz prvega odstavka 5. člena Zakona o varnosti in zdravju pri delu (v nadaljevanju ZVZD-1, Ur. l. RS, št. 43/2011 ). Druga toženka navaja, da s svojim ravnanjem ni doprinesla ničesar, kar bi povzročilo nastanek škodnega dogodka, da je izvajala tudi potreben nadzor, da od nje in od pooblaščenih izvajalcev ni bilo mogoče pričakovati, da bi ves čas opazovala tožnika in ga opozarjala, saj bi bilo to popolnoma neživljenjsko. Tudi sodni izvedenec je navedel, da mora biti nadzor občasen in zadosten, ne pa ves čas. Sklicuje se tudi na stališče sodne prakse, po kateri je zahteva, da bi bilo treba delavcu dati navodila za vsako ceno, za še tako očitno banalno opravilo, pretirana in ne predstavlja potrebnega ukrepa v smislu zagotavljanja varnosti pri delu ter da je obseg nadzora odvisen od samega dela in njegove nevarnosti. Prereka tudi, da tožniku ni zagotovila varnostnega pasu, saj tega tudi ni bila dolžna storiti. Tožniku je bilo namreč odrejeno opravljanje dela na tleh, v varovanem okolju, nihče pa mu ni odredil plezanja oziroma dela na višini. Zato tudi ni potreboval varnostnega pasu, sicer pa je bil tudi seznanjen z uporabo pasu in je vedel, kje se ta nahaja. Toženka se tudi sprašuje, ali občasen nadzor lahko zadošča, ob dejstvu, da je tožnik opravil usposabljanje in preizkusil usposobljenost za varnost in zdravje in da je sama lahko utemeljeno pričakovala, da bo spoštoval ukrepe in predpise o varnosti in zdravju pri delu; tako nepremišljenega in tako neodgovornega ravnanja ni mogla pričakovati.

5. V odgovoru na revizijo tožnik prereka revizijske navedbe in predlaga zavrnitev revizije.

7. Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člen ZPP). V tem pravnem okviru se revizija nanaša le na odločitev sodišč druge in prve stopnje o (so)odgovornosti druge toženke za nesrečo pri delu in ne več na odločitev o zavrnitvi zahtevka zoper prvo toženko.

Razlogi odločitev sodišč prve in druge stopnje

8. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik zaposlen pri prvi toženki v času od 22. 6. - 20. 12. 2015 na delovnem mestu zidarja, do njegove poškodbe pri delu pa je prišlo 11. 7. 2015. Presodilo je, da prva toženka ni odškodninsko odgovorna, je pa za nesrečo odgovorna druga toženka, saj je bil tožnik kot delavec prve toženke vključen v delovni proces druge toženke na gradbišču A. in je delal po njenih navodilih in nadzorom kot najeta delovna sila po pogodbi oziroma naročilnici. Sodišče je zavrnilo tožnikove navedbe o tem, da naj bi padel 6-8 metrov globoko, ker so počila tla pod njegovimi nogami (tožbeni zahtevek je namreč tožnik gradil na tem zatrjevanju). Ugotovilo je, da je do nesreče prišlo tako, da se je z betonskih tal, kjer mu je bilo odrejeno delo pranja betona, to mesto pa je bilo povsem varno, saj je bilo ograjeno z najmanj 1,8 metrom visoko armaturno mrežo, povzpel po tej mreži, z namenom da bi od sodelavca, ki je bil na višjem nivoju, vzel visokotlačno pištolo za pranje betona. Pri tem se je mreža na vrhu ukrivila, tožnik pa je padel navzdol, na drugo stran, v globino 6-8 metrov. Ker mu ni bilo naročeno delo na višini, temveč na betonskem dnu, ki je bil obdan z armaturno mrežo, je sodišče prve stopnje presodilo, da ni šlo za objektivno nevarno delo oziroma da ni šlo za delo na višini in da je podana krivdna odškodninska odgovornost. Kljub temu ni sprejelo ugovorov obeh toženk, da je za škodni dogodek v celoti odgovoren tožnik in poudarilo, da je "sodni izvedenec Mehle izpostavil tudi, da druga toženka ni zadostno nadzirala tožnika po tem, ko mu je odredila delo pranja betona. Ni mogoče od druge toženke ali od nje pooblaščenih izvajalcev pričakovati, da bo ves čas delovnega procesa opazovala tožnika in ga pri tem opozarjala, saj je bil izučen zidar, z delovnimi in življenjskimi izkušnjami, v času zaslišanja je bil namreč star že 58 let". Presodilo je, da je druga toženka odgovorna za poškodbo pri delu v deležu 20 %.

9. Sodišče druge stopnje je presodilo, da je druga toženka odgovorna za poškodbo pri delu v deležu 60 % in najprej obrazložilo, da je podana njena objektivna odškodninska odgovornost. Pritrdilo je navedbam tožnika, ki je delo, pri katerem se mu je zlomil del armaturne mreže in je padel v globino, primerjal z delom na gradbenem odru, za katerega je sodna praksa že sprejela stališče, da predstavlja delo, ki se opravlja na višini več kot 2,5 metra in je nevarno; razlogi, ki jih je navedlo sodišče prve stopnje - zakaj delo tožnika ne predstavlja nevarne dejavnosti - naj bi sodilo v okviru ugotavljanja soprispevkov oškodovanca. Obrazložilo je, da se sodišče prve stopnje ni utemeljeno sklicevalo na višino armaturne mreže (1,8 metrov), temveč je bistveno, na kakšni višini se je delo dejansko opravljalo. V nadaljevanju je sicer povzelo ugotovitve sodišča prve stopnje, da je bilo plezanje po armaturni mreži prepovedano, da so bili delavci na to opozorjeni na predavanjih o varnem načinu dela, vendar je izhajalo iz tega, da je dokazni postopek pokazal, da se neposredni nadzor nad delom delavcev na gradbišču ni izvajal, da je bila za to odgovorna druga toženka, da ni poskrbela za varne razmere in ni preverila, ali podizvajalec skrbi za ustrezen nadzor, sicer pa bi druga toženka lahko pričakovala takšno ravnanje delavcev in ga z ustreznim nadzorom preprečila. Navedlo je tudi, da druga toženka tožniku in ostalim delavcem ni zagotovila ustreznih zaščitnih sredstev (varnostnega pasu).

Objektivna in krivdna odškodninska odgovornost

10. Obliki odškodninske odgovornost v Obligacijskem zakoniku (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.) sta krivdna in objektivna. OZ v drugem odstavku 131. člena določa, da se ne glede na krivdo odgovarja za škodo od stvari ali dejavnosti, iz katerih izvira večja škodna nevarnost za okolico. Za škodo, nastalo v zvezi z nevarno stvarjo oziroma nevarno dejavnostjo, se tudi šteje, da izvira iz te stvari oziroma te dejavnosti, razen če se dokaže, da ta ni bila vzrok (149. člen OZ). Za škodo od nevarne stvari odgovarja njen imetnik, za škodo od nevarne dejavnosti pa tisti, ki se z njo ukvarja (150. člen OZ).

11. Pri opredelitvi objektivne odškodninske odgovornosti druga toženka pravilno opozarja na to, da mora škoda izvirati iz stvari oziroma dejavnosti, ki se štejejo za nevarne, torej mora biti večja škodna nevarnost del njene biti. Stvar oziroma dejavnost morata biti že po svoji naravi nevarni oziroma mora večja škodna nevarnost izhajati iz stvari ali dejavnosti. To na drugi strani izključuje objektivno odgovornost v primerih, če stvar ali dejavnost postaneta nevarni zaradi nedopustnega ravnanja ali opustitve oškodovanca ali tretjih oseb.

V takšnem primeru namreč večja škodna nevarnost ne izhaja iz stvari ali dejavnosti, temveč nepravilnega, nevestnega ali neskladnega ravnanja vpletenih subjektov.

12. Gradbena dejavnost sama po sebi tudi ni nevarna dejavnost, saj zajema različna opravila, od katerih so nekatera lahko nevarna, druga pa ne. Zato je nesprejemljivo posplošeno stališče o gradbeni dejavnosti kot nevarni dejavnosti oziroma stališče, da delo gradbenikov že samo po sebi predstavlja delo s povečano nevarnostjo; takšno pa lahko postane v posebnih okoliščinah ali pri posebnih delih.

13. V tem sporu tožniku ni bilo odrejeno delo na višini (ki bi bilo lahko nevarno), temveč delo na tleh - v prostoru, ki je bil obdan z armaturnimi mrežami, in v katerem je bil tožnik varen, zaradi česar odrejenega dela ni mogoče opredeliti kot dela s povečano nevarnostjo. Ta nevarnost je nastopila zaradi ravnanja tožnika, ki je začel plezati po armaturni mreži, ki se je na vrhu skrivila in zaradi česar je padel v globino na drugo stran. Prav tako se revizijsko sodišče ne strinja z (tudi sicer nekoliko nejasnimi) razlogi sodišča druge stopnje, da za opredelitev dela na višini ni bistvena višina armaturne mreže, temveč na kakšni višini se je delo dejansko opravljalo. Pri tem poudarja, da tožniku ni bilo odrejeno delo, ki bi vključevalo vzpenjanje ali plezanje po armaturni mreži, temveč delo na tleh. Situacija je primerljiva z delom delavca, ki opravlja delo v večnadstropni stavbi, npr. delo čiščenja tal, saj takšnega dela, tudi če se opravlja v višjem nadstropju stavbe, ni mogoče šteti za delo na višini. Takšno pa bi lahko postalo v primeru, če bi zahtevalo ali vključevalo delovne operacije, ki bi obsegale vzpenjanje na določeno višino ali nagibanje ven. V tem primeru ni bilo tako, saj se je tožnik namesto, da bi uporabil lestev, nepričakovano lotil vzpenjanja po armaturni mreži, ki temu ni namenjena. To je izrecno potrdil tudi sam. Izpovedal je še, da po armaturni mreži ni mogoče plezati, ker ni tako narejena (oziroma je vsaj v zgornjem delu narejena le iz vertikalnih železnih šipk). Ker tožniku odrejeno delo ni bilo delo na višini in se je povsem sam spravil v nevarnost s plezanjem po armaturni mreži (tudi ta sama po sebi ni nevarna stvar), ni mogoče govoriti o objektivni odškodninski odgovornosti in zato tudi ne uporabiti določbe 153. člena OZ (na katero se sklicuje sodišče druge stopnje) o morebitni oprostitvi te odgovornosti.

14. Naslednje revizijsko vprašanje se nanaša na obseg prispevka oziroma soprispevka tožnika k nastanku škode oziroma s tem v zvezi tudi vprašanje (so)krivde. Iz izpovedi prič izhaja, da je bilo plezanje po armaturni mreži prepovedano in da so bili delavci na to opozorjeni na predavanjih o varnem načinu dela. Tudi sodni izvedenec za varstvo pri delu Drago Karl Mehle je v svojem pisnem izvedenskem mnenju napisal, da je bilo ravnanje tožnika (plezanje po armaturni mreži) "skrajno neodgovorno ravnanje" oziroma je bilo njegovo ravnanje nespametno, saj je moral vedeti, da je nezavarovano območje na zunanji strani armaturne mreže nevarno območje. Isti izvedenec je zaslišan na glavni obravnavi sicer izpovedal, da bi tudi povprečno skrben človek lahko ravnal tako, kot je ravnal tožnik, vendar je bila ta izpoved v nasprotju s prejšnjimi trditvami in je že sodišče prve stopnje ni sprejelo. Tudi sicer je presoja o tem (glede na izvedene dokaze) prepuščena sodišču. Po presoji revizijskega sodišča, upoštevajoč potek dogajanja, nikakor ne gre za ravnanje povprečno skrbnega človeka ali delavca na gradbišču, temveč za neodgovorno in nespametno ravnanje.

15. Kot navedeno, sodba sodišča prve stopnje glede deleža soodgovornosti tožnika izhaja le iz tega, da druga toženka "ni zadostno nadzirala tožnika", vendar je ta zaključek povsem splošen in mu nasprotuje že naslednji stavek sodišča prve stopnje (povzet v 8. točki te sodbe), da od druge toženke oziroma pooblaščenih izvajalcev ni mogoče pričakovati, da bi ves čas delovnega procesa tožnika opazovala in ga opozarjala. Sodišče druge stopnje se je s tem v zvezi (tudi nekoliko mimo zaključkov sodišča prve stopnje) sklicevalo na to, da je dokazni postopek pokazal, da neposrednega nadzora nad delom delavca ni bilo in da druga toženka ni preverila, ali podizvajalci skrbijo za ustrezen nadzor na gradbišču, kar pa samo po sebi ne zadošča za ugotovitev odgovornosti druge toženke. S tem v zvezi je sicer sodišče druge stopnje sledilo tudi mnenju izvedenca, da je bil na dan nesreče nezadosten nadzor druge toženke, vendar ta ni znal pojasniti, v čem in zakaj je nezadosten nadzor pripeljal do nesreče. Tudi na glavni obravnavi je na vprašanje pooblaščenke prve toženke, naj konkretno pojasni, kaj z vidika nadzora bi bilo mogoče narediti oziroma kaj bi lahko naredil izvajalec del, izpovedal, da bi ga moral pravočasno opozoriti na to, da je to tvegano dejanje, v nadaljevanju pa še, da bi moral nadrejeni delavec oziroma delavec, ki je kontroliral varnost, povedati tožniku, kako naj bi šel po visokotlačno pištolo za pranje betona, in sicer v smislu "tole boš šel delati, naredil boš tako, da boš naredil to varno" itd. Na nadaljnja vprašanja je izvedenec izpovedal, da mora biti nadzor občasen, mora pa biti zadosten.

16. Revizijsko sodišče ne sprejema izhodišča izvedenca o pomanjkljivem nadzoru, ki bi v praktični izvedbi pomenil, da bi moral nadrejeni tožniku za vsako opravilo in za vsako nalogo povedati, kako konkretno naj jo opravi. Takšno izhodišče je v temelju napačno. Obseg nadzora nad delavcem je namreč odvisen od dela in nevarnosti pri delu, konkretno delo, ki naj bi ga opravil tožnik (pranje betonskih tal na ravni in zavarovani površini, s tem da prevzame tudi pištolo za pranje) pa ni bilo takšno, da bi terjalo posebna in izrecna sprotna navodila. Nenazadnje je tudi izvedenec govoril o potrebi po občasnem nadzoru, kar pa po stališču revizijskega sodišča ne pomeni, da bi moral delodajalec (ali v tem primeru izvajalec) delavca nadzorovati pri vsakem enostavnem opravilu in ga pred vsakim opravilom poučevati, kako naj ga opravi. Nemogoče je zahtevati vzpostavitev stalnega nadzora.

17. Delodajalcu (izvajalcu del) bi sicer lahko očitali neustrezen ali pomanjkljiv nadzor v primerih, če bi se ugotovilo, da se delavci ne držijo ustreznih napotkov delodajalca in te kršijo, kar pa v tem primeru ni bilo ugotovljeno. Nobena od prič ni potrdila, da so delavci kljub drugačnim navodilom plezali po armaturnih mrežah, razen A. A., ki pa je izpovedal, da se je včasih zgodilo, da so delavci hodili po armaturah, vendar ni vedel povedati, koliko je tega bilo. Sicer pa je tudi on izpovedal, da so bili delavci na predavanjih opozorjeni, da tako ne smejo hoditi in da so bili opozorjeni na varno delo vsako jutro.

18. Iz dejanskih ugotovitev nadalje izhaja, da je tožnik imel ustrezna navodila in se je tako kot ostali delavci zavedal, da po armaturni mreži, ki je postavljena vertikalno, ne sme plezati. Tožnik tudi ni bil začetnik, temveč delavec z dolgoletnimi izkušnjami. Glede na to revizijsko sodišče ne ugotavlja vzročne zveze med nesrečo tožnika in opustitvijo nadzora druge toženke.

19. Sodišče druge stopnje je pri določitvi deleža odgovornosti druge toženke navedlo tudi, da tožniku ni zagotovila ustreznih zaščitnih sredstev za delo na višini (varnostni pas). To je neutemeljena in navržena ugotovitev. Iz izpovedi vseh prič namreč izhaja, da v ograjenem prostoru, kjer naj bi tožnik opravljal delo, varnostni pas ni bil potreben, saj ni šlo za delo na višini. Tožnik je sam izpovedal, da so imeli delavci na razpolago varnostne pasove in da je ta pas tudi sam uporabljal, ko je pospravljal odre, sicer pa kakršnekoli napake v zvezi z varnostnim pasom ni ugotovil niti sodni izvedenec.

20. Glede na navedeno revizijsko sodišče zaključuje, da je odgovornost za nastalo nesrečo izključno na strani tožnika, zaradi česar je v skladu s prvim odstavkom 380. člena ZPP spremenilo izpodbijano sodbo tako, da je zavrnilo tudi zahtevek tožnika proti drugi toženki.

21. Posledica navedene odločitve je tudi, da mora tožnik povrniti drugi toženki in stranskemu intervenientu stroške dosedanjega postopka, svoje stroške pa nosi sam (prvi odstavek 154. člena ZPP).

22. Sodišče prve stopnje je o stroških prvega toženca že odločilo s posebnim sklepom,

zaradi česar o teh ni bilo treba odločati.

23. Stranski intervenient je upravičen le do priglašenih materialnih stroškov za vlogo in pritožbo zoper prvostopenjsko sodbo v znesku skupaj 60 EUR.

24. Drugi toženki so bili stroški odmerjeni v skladu z Odvetniško tarifo (OT, Ur. l. RS, št. 24/2015 in nadalj.), ob upoštevanju vrednosti spora oziroma pritožbe, odgovora na pritožbo in revizije. Stroški za odgovor na tožbo znašajo 1.000 točk, (1. točka tarifne št. 15 prejšnje OT), za pritožbo 625 točk in odgovor na pritožbo tožnika 1.125 točk, revizijo 1.200 točk in predlog za revizijo 600 točk (8. točka tarifne št. 16). Pripadajo ji tudi stroški za dve pripravljali vlogi v znesku, ki ga je priglasila druga toženka (dvakrat po 550 točk) in za eno vlogo (750 točk) ter izdatki za stranko po 11. členu OT. Revizijsko stroške ni priznalo za zastopanje na narokih, ker jih pooblaščenka druge toženke ni priglasila (prvi, drugi in tretji odstavek 163. člena ZPP). Skupaj priznani stroški znašajo 6.474 točk po OT, preračunano na vrednost točke z DDV pa 4.738,97 EUR. Poleg tega je druga toženka upravičena do povrnitve takse za pritožbo, predloga za dopustitev revizije in revizijo v skupnem znesku 1.272 EUR. V celoti je torej upravičena do plačila 6.010,97 EUR.

Glej npr. sodbo VS RS II Ips 394/2011 z dne 3. 10. 2013, sodbo in sklep VS RS II Ips 739/2009 z dne 17. 2. 2011, sodbo VS RS II Ips 659/2004 z dne 13. 7. 2006, sodbo VS RS II Ips 198/2006 z dne 13.11. 2008 itd.

S sklepom Pd 7/2021 z dne 11. 3. 2021, ki je bil delno spremenjen s sklepom sodišča druge stopnje Pdp 214/2021 z dne 14. 9. 2021.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/2, 149, 150, 153.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.