VSRS Sodba I Ips 46444/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-04-08

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), Barbara Zobec, mag. Kristina Ožbolt, dr. Primož Gorkič

zaslišanje mladoletnega oškodovanca - ponovno zaslišanje priče - pravica do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja - mladoletni oškodovanec - pravica do sodnega varstva

Oškodovanka je bila v času sojenja pred sodiščem prve stopnje mlajša kot 15 let, zato skladno z določbo petega odstavka 331. člena ZKP, glede na to, da je bila žrtev kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost, na glavni obravnavi ni bila neposredno zaslišana. Navedena določba pomeni na zakonski ravni odstop od načela neposrednosti pri izvajanju dokazov na glavni obravnavi. ESČP je že v več odločbah presodilo, da je potrebno med kazenskim postopkom uravnotežiti pravico obdolženca do poštenega sojenja (6. člen EKČP) in pravico žrtev do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (8. člen EKČP).

ESČP je v zadevi Y proti Sloveniji, kjer je presojalo položaj žrtve med kazenskim postopkom, poudarilo, da je najpomembnejša sodnikova dolžnost zagotoviti varovanje ustreznega spoštovanja osebne integritete oškodovanke. Njegova dolžnost je, da nadzira obliko in vsebino vprašanj, ne sme dovoliti ponovnega postavljanja istih vprašanj in tistih, ki niso relevantna za zadevo, kakor tudi tistih, ki niso usmerjena zgolj v preverjanje verodostojnosti oškodovanke, temveč v to, da se umaže njen značaj.

Mladoletna oškodovanka, žrtev spolnega nasilja, se zaradi varstva njene integritete tekom kazenskega postopka zasliši le enkrat in njeno ponovno zaslišanje na glavni obravnavi, zaradi preverjanja njene verodostojnosti, praviloma ni dopustno. Drugo zaslišanje oškodovanke tudi ni bilo opravljeno z namenom, da se jo ponovno zasliši o okoliščinah, o katerih je že izpovedala.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec se oprosti plačila sodne takse.

1. S sodbo z dne 5. 7. 2019 je Okrožno sodišče v Mariboru obsojenega A. A. spoznalo za krivega kaznivega dejanja spolnega napada na osebo, mlajšo od 15 let, po prvem odstavku 173. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Obsojencu je izreklo kazen 4 leta zapora, v katero je vštelo čas, ki ga je prestal v priporu, oprostilo pa ga je plačila stroškov kazenskega postopka ter odločilo, da potrebni izdatki oškodovanke ter nagrada in potrebni izdatki pooblaščenke oškodovanke bremenijo proračun. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 15. 10. 2019 zavrnilo pritožbo obsojenčevih zagovornikov in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojenca je oprostilo plačila sodne takse kot stroška pritožbenega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo zahtevo za varstvo zakonitosti vlagajo obsojenčevi zagovorniki zaradi kršitve kazenskega zakona, kršitve ustavnih pravic, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) in drugih kršitev kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe. Predlagajo, da Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti očitanega kaznivega dejanja ter podrejeno, da pravnomočni sodbi razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje pred drugim sodnikom.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila Vrhovna državna tožilka Mirjam Kline in predlagala njeno zavrnitev. Navedla je, da trditev zagovornikov, da so bile obsojencu s tem, ko je bilo mnenje Nacionalnega forenzičnega laboratorija (v nadaljevanju NFL) upoštevano kot dokaz in zavrnjen dokazni predlog za postavitev izvedenca, da se izreče o zaseženih in zavarovanih bioloških sledeh, obsojencu v nasprotju z ustaljeno sodno prakso kršene ustavne pravice do poštenega sojenja. Z zaslišanjem priče je bilo zadoščeno načelu kontradiktornosti. Izpostavlja, da obramba v tem delu oporeka dokazni vrednosti poročila NFL, medtem ko se pri sklicevanju na neverodostojnost oškodovanke nanj celo komparativistično opira. Obe sodišči sta oškodovankine navedbe glede ravnanj obsojenca med januarjem 2016 in 3. 10. 2018 ocenili kot natančne in skozi celoten kazenski postopek dosledne in prepričljive, tako da ni pritrditi zahtevi, da glede navedenih kaznivih dejanj sodbi nimata zadostnih razlogov o odločilnih dejstvih. Navaja, da je na očitke zahteve o pristranskosti izvedenke Maje Glonar Vodopivec, zavrnitvi dokaznih predlogov in zatrjevani kršitvi načela kontradiktornosti po 22. členu Ustave RS s tem, ko naj bi preiskovalni sodnik omejeval obrambo pri postavljanju vprašanj oškodovanki ob njenem drugem zaslišanju, argumentirano odgovorilo pritožbeno sodišče in se tem razlogom v celoti pridružuje. Neutemeljen je tudi očitek kršitve kazenskega zakona, saj so v izreku pravnomočne sodbe ravnanja obsojenca opredeljena tako časovno kot krajevno in dovolj konkretizirana, da jih je mogoče subsumirati pod kaznivo dejanje po prvem odstavku 173. člena KZ-1. Zahtevi tudi ne pritrjuje, da obsojenčev direktni naklep ni obrazložen, saj je prvostopenjsko sodišče v 23. točki obrazložitve pojasnilo tako zavestno kot tudi voljno komponento direktnega naklepa. Sodišče je ugotovilo, da se je obsojeni zavedal vseh zakonskih znakov kaznivega dejanja, prepovedane posledice in vzročne zveze med njegovim ravnanjem in prepovedano posledico. Očitki zahteve, ki se nanašajo na odmero kazni obsojencu ne predstavljajo kršitve kazenskega zakona, temveč pomenijo nestrinjanje s primernostjo izrečene kazenske sankcije, kar ni dovoljen razlog za vložitev zahteve. Ocenjuje, da je sodišče olajševalne okoliščine, ki jih našteva zahteva upoštevalo, vendar ob vseh v postopku ugotovljenih okoliščinah ni podlage za omilitev izrečene kazni.

4. Odgovor Vrhovne državne tožilke je bil vročen obsojencu in njegovim zagovornikom, ki so se o njem izjavili in vztrajali pri vseh navedbah iz zahteve.

5. Glede na vsebino zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je to izredno pravno sredstvo mogoče vložiti le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe; kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), to je navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba prava, niso pravilno ali v celoti ugotovljena. Pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti se Vrhovno sodišče omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in jih mora konkretizirati tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti. Na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). To pomeni, da mora biti pravno sredstvo izčrpano ne le formalno (z vložitvijo pritožbe) temveč tudi materialno (vsebinsko).

6. Obsojenec je bil spoznan za krivega, da je s sosedovo deklico, ki je bila takrat stara 14 let, dne 3. 10. 2018 spolno občeval v gospodarskem objektu v bližini njegove hiše, kakor tudi, da jo je od januarja 2016 pa do kritičnega dne večkrat otipaval čez in pod oblačili po notranji strani stegen, prsih in spolovilu, v enem primeru pa se je morala dotikati tudi njegovega spolovila. Zahteva trdi, da opis obsojenčevih ravnanj pred 3. 10. 2018 ne dosega zahteve po konkretizaciji kazensko pravnega očitka in posledično onemogoča pravico do izjave v postopku. V izreku pravnomočne sodbe je obsojenčevo ravnanje pred 3. 10. 2018 opisano s tem, da je z B. B., roj. ..., torej z osebo z drugega spola, ki še ni bila stara 15 let, storil spolna dejanja, kar je konkretizirano z opisom, da jo je večkrat otipaval čez in pod oblačili po notranji strani stegen, prsih in spolovilu, kljub njenemu odrivanju in prošnjah, naj z dejanji preneha, v enem primeru pa se ga je morala dotikati po njegovem spolnem udu, prav tako pa jo je večkrat otipaval po notranji stegen in prsih, enkrat pa preko oblačila po spolovilu, medtem ko sta se vozila z mopedom. Kot je na enake očitke odgovorilo že pritožbeno sodišče, takšen opis ustreza vsem zakonskim znakom kaznivega dejanja po prvem odstavku 173. člena KZ-1. Opisano je, da je obsojenec oškodovanko otipaval neposredno po spolnih organih (prsa, spolovilo), kakor tudi v neposredni bližini spolnih organov (notranja stran stegen) opisano je še konkretno ravnanje obsojenca ob vožnji z mopedom, ter da je obsojenec od oškodovanke zahteval, da se dotika njegovega spolnega uda. Opisana obsojenčeva ravnanja je šteti kot druga spolna dejanja, iz izreka pa tudi določno izhaja, da je bila oškodovanka takrat mlajša od 15 let. Tako predstavljen opis je dovolj konkretiziran, da je obsojencu omogočal obrambo in predlaganje razbremenilnih dokazov. Kolikor pa zahteva trdi, da so očitki neizkazani, s tem ne uveljavlja kršitve kazenskega zakona, temveč nedovoljeno nasprotuje dokazni presoji nižjih sodišč. Enako velja za trditve, da obsojencu kaznivo dejanje ni bilo dokazano v subjektivnih elementih, pri čemer zahteva te presoje obrazloženo ne izpodbija, temveč povzame del obrazložitve prvostopenjskega sodišča, s katero se ne strinja.

7. Kršitev kazenskega zakona zahteva uveljavlja še s trditvijo, da je bil prekršen drugi odstavek 49. člena KZ-1 s tem, ko sodišči pri izreku kazenske sankcije nista upoštevali, da je obsojenec oče dveh šoloobveznih otrok. S temi navedbami zahteva ne presega nestrinjanje z obsojencu izrečeno kazensko sankcijo, kar skladno z ustaljeno sodno prakso ni dovoljen razlog za vložitev zahteve.

Tako očitana kršitev kazenska zakona ni podana.

8. Zahteva trdi, da je bila obsojencu s tem, ko pravnomočna sodba temelji na strokovnem mnenju o pregledu DNK na oblačilih in telesu oškodovanke in obsojenca, kršena pravica do sodnega varstva in izvajanja dokazov. Ponavlja stališče, ki ga je uveljavljala že v postopku pred sodiščem prve stopnje, da bi bilo potrebno za preiskavo bioloških sledi s kraja kaznivega dejanja odrediti neodvisno institucijo. Navedeno utemeljuje s tem, sodba ne sme temeljiti na analizi, ki jo je opravil NFL iz razloga, ker gre za organ v funkcionalni sestavi Ministrstva za notranje zadeve (v nadaljevanju MNZ). Takšno stališče je v nasprotju z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča, ki je že večkrat presojalo dokazno vrednost forenzičnih analiz, ki jih je izdelal laboratorij v sestavi MNZ, to je nacionalni forenzični laboratorij (v nadaljevanju NFL, ki se je pred tem imenoval Center za forenzične preiskave (v nadaljevanju CFP). Tako je presodilo, da je bil v letu 2004 spremenjen status CFP, ki je postal samostojna organizacijska enota Generalne policijske uprave, ki je podrejena neposredno generalnemu direktorju policije, s čimer je v večji meri zagotovljena njegova strokovna neodvisnost;

da je bilo izvedensko mnenje v konkretnem primeru naravoslovno–tehnične narave, zaključki so rezultat tehničnih metod in izračunov ter so tudi preverljivi,

da je obramba, čeprav je imela možnost, če se z izsledki NFL ni strinjala, da sama že v postopku pred sodiščem prve stopnje angažira svojega strokovnjaka kot pomočnika pri kritični presoji opravljenih analiz NFL, saj je vsa analitska dokumentacija shranjena v NFL, pa tega ni storila. Tako obramba ni ravnala aktivno, kot se to zahteva pri dokazovanju, temveč je zatrjevala, da je poročilo neverodostojno, ker ga je podal NFL,

kakor tudi da akreditacija (za konkretno metodo) ni bistvena, če laboratorij upošteva mednarodno veljavne strokovne standarde.

Ob predstavljenih izhodiščih, je pritrditi nižjima sodiščema, da samo okoliščina, da je mnenje izdelal strokovnjak, zaposlen v NFL, kateri je mnenje prepričljivo predstavil tudi na glavni obravnavi in odgovarjal na vprašanja strank in sodišča, ne napotuje na zaključek, da je mnenje zgolj zato, ker deluje laboratorij s sestavi MNZ, pristransko in ni dokaz v formalnem smislu. Nižji sodišči sta se do ugovorov obrambe, ki se nanašajo na mnenje NFL izčrpno opredelili in sicer prvostopenjsko sodišče v točki 17, pritožbeno pa v točkah 20 in 21. Tako tudi zatrjevana kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP oz. kršitev 395. člena ZKP ni podana.

9. Zahtevi tudi ni mogoče pritrditi, da bi bilo treba izvedenca postaviti iz razloga, ker je bilo strokovno mnenje izdelano med predkazenskim postopkom, v katerem obsojenec in njegova obramba, pa tudi sodišče, nista sodelovala. Navedeno samo po sebi ne narekuje odreditev izvedenstva. Pravilnost mnenja sta imela obsojenčeva obramba in tudi sodišče možnost preveriti med dokaznim postopkom, ko je bil na glavni obravnavi strokovnjak, ki je mnenje izdelal, to je mag. Gavrilo Hadžić, zaslišan. Navedbe zahteve „da bi bilo potrebno opraviti še dodatno analize, ki bi razjasnile dejansko stanje“, so materialnopravno neizčrpane.

10. Zahteva trdi, da sodbi nimata razlogov glede določenih ugotovitev analize bioloških snovi, najdenih pri oškodovanki. S tem uveljavlja kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, dejansko pa pod videzom te kršitve poskuša omajati verodostojnost oškodovanke in s tem izpodbiti pravilnost dokazne presoje nižjih sodišč. Prvostopenjsko sodišče se do biološke snovi, ki jo izpostavlja zahteva, res ni opredelilo, se je pa opredelilo pritožbeno sodišče. Pritožbeno sodišče je pritrdilo presoji prvostopenjskega sodišča, ki je sledilo oškodovankini izpovedbi, iz razloga, ker se je ta glede kaznivega dejanja posilstva, ki ga je obsojenec prav tako zanikal, v celoti izkazala za verodostojno. Dalje je presodilo, da tudi okoliščina, da je oškodovanka zanikala, da bi v obravnavanem času imela spolne odnose še s kom, kljub temu da je bila ob njenem pregledu ugotovljena tudi biološka sled drugega moškega, ne pomeni, da je oškodovanka o tem, kako je ravnal obsojenec, neresnično izpovedala in ji glede tega ne gre verjeti.

11. Zahteva dalje trdi, da je bila obsojencu s tem, ko ni bila izločena izvedenka klinične psihologije, kršena pravica do sodnega varstva in izvajanja dokazov. Predlog za izločitev izvedenke je obramba utemeljila s tem, kar ponavlja tudi v zahtevi, da izvedenka v pisnem mnenju ni zapisala, da ji je oškodovanka povedala tudi o spolnih zlorabah s strani drugih družinsko povezanih oseb. Trdi, da je izvedenka posledice spolnih zlorab, ki jih je ugotovila pri oškodovanki v celoti pripisala obsojencu. Tudi s temi navedbami zahteva poskuša vnesti dvom v pravilnost izvedenskega mnenja in s tem v ugotovljeno dejansko stanje. Nižji sodišči sta sledili izvedenki, ki je pri oškodovanki ugotovila jasne znake spolne zlorabe ter navedla, da je bil za oškodovanko travmatičen zadnji dogodek, ko je obsojenec z njo spolno občeval. Sicer izvedensko mnenje izvedenke klinične psihologije v tem kazenskem postopku ni odločilni dokaz, saj sta nižji sodišči dokazno presojo o tem, da je obsojenec izvršil očitano kaznivo dejanje, oprli na oškodovankino izpovedbo, ki je glede dogodka dne 3. 10. 2018 potrjena z ugotovitvami NFL, kakor tudi z izpovedbo priče S. K. ter oškodovankinih staršev.

12. Po stališču zahteve sta bili obsojencu kršen pravica do sodnega varstva in izvajanja dokazov tudi v zvezi z zaslišanjem oškodovanke. Ta je bila v času sojenja pred sodiščem prve stopnje mlajša kot 15 let, zato skladno z določbo petega odstavka 331. člena ZKP, glede na to, da je bila žrtev kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost, na glavni obravnavi ni bila neposredno zaslišana. Navedena določba pomeni na zakonski ravni odstop od načela neposrednosti pri izvajanju dokazov na glavni obravnavi, ki ga sprejema tudi sodna praksa.

Tudi Sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) je že v več odločbah presodilo, da je potrebno med kazenskim postopkom uravnotežiti pravico obdolženca do poštenega sojenja (6. člen EKČP) in pravico žrtev do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja (8. člen EKČP).

13. Tako je v zadevi Y proti Sloveniji, kjer je presojalo položaj žrtve med kazenskim postopkom poudarilo, da je najpomembnejša sodnikova dolžnost zagotoviti varovanje ustreznega spoštovanja osebne integritete oškodovanke. Njegova dolžnost je, da nadzira obliko in vsebino vprašanj, ne sme dovoliti ponovnega postavljanja istih vprašanj in tistih, ki niso relevantna za zadevo, kakor tudi tistih, ki niso usmerjena zgolj v preverjanje verodostojnosti oškodovanke, temveč v to, da se umaže njen značaj. S takšnim procesnim vodstvom sodišče ne bi neupravičeno omejilo pravico obsojenca do obrambe, bi pa ublažilo bolečo izkušnjo zaslišanje za oškodovanko. Žrtev je potrebno zaščititi pred ustrahovanjem in ponovno viktimizacijo, kazenski postopek pa mora biti organiziran tako, da ne bi neupravičeno izpostavljal zlasti tistih žrtev, ki so pozvane k pričanju. V kazenskih postopkih v zvezi s spolnimi kaznivimi dejanji, ki vključujejo mladoletnike se lahko poseže po nekaterih ukrepi zavarovanja žrtev, pod pogojem, da jih je mogoče uskladiti z ustreznim in učinkovitim uresničevanjem pravic do obrambe. Pri presoji je ESČP izhajalo iz pravnih aktov Evropske Unije, ki zagotavljajo zaščito žrtev v kazenskem postopku, to je okvirni sklep Sveta o položaju žrtev v kazenskem postopku (2001/220/PNZ), ki je bil nadomeščen z Direktivo Evropskega parlamenta in Sveta (2012/29/EU) o določitvi minimalnih standardov na področju pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj z dne 25. 10. 2012, ki je bila v ZKP implementirana s t. i. novelo N (Uradni list RS št. 22/19 z dne 5. 4. 2019). Direktiva med drugim v 20.b členu določa, da morajo države članice zagotoviti, da je število zaslišanja žrtev čim manjše in da se opravijo le, če so nujno potrebna za namen kazenske preiskave.

14. Ob upoštevanju predstavljenih izhodišč, ni mogoče pritrditi zahtevi, da je z vidika presoje verodostojnosti oškodovankine izjave bistveno, da jo poda tudi v fazi glavne obravnave ter nestrinjanja s tem, da je sodbo izrekel predsednik senata, ki oškodovanke ni neposredno zaslišal. Kazenski postopek je pošten, če je bilo obsojencu, oziroma njegovi obrambi, omogočeno neposredno zaslišanje obremenilne priče. Navedeno velja še zlasti v primeru zaslišanje oškodovanke, ki je v času sojenja mlajša od 15 let in je bila žrtev kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost. V obravnavni zadevi je bila oškodovanka zaslišana dvakrat. Prvič je bila zaslišana med preiskavo, in nato med glavno obravnavo na podlagi sklepa predsednika senata. V obeh primerih je bila oškodovanka zaslišana s strani pravosodne svetnice, ki je zaslišanje opravila po pooblastilu preiskovalnega sodnika. Zaslišanje so v ločeni sobi po video povezavi v navzočnosti preiskovalnega sodnika spremljali obsojenec, njegov zagovornik in državni tožilec in sta tako obsojenec in njegov zagovornik imela možnost, oškodovanki postavljati vprašanja, kar sta tudi storila. V obeh primerih sta bili o zaslišanju oškodovanke sestavljeni dve listini, poleg zapisnika o zaslišanju oškodovanke, še uradni zaznamek, ki ga je sestavil preiskovalni sodnik in so ga stranke podpisale. V uradnem zaznamku so zapisane ugotovitve preiskovalnega sodnika, vprašanja, ki jih ni dovolil in razlog za zavrnitev le-teh, ter pripombe zagovornika na zapisnik o zaslišanju oškodovanke. Takšno protokolacijo, ko je potek zaslišanja razviden iz dveh listin, ki ju je potrebno presojati v medsebojni povezavi, je narekoval način zaslišanja oškodovanke, pri katerem so stranke sodelovale v ločenem prostoru preko video povezave. Tako ni pritrditi zahtevi, da zapis zaslišanja oškodovanke ni skladen s členom 80 ZKP.

15. Zahtevi tudi ni mogoče pritrditi, da je bila obsojencu pravica do obrambe prekršena s tem, ko preiskovalni sodnik ni dovolil postaviti določenih vprašanj oškodovanki ob njenem drugem zaslišanju. Tako ni dovolil ponovnega zaslišanja oškodovanke glede posilstva dne 3. 10. 2018, z obrazložitvijo, da je bila o tem dejanju že zaslišana. Prav tako ni dovolil nekaterih drugih vprašanj, ki se ne nanašajo neposredno na obravnavno kaznivo dejanje, temveč na splošno o njenem odnosu do spolnosti in izkušnjah z njo. Zahteva za nobeno od navedenih vprašanj ne obrazloži pravne relevantnosti, temveč le na splošno zatrjuje, da bi obramba s tem preizkušala oškodovankino in izvedenkino verodstojnost. Kot je bilo že predstavljeno, se skladno z določbami ZKP in tudi prava EU se mladoletna oškodovanka, žrtev spolnega nasilja, zaradi varstva njene integritete tekom kazenskega postopka zasliši le enkrat in njeno ponovno zaslišanje na glavni obravnavi, zaradi preverjanja njene verodostojnosti, praviloma ni dopustno. Drugo zaslišanje oškodovanke tudi ni bilo opravljeno z namenom, da se jo ponovno zasliši o okoliščinah, o katerih je že izpovedala, temveč iz razloga, da se je opredelila do obsojenčevega zagovora, ki ga je ta podal po njenem prvem zaslišanju. Zlasti pa njeno zaslišanje ni bilo namenjeno preverjanju verodostojnosti izvedenskega mnenja. Zato je neutemeljen očitek zahteve, da naj bi bila oškodovanka sugestibilno vprašana, ali vztraja pri že podani izjavi, kar je sicer že pritožbeno sodišče argumentirano zavrnilo. Prvostopenjsko sodišče ob tem, ko je poskrbelo, da oškodovanka med postopkom ni bila po nepotrebnem izpostavljena in dvakrat zaslišana o istih okoliščinah, postopalo v skladu z določbo 8. člena EKČP, pri čemer je tudi obsojencu in njegovi obrambi omogočilo, da je oškodovanko zaslišal o vseh pravnorelevantnih okoliščinah. S tem je hkrati zagotovilo, da je postopek šteti kot pošten v smislu 6. člena EKČP in je nasprotno zatrjevanje obsojenčeve obrambe, to je, da je interes oškodovanke prevladal nad pravico obsojenca, neutemeljen.

16. Po stališču zahteve sta nižji sodišči, s tem ko sta zavrnili nekatere dokazne predloge obrambe, kršili obsojenčevo pravico do obrambe. Nižji sodišči sta ocenili, da so bili dokazni predlogi podani, da bi z njimi obramba omajala oškodovankino verodostojnost, vendar pa se to ne bi zgodilo niti v primeru, da bi se z izvedenimi dokazi potrdilo, kar je zatrjevala obsojenčeva obramba. Pri presoji verodostojnosti oškodovanke sta upoštevali, da je bila oškodovankina izpovedba glede kaznivega dejanja posilstva, potrjena zlasti z materialnimi dokazi, pa tudi z izpovedbami prič, pri čemer nenazadnje tudi obsojenec ni zanikal, da je bil skupaj z oškodovanko v okoliščinah, ko je ta opisala, da jo je ob tem spolno zlorabil. Zavrnitev dokaznih predlogov sta utemeljili zlasti s tem, da nobena od zaslišanih prič v zvezi z konkretnimi dogodki spolne zlorabe iz lastnega ne bi vedela izpovedati. Dokazni predlog za zaslišanje obsojenčevega sina, sta tako zavrnili z utemeljitvijo, da bi lahko le na splošno izpovedal, da oškodovanka ni nameščala video igric pri njih doma, medtem ko ob kritičnem dogodku, ko je obsojenec oškodovanko med nameščanjem igric otipaval, ni bil navzoč. Zaslišanje policista, ki je opravljal ogled kraja kaznivega dejanja, je bil zavrnjen iz razloga, ker je bil o najdenih dokazih ob ogledu zaslišan strokovnjak NFL. Sodišči sta zavrnitev dokaznih predlogov ustrezno in razumno obrazložili, njune razloge sprejema tudi Vrhovno sodišče. Zato ni pritrditi zahtevi, da je bila obsojencu s tem kršena pravica do obrambe. Glede zavrnitve ostalih dokaznih predlogov (zaslišanje obsojenčeve hčerke in priče Vojka Ravša ter postavitev izvedenca, ki bi preveril obsojenčeva spolna nagnjenja do oseb mlajših od 15 let) zahteva njihove pravne relevantnosti ne obrazloži in s tem ne doseže potrebnega standarda obrazloženosti zahteve za varstvo zakonitosti.

17. Vrhovno sodišče pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti tako ni ugotovilo uveljavljenih kršitev kazenskega zakona iz prvega odstavka 420. člena ZKP, deloma pa je bila zahteva vložena tudi iz razloga zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, deloma pa materialnopravno neizčrpana, zato jo je v skladu s 425. členom ZKP zavrnilo.

18. Vrhovno sodišče je ob upoštevanju premoženjskih razmer, kot izhajajo iz podatkov kazenskega spisa, obsojenca na podlagi 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP, oprostilo plačila sodne takse.

Primerjaj sodbo I Ips 4533/2011 z dne 21. 1. 2016

Sodbi I Ips 500/2008 in I Ips 53384/2014.

Sobi I Ips 10656/2011 z dne 26. 4. 2012 in I Ips 12161/2013 z dne 16. 6. 2016.

Sobi I Ips 10656/2011 z dne 26. 4. 2012 in I Ips 12161/2013 z dne 16. 6. 2016.

Sodba I Ips 53358/2014 z dne 11. 10. 2018.

Primerjaj sodbo I Ips 16931/2012 z dne 7. 1. 2016.

Primerjaj sodbe S.N. proti Švedski št. 34209/96, A in B proti Hrvaški, št. 7144/2015 ter Yproti Sloveniji št. 41107/10.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 331

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 173, 173/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.