VSRS Sklep II Ips 35/2020
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-05-19

Civilno-gospodarski oddelek, civilni senat

mag. Rudi Štravs (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

vmesna sodba - odškodninska odgovornost - lokalna skupnost - odgovornost občine - prenos izvajanja javne službe - izvajanje gospodarske javne službe - odgovornost komunalnega podjetja - vzdrževanje javnih površin - stopnice kot nevarna stvar - solidarna odgovornost - oprostitev odgovornosti - povrnitev škode - izločitev sodnika - izločitev izvedenca - pravica do poštenega sojenja - pravica do enakega varstva - pravica do sodnega varstva - videz nepristranskosti - predhodno vprašanje - rešitev predhodnega vprašanja - dopuščena revizija

Lokalna skupnost (občina), ki je s pogodbo urejanje in vzdrževanje javne površine prenesla na izvajalca gospodarske javne službe, zgolj zato ni prosta vseh obveznosti nasproti oškodovancu, ki izvirajo iz pomanjkljivega izvajanja obvezne občinske gospodarske javne službe (urejanja in čiščenja javnih površin).

Nepristranskost pomeni, da tisti, ki odloča (sodnik) oziroma podaja mnenje (izvedenec), ni zainteresiran za izid postopka ter da je odprt za dokaze in predloge obeh strank, torej ne sme imeti vnaprej ustvarjenega mnenja o predmetu odločanja, odločitev pa mora biti sprejeta na podlagi dejstev in argumentov, ki so jih stranke predstavile v sodnem postopku, ne pa na podlagi informacij izven takšnega postopka. A čeprav dejstvo, da je sodnik predhodno že odločal v povezani zadevi, samo po sebi praviloma ne pomeni kršitve nepristranskosti, je presoja vedno odvisna od konkretnih okoliščin primera. Podobno velja tudi za izvedenca

I. Revizijama se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnik se je 30. 9. 2009 poškodoval pri padcu na stopnišču pred A.. Po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje je bila zgornja stopnica za nekaj centimetrov odkrušena, stopnišče pa neočiščeno, saj so bili na njem drobni kamenčki in drobir. Tožniku, ki je sicer hodil počasi in previdno, je zdrsnilo in padel je naprej več metrov v globino ter z glavo udaril v kamnit steber.

2. Prva toženka je bila v času škodnega dogodka lastnica nepremičnine, kjer je tožnik padel. S pogodbo o opravljanju storitev z dne 17. 7. 1995 je izvajanje komunalnih javnih služb prenesla na drugega toženca, ki se je zavezal izvajati dejavnost vzdrževanja ulic, mestnih trgov in pločnikov.

3. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo razsodilo, da sta oba toženca solidarno odgovorna tožniku za škodo, nastalo v škodnem dogodku 30. 9. 2006.

4. Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi prve toženke in vmesno sodbo spremenilo tako, da je ugotovilo, da je tožniku za nastalo škodo odgovoren (samo) drugi toženec, medtem ko „prvotožena stranka za to škodo ni odgovorna.“

5. Predloga za dopustitev revizije zoper sodbo druge stopnje sta vložila tožnik in drugi toženec.

6. S sklepom II DoR 369/2019 z dne 19. 12. 2019 je Vrhovno sodišče na predlog tožnika dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je lokalna skupnost (občina), ki je s pogodbo urejanje in vzdrževanje javne površine prenesla na izvajalca gospodarske javne službe, prosta vseh obveznosti nasproti oškodovancu, ki izvirajo iz pomanjkljivega izvajanja obvezne občinske gospodarske javne službe (urejanja in čiščenja javnih površin). Istega dne pa je s sklepom II DoR 359/2019 zavrglo predlog drugega toženca, ker v izreku sodbe druge stopnje ni bilo odločeno o njegovi pritožbi (čeprav je iz uvoda in obrazložitve izhajalo, da je sodišče njegovo pritožbo obravnavalo), torej formalno ni razpolagal s pravnomočno sodbo.

7. Sodišče druge stopnje je s sklepom 12. 6. 2020 popravilo izrek svoje sodbe tako, da je v njem izrecno zavrnilo pritožbo drugega toženca. Zoper sodbo druge stopnje v zvezi s tem popravnim sklepom je nato drugi toženec (ponovno) vložil predlog za dopustitev revizije.

8. S sklepom II DoR 369/2019 z dne 6. 11. 2020 je Vrhovno sodišče na predlog drugega toženca dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je pritožbeno sodišče z zavrnitvijo pritožbe obeh tožencev zoper odločitev o njuni zahtevi za izločitev izvedenke medicinske stroke A. A. in razpravljajoče sodnice B. B. drugemu tožencu zagotovilo nepristransko in pošteno sojenje.

9. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, sta nato tožnik in drugi toženec pravočasno vložila reviziji. Tožnik uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka (pred sodiščem druge stopnje) in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, naj Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da sta oba toženca tožniku solidarno odgovorna za nastalo škodo. Drugi toženec pa uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka in predlaga, naj Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo in vmesno sodbo prve stopnje razveljavi in vrne zadevo v novo sojenje sodišču prve stopnje pred spremenjenim senatom.

10. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena nasprotni stranki v odgovor. Na tožnikovo revizijo je odgovorila prva toženka in predlagala, naj jo Vrhovno sodišče zavrne, na revizijo drugega toženca pa je odgovoril tožnik in prav tako predlagal, naj jo Vrhovno sodišče zavrne kot neutemeljeno.

11. Ker revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člen ZPP), Vrhovno sodišče v nadaljevanju obrazložitve navaja zgolj relevantna dejstva in razloge, povezane z dopuščenima vprašanjema in ne odgovarja na navedbe revidentov, ki vprašanji presegajo.

Vprašanje razbremenitve odškodninske odgovornosti lokalne skupnosti, ki je s pogodbo urejanje in vzdrževanje javne površine prenesla na izvajalca gospodarske javne službe, za škodo, nastalo iz pomanjkljivega izvajanja obvezne občinske gospodarske javne službe (revizija tožnika)

Nosilni razlogi sodišč prve in druge stopnje

12. Po stališču sodišča prve stopnje, ki je z vmesno sodbo ugotovilo solidarno odgovornost obeh tožencev, so stopnice zaradi nevzdrževanja postale nevarna stvar. Prva toženka kot lastnica nevarne stvari se s tem, da je s pogodbo o opravljanju storitev vzdrževanje javnih površin prenesla na drugega toženca, ni razbremenila svoje odgovornosti (53. člen Zakona o gospodarskih javnih službah, v nadaljevanju ZGJS). To vpliva le na presojo odgovornosti med pogodbenima strankama, ne pa tudi v razmerju do tretjih oseb. Drugi toženec odgovarja krivdno zaradi opustitve dolžnega ravnanja, tj. ustreznega vzdrževanja stopnic, kot izhaja iz 3. člena pogodbe o opravljanju storitev.

13. Sodišče druge stopnje je presodilo, da stopnišče, na katerem je nekaj centimetrov poškodovana stopnica, ne zadosti standardom nevarne stvari. Ker prvi toženki ni mogoče naprtiti objektivne odgovornosti za škodo, ki je nastala tožniku zgolj zato, ker je lastnica stopnic, in ker je urejanje in vzdrževanje stopnic prenesla na drugega toženca, objektivne odgovornosti za škodni dogodek ni. Drugi toženec pa odgovarja krivdno, saj je bil na podlagi pogodb, sklenjenih s toženo stranko dolžan stopnišče vzdrževati.

14. Tožnik v reviziji poudarja, da so stopnice, na katerih je prišlo do škodnega dogodka, javna površina in javno dobro. Sodišče druge stopnje je sprejelo odločitev, da prva toženka ni objektivno odgovorna za nastalo škodo, ni pa presojalo njene subjektivne odškodninske odgovornosti, ki ji jo je očital ne samo, ker ni poskrbela za redno ustrezno vzdrževanje, ampak tudi ker je opustila izvajanje nadzora nad vzdrževanjem (urejanjem in čiščenjem javnih površin). Tožnik je podal trditve, za presojo subjektivne (krivdne) odgovornosti po 131. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Tega sodišče druge stopnje ni presojalo, pa bi moralo. Ker sodba o teh očitkih nima razlogov, je ni mogoče preizkusiti. Po v času škodnega dogodka veljavnem Zakonu o varstvu okolja (v nadaljevanju ZVO-1) je urejanje in čiščenje javnih površin sodilo med obvezne občinske gospodarske službe. Za izvajanje občinske gospodarske javne službe je odgovorna prva toženka. Ta je izvajanje nalog s pogodbo prenesla na drugega toženca, s pogodbo pa se ni dogovorila drugačna vrsta odgovornosti, kot jo določa ZGJS v 53. členu. Pisni odškodninski zahtevek tožnika je drugi toženec zavrnil, kar pomeni, da je nastopila odgovornost koncedenta.

Ta določba ZGJS je uporabljiva. Tudi če bi ne šlo za koncesijsko pogodbo (kot je navajal drugi toženec), pa je pogodba po vsebini enaka koncesijski pogodbi, saj se je z njo zagotovilo opravljanje obvezne javne gospodarske službe.

Stališče sodišča druge stopnje je torej materialnopravno napačno. Sodba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse v podobnih primerih, nima pa razlogov o subjektivni (krivdni) odgovornosti prve toženke. Pravilen odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje torej je, da lokalna skupnost (občina), ki je s pogodbo urejanje in vzdrževanje javne površine prenesla na izvajalca javne gospodarske službe (komunalno podjetje), ni prosta (vseh) obveznosti nasproti oškodovancu, ki izvirajo iz pomanjkljivega izvajanja obvezne občinske gospodarske javne službe (urejanja in čiščenja površin).

15. Prva toženka v odgovoru na revizijo navaja, da se po ZGJS lahko gospodarske javne službe izvajajo preko različnih oblik. Koncesija je ena od teh oblik in le pri njej je določena odgovornost koncedenta za ravnanje koncesionarja, pri vseh drugih oblikah izvajanja gospodarskih javnih služb pa takšne odgovornosti ni. Določba 53. člena ZGJS je omejena le na koncesijska razmerja. Med tožencema je bila sklenjena pogodba o opravljanju storitev in ne koncesijska pogodba. Značilnosti koncesije so obstoj koncesijskega akta (odloka lokalne skupnosti), pridobivanje koncesionarjev na podlagi javnega razpisa, izdaja upravne odločbe o izbiri koncesionarja in šele nato sklenitev koncesijske pogodbe, s katero se med drugim uredijo tudi razmerja v zvezi s sredstvi, ki jih vloži koncedent; poleg tega ima koncedent od podeljene koncesije neposredno premoženjsko korist (drugi toženec pa ni ničesar plačeval prvi toženki, ampak ravno obratno). Vsega tega med tožencema ni bilo, zato ne gre za razmerje med koncesionarjem in koncedentom in se tudi ne more uporabiti 53. člen ZGJS. Ta odgovornost se ne more prenesti na povsem drugačna razmerja, ki nastanejo pri opravljanju gospodarskih javnih služb na drugih podlagah, npr. na podlagi pogodbe o opravljanju storitev. Poleg tega 53. člen ZGJS predpostavlja aktivno ravnanje koncesionarja pri povzročitvi škode, ne zajema pa opustitev. V konkretnem primeru aktivnega ravnanja ni bilo. Sodna praksa, na katero se sklicuje tožnik, ni uporabljiva za obravnavan primer, ampak sta to zadevi II Ips 433/2008 in II Ips 179/2006. Prva toženka poudarja, da je lokalna skupnost, njene naloge pa so veliko širše in obsežnejše od nalog Direkcije za ceste, ki je specializiran organ, ustanovljen za delovanje le na enem področju, področju cest. Njuna položaja ni mogoče primerjati, zato sodna praksa glede Direkcije za ceste ni uporabljiva v primeru lokalnih skupnosti. Tudi sicer lokalni skupnosti ni mogoče naložiti, da mora v primerih, ko izvajanje določenih javnih služb prepusti strokovno usposobljenim izvajalcem, sama opravljati nadzor nad tem, in to na vseh področjih njenega delovanja. To bi bilo neživljenjsko. Lokalne skupnosti ne razpolagajo s takšnim aparatom uslužbencev in finančnimi sredstvi kot država, zato njihova odgovornost ne more biti primerljiva z odgovornostjo države. Če lokalna skupnost izvajanje določene javne gospodarske službe na podlagi pogodbe o opravljanju storitev preda v izvajanje drugemu subjektu, sama ne odgovarja za opravljanje teh storitev, saj bi to izničilo osnovni namen pogodbe, ki je ravno v tem, da se lokalna skupnost s tem razbremeni oprave teh nalog. Odgovarja lahko morebiti le za izbiro izvajalca, a je v konkretnem primeru izbrala strokovno usposobljenega izvajalca. Če bi Vrhovno sodišče menilo, da je revizija glede dopuščenega vprašanja utemeljena, pa prva toženka opozarja, da izpodbijane sodbe ni mogoče spremeniti, saj sodišče druge stopnje glede na naravo svoje odločitve ni odločalo o vseh pritožbenih razlogih prve toženke.

17. Stališče sodišča druge stopnje, da stopnišče z nekaj centimetrov odkrušeno stopnico ni nevarna stvar, je materialnopravno pravilno. Ni pa pravilno nadaljnje stališče, da je zaradi pogodbenega prenosa urejanja in vzdrževanja teh stopnic lokalna skupnost avtomatično razbremenjena vsakršne odgovornosti.

18. Po dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje stopnice, na katerih je padel in se poškodoval tožnik, predstavljajo prometno površino, na kateri se dnevno giblje veliko število pešcev, zlasti turistov. Kot sta navedli sodišči prve in druge stopnje, urejanje in čiščenje javnih površin spada med obvezne občinske gospodarske javne službe varstva okolja (6. točka prvega odstavka 149. člena ZVO-1). Občina zagotovi izvajanje obveznih javnih služb skladno s podrobnejšimi predpisi, ki jih sprejme Vlada, in predpisi, ki urejajo gospodarske javne službe (četrti odstavek 149. člena ZVO-1). Ni torej dvoma, da je na podlagi predpisov prva toženka, torej lokalna skupnost tista, ki je dolžna zagotoviti takšno vzdrževanje javnih površin, da je zagotovljena njihova varna uporaba. Njena odgovornost v zvezi s tem ni nič drugačna od odgovornosti države, kadar gre za republiško gospodarsko javno službo. Obseg sredstev ali kadra, ki ju izpostavlja v odgovoru na revizijo, namreč ne more vplivati na naravo njene odgovornosti.

19. Toženca sta v zvezi z vzdrževanjem ulic, mestnih trgov in pločnikov 17. 7. 1995 sklenila pogodbo o opravljanju storitev. Sodišči prve in druge stopnje se z naravo sklenjene pogodbe sicer nista posebej ukvarjali, iz njunih ugotovitev, da gre za prenos izvajanja komunalnih javnih služb

oziroma da je pogodbeni odnos od drugega toženca zahteval, da izvaja javno gospodarsko službo vzdrževanja javnih površin,

ter sklicevanja na 53. člen ZGJS pa je mogoče sklepati, da sta šteli, da je pogodba v bistvenem enaka koncesijski. Za take primere pa je sodna praksa že izrekla, da je odgovornost upravljalca subsidiarna,

torej enaka kot je po ZGJS odgovornost koncedenta, pri čemer pa 53. člen ZGJS nikakor ne omejuje njegove odgovornosti na zgolj aktivna ravnanja koncesionarja. Takšno stališče prve toženke, ki dobesedno (črkobralsko) sledi zakonskemu tekstu, je preozko in že davno preseženo. Zapis, da koncedent subsidiarno odgovarja za škodo, ki jo pri opravljanju gospodarske javne službe povzroči koncesionar, je namreč povsem v skladu s splošnimi določbami OZ o povrnitvi škode (prvi odstavek 131. člen OZ). Nobenega dvoma ni, da lahko škoda nastane tudi s pasivnim ravnanjem, torej opustitvami in pri izvajanju komunalne javne službe (urejanju in čiščenju javnih površin) do odškodninske odgovornosti prihaja pogosto prav zaradi opustitev.

20. Vrhovno sodišče je v sklepu II Ips 19/2007 pojasnilo, da se s podelitvijo pooblastila za izvajanje javne službe koncedent avtomatično ne razbremeni odgovornosti za izpolnjevanje sicer predpisanih obveznosti in tudi ne odgovornosti za opravo nalog, ki jih je zaupal drugemu. Njegovo odgovornost opredeljuje 53. člen ZGJS. Iz te odločbe pa izhaja, da so bila dotlej zavzeta tudi drugačna stališča, pri čemer je Vrhovno sodišče navedlo prav tisti dve odločbi, na katere se sklicuje prva toženka v odgovoru na tožnikovo revizijo. Ti dve zato, ker je Vrhovno sodišče že pojasnilo svoj odstop od stališč, zavzetih v njih, nista relevantni za odločitev. Ista odločba nadalje daje odgovor tudi na vztrajanje prve toženke pri stališču, da obravnavana pogodba ni koncesijska, zaradi česar je mogoč prenos izvajanja dejavnosti in odgovornosti v zvezi z njo, saj je Vrhovno sodišče v njej zapisalo, da civilnopravna pogodba sama po sebi ne more biti podlaga za prenos odškodninske odgovornosti, marveč za prenos nalog, ki se po predpisih opravljajo kot javna služba ter da se s pogodbenim prenosom svojih obveznosti na drugo osebo odgovorna oseba ne more razbremeniti odškodninske odgovornosti; ta temelji na zakonu.

21. Tožnikova revizija je torej utemeljena, saj lokalna skupnost (občina), ki je s pogodbo urejanje in vzdrževanje javne površine prenesla na izvajalca gospodarske javne službe, zgolj zato ni prosta vseh obveznosti nasproti oškodovancu, ki izvirajo iz pomanjkljivega izvajanja obvezne občinske gospodarske javne službe (urejanja in čiščenja javnih površin). S tem ni izničen osnovni namen takšnih pogodb, kot to meni prva toženka. Čeprav ostaja (v zunanjem razmerju) odškodninsko odgovorna oškodovancu, morda v notranjem razmerju zaradi opustitev neposrednega izvajalca sploh ne odgovarja ali pa je njen delež v škodi v tem razmerju bistveno manjši od deleža neposrednega izvajalca.

Vprašanje glede nepristranskega in poštenega sojenja (revizija drugega toženca)

22. Vprašanje je povezano s pravilnostjo zavrnitve pritožb tožencev zoper odločitev o njuni zahtevi za izločitev izvedenke A. A. in razpravljajoče sodnice B. B., torej s postopkom dokazovanja z izvedencem medicinske stroke pred sodiščem prve stopnje in odločitvami sodišča v zvezi s tem. Vrhovno sodišče zato najprej po podatkih spisa kronološko povzema postopek dokazovanja, zlasti postopek dokazovanja s tem izvedencem, ki je bil med drugim postavljen zaradi ugotovitve vzročne zveze med škodnim dogodkom in zatrjevano škodo, ki naj bi privedla tudi do tožnikove nezmožnosti za delo, invalidske upokojitve in s tem povezano izgubo (bodočega) dohodka.

23. Sodišče prve stopnje je 13. 1. 2012 na poravnalnem naroku v soglasju s pravdnima strankama sprejelo sklep, da se postopek prekine do pravnomočne odločitve istega sodišča v zadevi P 179/2009 (kasneje P 49/2013), v kateri je postopek vodila sodnica B. B., tožnik pa je tožil C., d. d., pri kateri sta imela toženca zavarovano odgovornost. S sodbo z dne 23. 5. 2013 je sodišče prve stopnje toženi zavarovalnici naložilo plačilo seštevka zavarovalnih vsot iz zavarovalnih pogodb, ker je presodilo, da je drugi toženec opustil dolžno ravnanje, ki ga je prevzel s pogodbo o opravljanju storitev, saj stopnic ni ustrezno vzdrževal in popravil, prva toženka pa odgovarja objektivno za nevarno stvar. Z zavrnitvijo pritožbe tožene zavarovalnice in potrditvijo sodbe prve stopnje je postala odločitev pravnomočna.

24. S sklepom 17. 12. 2013 je sodišče sklenilo, da se ta postopek nadaljuje.

25. S sklepom 21. 1. 2016 je sodišče prve stopnje za izvedenca medicinske stroke določilo Komisijo za izvedenska mnenja pri Medicinski fakulteti v Ljubljani, med drugim z nalogo, da ugotovi posledice poškodbe tožnika in jih razmeji od morebitnih njegovih prejšnjih poškodb in bolezenskih stanj. Potem, ko je predsednik Komisije za fakultetna mnenja sporočil sestavo komisije, je prva toženka v vlogi 28. 1. 2016 predlagala, naj sodišče komisiji naloži, naj za izvedence ne določi strokovnjakov, ki so o zdravstvenem stanju tožnika že podali mnenja, ki jih je tožnik vložil v spis. Med temi strokovnjaki je izrecno navedla tudi A. A.. Sodišče je vlogo posredovalo komisiji z enakim zaprosilom. Predsednik je nato sporočil drugačno sestavo komisije izvedencev, ki bodo izdelali mnenje v zadevi.

26. Spis je bil 14. 10. 2016 zaradi odhoda dotedanjega sodnika in izločitve sodnice, kateri je bil spis dodeljen, predodeljen sodnici B. B.

27. Izvedensko mnenje je bilo trikrat dopolnjeno. Tožnik se z njim ni strinjal in je predlagal, naj sodišče postavi novega izvedenca ali pa naj izvedence, ki so sodelovali v komisiji, zasliši in sooči z izvedenko A. A., ki je izdelala mnenje v pravdi P 179/2009 (P 49/2013).

28. Sodišče prve stopnje je 15. 1. 2018 izdalo sklep, s katerim je tožniku naložilo plačati predujem za soočenje izvedencev. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da namerava ugoditi njegovemu predlogu. Oba toženca sta temu nasprotovala.

29. S sklepom 21. 2. 2018 je sodišče za izvedenko medicinske stroke – psihiatrije določilo A. A. Tudi temu sta toženca nasprotovala in predlagala izločitev izvedenke (drugi toženec) oziroma razveljavitev sklepa in podrejeno izločitev izvedenke (prva toženka). Nista soglašala, da se mnenje, ki ga je izvedenka izdelala v drugi pravdni zadevi, uporabi v tej zadevi, zato ga je treba obravnavati kot mnenje, ki ga stranka sama pridobi pred pravdo. Ker ni pričakovati, da bo svoje strokovno mnenje spremenila, je podan dvom v nepristranskost izvedenke, ki se je do istega vprašanja že opredelila (subjektivni vidik), objektivni vidik dvoma pa se izraža v tem, da odločitev sodišča temelji na željah oziroma predlogu tožnika, ki sta jim toženca izrecno nasprotovala. Drugi toženec je še navedel, da je sodišče očitno postavilo izvedenko zato, da bi svojo predhodno odločitev o soočenju izvedencev, ki sta mu toženca nasprotovala, uskladilo s procesnimi pravili.

Izvedenka je v izjavi o predlogu za izločitev navedla, da je sposobna izpolniti nalogo sodišča nepristransko, da ji je s sklepom naložena proučitev širšega obsega zdravstvene dokumentacije kot v prejšnji zadevi in da pogosto dobi nalogo izdelave izvedenskega mnenja za isto osebo v različnih sodnih zadevah (npr. najprej v kazenski in nato odškodninski zadevi).

30. S sklepom 26. 3. 2018 je sodnica zavrnila predloga za izločitev izvedenke. Ocenila je, da dejstvo, da je izvedenka izdelala mnenje v zvezi z istim škodnim dogodkom v drugi zadevi, ni razlog za njeno izločitev. Že izdelano mnenje izvedenke v drugi zadevi, ki je bilo tožniku v prid, ne more biti razlog za zaključek o njenem vnaprejšnjem prepričanju o tem, da bo tudi v tej zadevi podala za tožnika ugodno izvedensko mnenje, tega mnenja pa sodišče tudi ne bo upoštevalo, saj bo izvedenka na podlagi ponovne proučitve dokumentacije in ponovnega pregleda tožnika ponovno podala mnenje na podlagi podatkov v tem spisu.

31. Toženca sta nato predlagala izločitev sodnice. Opisala sta njeno ravnanje in trdila, da pritegnitev izvedenke A. v postopek kaže, da ima sodnica že izdelano stališče iz prejšnje zadeve, ki ga želi na ta način uveljaviti tudi v tej zadevi. V tem je po njunem mnenju zaznati tudi neenakopravno obravnavanje strank, saj je mimo predloga in ob nasprotovanju tožencev določila ravno to izvedenko, katere mnenje v prejšnji pravdi je bilo diametralno nasprotno mnenju komisije izvedencev. Če sodnica dvomi v mnenje komisije, bi lahko določila novega izvedenca, ki se doslej o zadevi še ni opredeljeval. S tem, ko je pritegnila izvedenko, ki se je že opredelila v korist tožnika, pa je prizadet objektivni videz nepristranskega odločanja v zadevi. Prva toženka je še posebej poudarila, da predloga ne vlaga zaradi nezadovoljstva s posameznimi procesnimi dejanji sodišča, ampak zaradi odločitev sodnice v zvezi s postavitvijo izvedenke, ki v povezavi z dejstvom, da je sodnica sodila v pravnomočno končanem sporu o istem historičnem dogodku, upravičujejo dvom v njeno nepristranskost, kar je izločitveni razlog po 6. točki 70. člena ZPP.

32. Sodnica je v izjavi o predlogu za izločitev navedla, da je bila po odhodu prejšnjega sodnika zadeva dodeljena njej, kar se ji zdi smiselno, saj je že v predhodnem postopku v drugi zadevi ugotavljala temelj zahtevka. Smisel sodnih postopkov je tudi, da se zadeve čim hitreje in na ekonomičen način rešujejo s sodnikom, ki zadevo pozna, kot je tudi v konkretnem primeru. Ocenila je, da je na podlagi vse dokumentacije, ki se je zbrala v tej zadevi, smiselno in pomembno, da se v postopek na zakonit način (s sklepom) pritegne izvedenko, ki zadevo že pozna in je z njo seznanjena. Izvedenka je bila na novo postavljena prav z nalogo, da prouči vso novo medicinsko dokumentacijo, ki je v prejšnjem postopku še ni imela na razpolago. Zaključila je, da izločitveni razlog ni podan.

33. Predsednik okrožnega sodišča je s sklepom 19. 4. 2018 zavrnil predloga tožencev za izločitev sodnice. Zaključil je, da ni najti okoliščin, ki bi kazale na njeno subjektivno in objektivno nepristranskost, pri čemer se mora prva izkazovati v nekem posebnem, osebnem ali drugačnem odnosu sodnika do posamezne zadeve glede na druge, zaradi česar se ustvarja dvom, da bo sodnik v zadevi odločal nepristransko. Sodnica je pojasnila razlog za postavitev izvedenke A. Ravnanje sodnice v zvezi s postavitvijo izvedenke in tudi dejstvo, da je predhodno že odločala v zadevi iz istega škodnega dogodka, pa po oceni predsednika sodišča ne vzbuja dvoma v sodničino nepristranskost. Obstoja izločitvenega razloga tudi ni mogoče utemeljevati samo z občutkom strank, da je sodišče pristransko.

34. Potem, ko je izvedenka izdelala izvedensko mnenje in sta se pravdni stranki izjavili o njem, je sodišče prve stopnje izdalo vmesno sodbo.

Odločitev sodišč prve in druge stopnje glede dokaznega postopka

35. Sodišče prve stopnje je pojasnilo, da sta pravdni stranki soglašali, da o temelju zahtevka odloči sodišče v zadevi P 49/2013, saj bi bilo nesmiselno, da bi se v obeh zadevah istočasno odločalo o temelju zahtevka. „S tem so pristale na omejitev možnosti podajanja morebitnih drugih ugovorov glede temelja odškodninske odgovornosti v predmetni pravdi… Pravnomočna sodba sodišča zavezuje vsakogar (upoštevaje predvsem, da so pravdne stranke soglašale, da se o temelju odloči v pravdni zadevi Okrožnega sodišča na Ptuju P 49/2013), s tem je zagotovljena pravna varnost, zato po oceni razpravljajoče sodnice sploh ni bilo potrebno izvajati nadaljnjih dokazov glede temelja odškodninske odgovornosti toženk. Čeprav pa so dokazi v predmetni pravdi bili izvedeni, preden je razpravljajoča sodnica prejela predmetno zadevo v reševanje, pa tudi na podlagi izvedenih dokazov obstaja odškodninska odgovornost toženk,…“

V nadaljevanju sodišče obrazloži razlog postavitve izvedenke A. s podobnimi razlogi, kot jih je navedla sodnica v izjavi za izločitev

ter pojasni, da mnenja komisije izvedencev ni upoštevalo, ker je osamljeno, ugotovitve pa so v nasprotju z ugotovitvami izvedenke A. in z ugotovitvami številnih drugih izvedenskih mnenj, ki so bila pridobljena v drugih sodnih postopkih.

36. Sodišče druge stopnje je v zvezi s pritožbo drugega toženca, ki je skladno s tretjim odstavkom 363. člena ZPP v pritožbi zoper sodbo izpodbijal tudi sklepa o zavrnitvi njegovih predlogov za izločitev izvedenke in razpravljajoče sodnice, navedlo, da dejstvo, da je v postopek pritegnjena izvedenka, ki je v zvezi z istim škodnim dogodkom že izdelala izvedensko mnenje v drugi pravdni zadevi, ni razlog za izločitev izvedenke. V tej pravdni zadevi je izdelala izvedensko mnenje na podlagi podatkov v tem pravdnem postopku. Neutemeljeni so tudi očitki, da je bila razpravljajoča sodnica pristranska zato, ker je v postopek pritegnila izvedenko A. S svojim ravnanjem ni favorizirala ene pravdne stranke, ugotovila je vsa sporna dejstva, sledila dokazom in predlogom strank, jih izvedla in ravnala v skladu z načelom ekonomičnosti in pospešitve pravdnega postopka. Nadalje je še zapisalo, da „kar zadeva pritožbena izvajanja, ki se nanašajo na potek dokazovanja z izvedenci, pa slednje na pravilnost odločitve o temelju odškodninske odgovornosti ni vplivalo. Sodišče prve stopnje se z višino dosojene odškodnine še sploh ni ukvarjalo,“

zato na druge pritožbene navedbe drugega toženca ni odgovarjalo.

37. Drugi toženec v reviziji navaja, da je treba mnenje izvedenke A. iz druge pravde, v kateri sam ni sodeloval, obravnavati kot predpravdno izvedensko mnenje. Sodišče je z njeno postavitvijo zaobšlo prepoved uporabe dokazov iz drugih postopkov. Tudi s tem je utemeljeval prizadetost objektivnega vidika njene nepristranskosti, medtem ko je prizadetost subjektivnega vidika nepristranskosti v dejstvu, da si je izvedenka v drugi pravdni zadevi o strokovnih vprašanjih že ustvarila mnenje, ki je izrazito v korist tožnika in s katerim je bila nedvomno obremenjena tudi pri izdelavi mnenja v tej zadevi. Sodišče prve stopnje je vzročno zvezo med zdravstvenim stanjem tožnika, njegovo invalidsko upokojitvijo in škodnim dogodkom ugotovilo izključno na podlagi mnenja sodne izvedenke A. in ni upoštevalo mnenja komisije izvedencev, ker ga je ocenilo za osamljeno. V skladu s procesnimi pravili sta bili pridobljeni le dve mnenji, zato je očitno mnenje A. ključen dokaz v tem postopku. Mnenje komisije izvedencev namreč težave tožnika povezuje z njegovim siceršnjim bolezenskim stanjem in ne s padcem in poškodbo v spornem dogodku. Pritožbeno sodišče torej nima prav, ko pripisuje pomen izvedenskega mnenja zgolj nadaljnji fazi pravdnega postopka, to je določanju višine primerne odškodnine. Pritožbeno sodišče je zato bistveno kršilo določbe pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP (ni odgovarjalo na pritožbene ugovore drugega toženca) in po 15. točki istega zakonskega določila (potek dokazovanja z izvedenci naj bi na temelj odškodninske odgovornosti ne vplival, vzročna zveza med zdravstvenim stanjem tožnika in škodnim dogodkom pa temelji ravno na spornem izvedenskem mnenju). Drugi toženec ponavlja tudi razloge za izločitev sodnice zaradi njenega dvoma v nepristranskost in neenakega obravnavanja strank (celo favoriziranja tožnika), saj je sledila le predlogom tožnika. Na pristranski odnos razpravljajoče sodnice kažejo tudi razlogi sodbe prve stopnje v točki 11, da sodišču v tej zadevi sploh ne bi bilo treba ponovno ugotavljati temelja odškodninske odgovornosti. To potrjuje, da je v pravdni postopek vstopila z vnaprejšnjim stališčem, da je temelj podan. Na vnaprej ustvarjeno mnenje o izidu postopka pa kaže tudi prepis dela razlogov izpodbijane sodbe iz sodbe P 49/2013. V takem ravnanju se kaže prizadetost tako subjektivnega kot objektivnega vidika nepristranskosti sojenja. Sodišče druge stopnje se vsebinsko do tovrstnih pritožbenih navedb tožencev ni opredelilo. Glede na nasprotovanje tožencev k pritegnitvi iste izvedenke v ta pravdni postopek in glede na to, da je treba njeno v predhodni pravdi podano mnenje obravnavati kot predpravdno izvedensko mnenje, je bilo ravnanje razpravljajoče sodnice, ko je v postopek formalno pritegnila izvedenko, pokazatelj, da želi sodnica zaobiti status izvenpravdnega mnenja izvedenke v veljaven dokaz v tem postopku. Sodnica bi morala, če bi ugotovila, da je bilo izvedensko mnenje komisije izvedencev nejasno, nepopolno ali v nasprotju s samim seboj ali raziskanimi okoliščinami, to nasprotje najprej odpraviti z neposrednim zaslišanjem izvedencev komisije, kot sta predlagala toženca. Do pritožbenega očitka o zavračanju relevantnih dokaznih predlogov tožene stranke se pritožbeno sodišče ni opredelilo. V izjavi na predlog za izločitev je sodnica smiselno potrdila, da ima v zadevi že vnaprej ustvarjeno mnenje, saj je izjavila, da je ekonomično, da razsoja v zadevi, saj je v že zaključeni zadevi ugotovljen temelj zahtevka. Postopek P 49/2013 izrecno imenuje kot predhodni postopek, v katerem naj bi bil temelj iz te zadeve že ugotovljen. Ugotovitev, da je prvostopenjsko sodišče sledilo dokazom in predlogom strank in jih izvedlo, je v nasprotju z listinami v sodnem spisu, saj je drugi toženec v 18. pripravljalni vlogi 30. 9. 2019 določno predlagal neposredno zaslišanje izvedencev komisije, tega dokaza pa sodišče prve stopnje ni izvedlo niti ni tega obrazložilo. Razlogi sodišča druge stopnje glede načela ekonomičnosti in pospešitve pravdnega postopka se izkažejo zgolj za navidezne, brez prave vsebine in celo nasprotujejo dejanskemu teku dolgotrajnega postopka. V zvezi z izločitvijo sodnice zato drugi toženec uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi s 6. točko 70. člena ZPP, enako kot v zvezi z izločitvijo izvedenke pa tudi kršitev pravice do primerno obrazložene sodne odločbe.

38. Tožnik v odgovoru na revizijo trdi, da drugi toženec ni izkazal nobenega od izločitvenih razlogov za izvedenca po 247. členu v zvezi s 70. členom ZPP. Subjektivnega vidika nepristranskosti niti na formalni ravni ne izkaže. Strokovnosti izvedenke ne oporeka, ampak mu mnenje ne ustreza, ker zanj ni ugodno. S prekinitvijo tega pravdnega postopka je soglašal, zato kasnejše nasprotovanje in navedbe, da ga pravnomočno končan postopek o isti stvari ne zavezuje, po mnenju tožnika predstavlja nasprotovanje svojemu poprejšenjemu ravnanju (venire contra factum proprium), trditve, da v prejšnjem postopku ni mogel sodelovati, pa v nasprotju z institutom stranske intervencije, saj bi se lahko pridružil toženi zavarovalnici. V tem postopku se je pridobilo novo izvedensko mnenje, zato je neutemeljen očitek, da je sodišče uporabilo mnenje iz drugega sodnega spisa in zaobšlo prepoved uporabe dokazov. Drugi toženec se je imel možnost izjaviti o vsakem posameznem dokazu in sodelovati pri njegovi izvedbi. Meni, da je bila zahteva za izločitev izvedenke prepozna, ker je drugi toženec ni podal takoj, ko je zvedel, da je podan razlog za izločitev. Sodišče mora preprečiti zlorabo procesnih pravic. Drugi toženec je čakal na izid drugega pravdnega postopka in glede na to „prilagodil“ pravdanje v tej zadevi, kar uresničuje z manevrom zahteve za izločitev izvedenke. Neutemeljeno skuša ustvariti vtis, da je bila izvedenka vnaprej prepričana, da bo tudi v tej zadevi podala za tožnika „ugodno“ mnenje. Prav lahko bi mnenje spremenila, podobno, kot je storila komisija izvedencev, v kateri sta sodelovala prof. dr. Peter Pregelj in doc. dr. Janja Pretnar Oblak. To omaje stališče drugega toženca, da od izvedenca, ki je že podal mnenje, ni mogoče pričakovati spremenjenega mnenja. Določilo 219.a člena ZPP uvaja možnost, da se sme dokazno gradivo iz drugega sodnega postopka uporabiti v pravdnem postopku. Iz tega določila ne izhaja, da izvedenca, ki je o isti stvari že podal mnenje v enem sodnem postopku, ne bi bilo mogoče angažirati v drugem. Vsak izvedenec je dolžan mnenje podati vestno in skladno s pravili znanosti in stroke. Drugi toženec v reviziji presega dopuščeno vprašanje, saj problematizira z vsebino izvida in mnenja izvedenke. Očitek o razlogih za ugotavljanje vzročne zveze med zdravstvenim stanjem tožnika, invalidsko upokojitvijo in škodim dogodkom se nanaša na dejansko stanje, zaradi česar revizije ni mogoče vložiti. V zvezi z zavrnitvijo zahteve za izločitev sodnice pa tožnik pojasnjuje, da je pri navedbah o prepisu razlogov iz sodbe P 49/2013 drugi toženec „pozabil“ povedati, da so izpovedbe prič, ki so bile zaslišane v obeh postopkih, identične, prav tako gre za isto pogodbo o izvajanju storitev in v obeh postopkih izvedeni dokazi imajo praktično isto vsebino. Nekorektno je prikazovanje pristranskosti skozi odločbo Ustavnega sodišča Up-879/14, saj je sodnica glede temelja izvedla vse dokaze in sledila predlogom strank in nobeni stranki ni bila kršena pravica do sodnega varstva. Odločala je na podlagi dokazov, izvedenih v postopku in na tej podlagi sprejela dokazno oceno. Velja domneva osebne nepristranskosti sodnika. Z dokazom o nasprotnem drugi toženec ni uspel.

40. V obravnavanem primeru je bila izdana vmesna sodba, torej sodba o podlagi uveljavljenega odškodninskega tožbenega zahtevka. Izrek vmesne sodbe zajema celotno podlago zahtevka. V nadaljevanju postopka se bo obravnavala le še višina škode, ne pa tudi ostale predpostavke odškodninske obveznosti, ki neposredno zadevajo njen temelj. To velja tudi za vzročno zvezo med škodnim dogodkom in nastalo škodo. Izvedenci so bili v postopku postavljeni (tudi) zaradi ugotavljanja vzročne zveze med škodnim dogodkom tožnikovo invalidsko upokojitvijo ter njegovo nezmožnostjo za delo. Ni torej res, kar je zapisalo sodišče druge stopnje, da na pritožbene navedbe drugega toženca o poteku dokazovanja z izvedenci ni bilo treba odgovoriti, ker se sodišče prve stopnje z višino dosojene odškodnine še sploh ni ukvarjalo. Na to drugi toženec v reviziji utemeljeno opozarja in utemeljeno očita sodišču druge stopnje, da bi moralo odgovoriti na očitke o pristranskosti izvedenke in njeni morebitni obremenjenosti z že predhodno izdelanim mnenjem, pri katerem je vztrajala tudi v tej pravdni zadevi. Pri tem ne presega dopuščenega vprašanja, saj razen s trditvijo, da sta diametralno nasprotni, ne problematizira z vsebino podanih izvidov in mnenj, pač pa dopuščeno vprašanje in obseg presoje Vrhovnega sodišča presega tožnikova trditev, da je bila zahteva za izločitev izvedenke prepozna.

41. Ne glede na to, da je moralo Vrhovno sodišče že iz tega razloga ugoditi reviziji drugega toženca, v nadaljevanju podaja izhodišča za nadaljnjo presojo obstoja zatrjevane kršitve. Pravico do poštenega in nepristranskega sojenja zagotavlja Evropska konvencija o človekovih pravicah v 6. členu, v našem pravnem redu pa vsebino tega pravnega standarda zagotavljajo z Ustavo določene človekove pravice, med njimi zlasti pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do sodnega varstva iz 23. člena Ustave. Iz pravice do nepristranskega sojenja med drugim izhaja zahteva, da sodnik s stranko ali s spornim predmetom ne sme biti povezan tako, da bi to lahko povzročilo ali pa vsaj ustvarilo upravičen dvom, da sodnik v sporu ne more več odločiti objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev. Za obstoj nepristranskosti sojenja sta odločilna tako subjektivni kriterij, pri katerem gre za ugotavljanje osebnega prepričanja sodnika, ki odloča v konkretnem primeru, kot tudi objektivni kriterij, kjer gre za presojo, ali je sodnik v postopku zagotavljal uresničevanje procesnih jamstev tako, da je izključen vsak upravičen dvom v njegovo nepristranskost. Pri uresničevanju pravice do nepristranskega sojenja ni pomembno zgolj to, da je nepristranskost sojenja dejansko zagotovljena, temveč se mora ta odražati tudi navzven (t. i. videz nepristranskosti sojenja). Eden od najpomembnejših procesnih zakonskih institutov, ki služijo zagotovitvi človekove pravice do nepristranskega sojenja, je v pravdnem postopku institut izločitve sodnika (70. člen ZPP). Razloge, zaradi katerih sodnik ne sme sodelovati pri odločanju v konkretnem sporu, je mogoče razvrstiti v dve temeljni skupini: izključitveni razlogi (

) iz 1. do 5. točke 70. člena ZPP in odklonitveni razlogi (iudex suspectus) iz 6. točke 70. člena ZPP. Slednji v zakonu niso taksativno našteti, temveč so opredeljeni z generalno klavzulo, tj. če so podane druge okoliščine, ki vzbujajo dvom o sodnikovi nepristranskosti.

42. Izvedenca v postopku postavi sodišče, če je za ugotovitev ali razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga (243. člen ZPP). Gre torej za dokazno sredstvo, namenjeno ugotovitvi relevantnih dejstev, kar pa ne pomeni, da se z revizijo izpodbija dejansko stanje, kot očitno meni tožnik v odgovoru na revizijo, ko to večkrat izpostavi. Drugi toženec namreč izpodbija postopek dokazovanja z izvedencem (njegovo pravilnosti in korektnost), torej uveljavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka v zvezi z izvedbo tega dokaza, kar pa je dopusten revizijski razlog (prvi odstavek 370. člena ZPP).

43. Izvedenec v pravdi nastopa kot neke vrste strokovni pomočnik sodnika. Je pomemben procesni subjekt, saj je pogosto odločitev sodišča odvisna od njegovega mnenja. Zato sta pomembni tako njegova strokovnost kot tudi neodvisnost. Izvedenec je lahko izločen iz istih razlogov, iz katerih je lahko izločen sodnik (247. člen ZPP). Dejstvo, da je izvedenec sodeloval pri izdelavi izvida in mnenja v drugem sodnem postopku, samo po sebi ni razlog, ki bi narekoval njegovo izločitev.

Enako kot navedba, da je isti sodnik sodeloval pri odločanju o enakem pravnem vprašanju med istima pravdnima strankama v drugi pravdi, za utemeljitev kršitve pravice do nepristranskega sojenja ne zadošča,

tudi okoliščina, da je izvedenec že izdelal mnenje v drugi pravdi o istem vprašanju, ne bi smela povzročiti razumnega dvoma o njegovi nepristranskosti. Nepristranskost pomeni, da tisti, ki odloča oziroma podaja mnenje, ni zainteresiran za izid postopka ter da je odprt za dokaze in predloge obeh strank,

torej ne sme imeti vnaprej ustvarjenega mnenja o predmetu odločanja, odločitev pa mora biti sprejeta na podlagi dejstev in argumentov, ki so jih stranke predstavile v sodnem postopku, ne pa na podlagi informacij izven takšnega postopka.

A čeprav dejstvo, da je sodnik predhodno že odločal v povezani zadevi, samo po sebi praviloma ne pomeni kršitve nepristranskosti, je presoja odvisna od konkretnih okoliščin primera.

Podobno velja tudi za izvedenca. Tako bo v obravnavanem primeru treba upoštevati, da je tožena stranka postavitvi A. za izvedenko prav ves čas postopka nasprotovala, tudi sicer je nasprotovala, da v komisiji izvedencev sodeluje kdo od tistih, ki jih je pred pravdo angažiral sam tožnik. Prav tako se bo pred dokončno presojo treba opredeliti do stališča razpravljajoče sodnice, da glede na pravnomočno odločitev v zadevi P 49/2013 sploh ni bilo treba izvajati dokazov glede temelja odškodninske odgovornosti toženk. Takšen zapis namreč drugi toženec utemeljeno graja in na njem temelji njegov očitek o vnaprejšnji opredeljenosti sodnice.

44. Postopek v zadevi P 49/2013 ni bil prejudicialnega pomena za odločitev v tej zadevi. Predhodno (prejudicialno) vprašanje je namreč vprašanje, ali obstaja kakšna pravica ali pravno razmerje, o katerem še ni odločilo sodišče ali kakšen drug pristojen organ, od predhodne rešitve tega vprašanja pa je odvisna odločba sodišča. Tedaj lahko sodišče samo reši to vprašanje, če ni s posebnimi predpisi drugače določeno (prvi odstavek 13. člena ZPP), rešitev predhodnega vprašanja pa ima pravni učinek samo v pravdi, v kateri je bilo vprašanje rešeno (drugi odstavek 13. člena ZPP). Odločitev sodišča o obstoju odškodninske odgovornosti po temelju ne postne pravnomočna in ne zavezuje sodišča v novi pravdi.

Na drugačno presojo ne vpliva soglasje pravdnih strank, da se ta pravdni postopek prekine in (očitno iz razlogov ekonomičnosti, ki so se v nadaljevanju postopka izjalovili) nadaljuje šele po pravnomočnosti pravdnega postopka, v katerem se je obravnaval isti historični dogodek, a med drugimi pravdnimi strankami (tožnikom in zavarovalnico, pri kateri sta imela toženca zavarovano odgovornost), prav tako pa tudi ne dejstvo, da bi lahko toženca v pravdi, za katero sta očitno vedela, sodelovala kot stranska intervenienta. Ne gre niti za objektivno niti za subjektivno identiteto tožbenih zahtevkov, zato pravnomočna sodba P 49/2013 tožencev te pravde ne veže. S tem, da sta soglašala s prekinitvijo postopka, se nista odpovedala svojim procesnim pravicam v tem postopku in pravici predlaganja novih ali drugačnih dokazov, kot so bili izvedeni v predhodnem, v katerem sama nista sodelovala. Zato so tudi očitki o zlorabi pravic neutemeljeni.

45. Sklicujoč se na dokazni predlog, ki ga je podal v vlogi 30. 9. 2019, pa drugi toženec sodnici neutemeljeno očita, da na neenakopravno obravnavanje strank kaže okoliščina, da sodnica ni ugodila njegovemu predlogu za zaslišanje izvedencev in njihovem soočenju. Vlogo je namreč podal po pravnomočnosti vmesne sodbe, ko je sodišče prve stopnje že nadaljevalo postopek zaradi določitve višine odškodnine. Po pravnomočnosti vmesne sodbe pa je zaradi njenih prekluzivnih učinkov izključeno razpravljanje o odškodninskih predpostavkah, ki se tičejo temelja zahtevka. Podobnega predloga pa v postopku do izdaje vmesne sodbe toženca nista podala.

46. Vrhovno sodišče je tako ugotovilo, da sta reviziji utemeljeni. Tožnik utemeljeno uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava, zaradi česar sodišče druge stopnje ni izčrpalo vseh pritožbenih navedb prve toženke oziroma presojalo njene odgovornosti na drugih zatrjevanih podlagah, drugi toženec pa bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je določene pritožbene navedbe v zvezi z izločitvijo izvedenk, pa tudi sodnice, neutemeljeno štelo za nerelevantne in jih zato ni presojalo. Zato jima je ugodilo, sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP).

47. Odločitev o revizijskih stroških temelji na določilu tretjega odstavka 165. člena ZPP.

48. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenem v uvodu odločbe. Odločbo je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Glede tožnika velja to zlasti za navedbe o sodbi presenečenja in kršitvi pravice do pritožbe, glede drugega toženca pa za navedbe o neizvedbi predlaganega dokaza ogleda stopnic.

Pri tem se sklicuje na sklepa Vrhovnega sodišča II Ips 702/2008 in II Ips 19/2007 ter sklep VSC Cp 717/2013.

Tu se sklicuje na sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 597/2009.

9. in 13. točka obrazložitve sodbe prve stopnje.

8. točka obrazložitve sodbe druge stopnje.

11. točka obrazložitve sodbe prve stopnje.

Glej 32. točko te obrazložitve in 21. točko obrazložitve sodbe prve stopnje.

Prim. odločbe Ustavnega sodišča Up-679/06, U-I-20/07, Up-365/05 ter sodba in sklep Vrhovnega sodišča II Ips 51/2020 in II Ips 227/2018.

Podobno sodba Vrhovnega sodišča II Ips 132/2017, 18. točka obrazložitve.

Odločba Ustavnega sodišča Up-502/14, 15. točka obrazložitve.

Odločba Ustavnega sodišča Up-57/14, 5. točka obrazložitve.

Podrobneje o tem Aleš Galič, Pravica do sodnega varstva v novejši praksi Evropskega sodišča za človekove pravice, Pravosodni bilten št. 4/2013, stran 83-113, in odločba Ustavnega sodišča Up-57/14.

Odločba Ustavnega sodišča Up-39/95. Šlo je za primer, ko sta bili pravdni stranki v obeh postopkih celo isti, a se je v drugi pravdi odločalo o odškodnini za drugo vrsto škode.

Prva toženka je izrecno navedla, da zaslišanja izvedenke ne predlaga, ker njenega mnenja ne priznava, drugi toženec pa je predlagal, naj se uporabi le mnenje komisije izvedencev.

Zakon o gospodarskih javnih službah (1993) - ZGJS  - člen 53

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/1

Zakon o varstvu okolja (2004) - ZVO-1  - člen 149, 149/1-6, 149/4

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 13, 13/1, 13/2, 70, 70-6, 243, 247, 339, 339/1

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22, 23

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP) - člen 6

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.