VSRS Sodba I Ips 20253/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-04-29

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), Barbara Zobec, Mitja Kozamernik, dr. Mile Dolenc

stroški kazenskega postopka - sklep o stroških kazenskega postopka - zahteva za varstvo zakonitosti, vložena zoper sklep o stroških kazenskega postopka - premoženjskopravni zahtevek - premoženjskopravni zahtevek v kazenskem postopku

Prvostopenjsko sodišče bi v obravnavani zadevi moralo presoditi, ali nagrada zagovornika, priglašena za postopek s premoženjskopravnim zahtevkom, pomeni potrebno nagrado z vidika odzivanja obrambe, glede na dinamiko in potek kazenskega postopka.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, izpodbijani pravnomočni sklep se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

1. Predsednik senata Okrožnega sodišča v Mariboru je po končanem kazenskem postopku z uvodoma navedenim sklepom odločil, da se obtoženemu A. A. povrnejo nagrada in potrebni izdatki njegovega zagovornika v znesku 17.756,95 EUR, ki bo v roku tridesetih dni po pravnomočnosti sklepa izplačan iz sredstev sodišča na fiduciarni račun odvetniške pisarne. V presežku, to je delno glede nagrade za postopek z zahtevo za varstvo zakonitosti in glede nagrade za postopka na prvi stopnji in s pravnimi sredstvi o premoženjskopravnem zahtevku, v skupnem znesku 673.240,00 EUR, je priglašene stroške in nagrado pooblaščenega zagovornika zavrnil. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča v Mariboru je pritožbo obtoženčevega zagovornika zavrnil in zagovorniku naložil plačilo sodne takse.

2. Zoper pravnomočni sklep je zagovornik obtoženega A. A. vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve 92. in 96. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), Zakona o odvetniški tarifi (v nadaljevanju ZOdvT) ter 22., 23., 25. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS). Predlagal je, da Vrhovno sodišče izpodbijani pravnomočni sklep spremeni tako, da zagovorniku prizna nagrado tudi za postopka na prvi stopnji in s pravnimi sredstvi o premoženjskopravnem zahtevku, podrejeno, da izpodbijani pravnomočni sklep razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje, pri čemer naj preizkusi, ali sploh sme o tem odločati Okrožno sodišče v Mariboru. Po vložnikovem videnju so izpolnjene procesne predpostavke za obravnavanje zahteve, ker da je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, o katerem še ni sodne prakse in je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava in za razvoj prava preko sodne prakse.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovoril vrhovni državni tožilec mag. Harij Furlan in navedel, da pravica do obrambe obtožencu ni bila kršena in da sprejema stališče sodišča, da odvetnik do nagrade ni upravičen, če sodišče oškodovancu premoženjskopravnega zahtevka ni prisodilo, ampak ga je z njim napotilo na pravdo, saj o premoženjskopravnem zahtevku še ni bilo odločeno. Po mnenju vrhovnega državnega tožilca posamezna odločitev okrožnega sodišča še ne ustvari nezakonite sodne prakse, saj so sodniki pri odločanju samostojni, vezani na Ustavo in zakon, odločitev o konkretnem pravnem vprašanju pa ni pomembna za zagotovitev pravne varnosti.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obtožencu in njegovemu zagovorniku. O njem se je izjavil zagovornik in navedel, da vrhovni državni tožilec svojega stališča ni z ničemer utemeljil, niti ni upošteval v zahtevi citiranih sodb Vrhovnega sodišča iz katerih izhaja, da se mora obdolženec zoper premoženjskopravni zahtevek braniti in da je vse, kar bi pravico do svobodne izbire zagovornika omejevalo in ni nujno potrebno, treba razlagati za neskladno s pravico do poštenega postopka.

5. Po določbi prvega odstavka 420. člena ZKP je zahtevo za varstvo zakonitosti mogoče vložiti iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka tega člena (zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka po prvem odstavku 371. člena ZKP in drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te kršitve vplivale na zakonitost sodne odločbe) po pravnomočno končanem kazenskem postopku zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil končan kazenski postopek, zoper drugo odločbo pa le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo.

6. V obravnavani zadevi je zahteva za varstvo zakonitosti vložena zoper pravnomočni sklep sodišča o povrnitvi potrebnih izdatkov in nagrade pooblaščenega zagovornika obtožencu, torej zoper drugo odločbo, s katero kazenski postopek ni bil pravnomočno končan. Vrhovno sodišče je zato moralo najprej preizkusiti, ali so izpolnjeni pogoji za njeno obravnavanje, ki so določeni v prvem odstavku 420. člena ZKP.

7. Vložnik izpodbija odločitev sodišča v delu, v katerem je sodišče zavrnilo priglašeno nagrado zagovornika za postopek na prvi stopnji o premoženjskopravnem zahtevku in za postopek s pravnimi sredstvi o premoženjskopravnem zahtevku. Izpostavlja vprašanje upravičenosti zagovornika do nagrade oziroma obdolženca do povrnitve nagrade za opravljeno delo zagovornika med kazenskim postopok v primeru, ko je bilo opravljeno več kot eno sojenje in vprašanje upravičenosti zagovornika do nagrade za postopek s premoženjskopravnim zahtevkom oziroma obdolženca do povrnitve te nagrade v primeru, ko sodišče oškodovanca s priglašenim premoženjskopravnim zahtevkom napoti na pravdo. Vrhovno sodišče ugotavlja, da se o navedenih vprašanjih še ni izreklo.

8. V zadevi I Ips 25224/2012 z dne 12. 5. 2016, na katero se izpodbijani sklep sklicuje, je presojalo, ali je oškodovančev pooblaščenec upravičen do nagrade za postopek s premoženjskopravnim zahtevkom v primeru, ko sodišče o zahtevku ne razsodi. Upoštevaje pomen pravice do obrambe z zagovornikom, ki je v 12. členu ZKP opredeljena kot eno temeljnih načel kazenskega postopka, Vrhovno sodišče ugotavlja, da v zahtevi za varstvo zakonitosti izpostavljeni pravni vprašanji ter uveljavljani kršitvi prvega in drugega odstavka 92. člena in prvega odstavka 96. člena ZKP, presegata pomen konkretne kazenske zadeve in sta pomembni za zagotovitev enotne uporabe prava. Vrhovno sodišče je zato zahtevo za varstvo zakonitosti sprejelo v obravnavo.

9. V obravnavani zadevi je bilo obtožencema sojeno dvakrat. V prvem sojenju sta bila spoznana za kriva, A. A. kaznivega dejanja napeljevanja h kaznivemu dejanju zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po drugem in prvem odstavku 240. člena v zvezi s 37. členom KZ-1, B. B. pa kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po drugem in prvem odstavku 240. člena KZ-1; oškodovani gospodarski družbi je bil delno prisojen premoženjskopravni zahtevek, s preostankom zahtevka je bila napotena na pravdo. Vrhovno sodišče je pravnomočno sodbo razveljavilo in zadevno vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ponovljenem sojenju je bila zoper obtoženca s sodbo Višjega sodišča v Mariboru II Kp 20253/2014 z dne 19. 8. 2020 obtožba pravnomočno zavrnjena. Sodišče je oškodovanko s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo in odločilo, da stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obtožencev ter potrebni izdatki in nagrada njunih zagovornikov bremenijo proračun.

10. Zagovornik v zahtevi graja stališče predsednika senata, da se nagrada zagovorniku za postopek o premoženjskopravnem zahtevku odmeri in posledično obdolžencu povrne le, kadar sodišče premoženjskopravni zahtevek upravičencu prisodi v celoti ali deloma. Trdi, da položaja oškodovanca in njegovega pooblaščenca na eni strani ter obdolženca in njegovega zagovornika na drugi strani nista enaka, temveč diametralno nasprotna, zato se je sodišče neutemeljeno sklicevalo na odločbo I Ips 25224/2012, ki se nanaša na nagrado oškodovančevega pooblaščenca. Po mnenju vložnika je odločitev sodišča, da v primeru napotitve oškodovanca s premoženjskopravnim zahtevkom na pravdo, nagrada za postopek s premoženjskopravnim zahtevkom obdolženčevemu zagovorniku ne more biti priznana, v nasprotju s 7. točko drugega odstavka 92. člena oziroma prvim odstavkom 96. člena ZKP in obdolženčevo pravico do obrambe, ter pomeni poseg v enako varstvo pravic in načelo enakosti, ki ju zagotavljata 22. in 14. člena URS. Če bi stališče predsednika senata sprejeli, bi se po mnenju vložnika obdolženec, zoper katerega je bil premoženjskopravni zahtevek priglašen, brez stvarno utemeljenega razloga znašel v slabšem položaju od obdolženca, zoper katerega tak zahtevek ni bil priglašen, saj v nobenem primeru ne bi bil upravičen do povrnitve teh stroškov oziroma nagrade pooblaščenega zagovornika.

11. Vložniku je treba pritrditi, da sta položaja obdolženca in oškodovanca v kazenskem postopku bistveno različna in zato neprimerljiva. Kot navaja, ima oškodovanec v kazenskem postopku možnost uveljavljati premoženjskopravni zahtevek, obdolženec pa se do tega zahtevka, če je priglašen, mora opredeliti, sicer tvega, da ga bo oškodovancu dolžan plačati. Ne more namreč vedeti, kako bo sodišče presodilo in kakšna bo njegova končna odločitev. Zagovornik zato utemeljeno izpostavlja, da položajev oškodovančevega pooblaščenca in obdolženčevega zagovornika ni mogoče enačiti. Z opiranjem na razloge sodbe I Ips 25224/2012 z dne 12. 5. 2016 je sodišče tako pri presoji povrnitve potrebne nagrade in izdatkov zagovornika obtožencu, izhajalo iz napačnega izhodišča.

12. Prvi odstavek 96. člena ZKP določa, da stroški postopka obremenjujejo proračun, če se postopek ne konča z obsodilno sodbo. Med stroške kazenskega postopka, ki obremenjujejo proračun, spadajo vsi stroški iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obdolženca ter potrebni izdatki in nagrada njegovega zagovornika. Zakon v citirani določbi govori torej o „potrebni nagradi“ zagovornika, ki obremenjuje proračun, če se postopek ne konča z obsodilno sodbo. To pomeni, da sodišče ni dolžno priznati nagrade za vsako, tudi nepotrebno opravljeno delo zagovornika, po drugi strani pa to ne pomeni, da je zagovornik upravičen do nagrade samo, če je bilo njegovo delo uspešno, oziroma če je bila njegova vloga utemeljena.

Sodišče je upravičeno presoditi, ali je bila potrebna oprava dejanja, za katerega se uveljavlja nagrada.

Katera je potrebna nagrada zagovornika je torej dejansko vprašanje,

ki ga mora sodišče razrešiti v vsakem posameznem primeru, ob upoštevanju teka kazenskega postopka in enakopravnosti med strankami, ki so udeležene v postopku. Glede na navedeno bi prvostopenjsko sodišče v obravnavani zadevi moralo presoditi, ali nagrada zagovornika, priglašena za postopek s premoženjskopravnim zahtevkom, pomeni potrebno nagrado. To pomeni, da bi moralo ugotoviti in presoditi, ali je obtoženčev zagovornik v zvezi s priglašenim premoženjskopravnim zahtevkom opravil delo oziroma procesna dejanja, ki presegajo obrambo obtoženca zoper kazenskopravni očitek in so bila potrebna zato, da bi se obtoženec obranil plačila premoženjskopravnega zahtevka. V tem primeru je, ne glede na izid adhezijskega postopka, zagovornik upravičen do nagrade za postopek s premoženjskopravnim zahtevkom, obdolženec, ki je upravičen do povrnitve stroškov kazenskega postopka pa do povrnitve te potrebne nagrade. Če pa je obtoženčeva obramba zoper glavno stvar hkrati predstavljala tudi obrambo obtoženca zoper premoženjskopravni zahtevek in v zvezi z njim zagovornik ni opravil (dodatnega) dela ali dejanj, ki bi jih terjal sam priglašeni zahtevek, do te dodatne nagrade ni upravičen. Ker je prvostopenjsko sodišče izhajalo iz napačne predpostavke, da zagovorniku nagrada ne pripada, navedenih dejanskih okoliščin ni ugotavljalo, niti ni presojalo ali nagrada zagovornika, priglašena za postopek o premoženjskopravnem zahtevku, pomeni potrebno nagrado z vidika odzivanja obrambe, glede na dinamiko in potek kazenskega postopka, kar pomeni kršitev prvega odstavka 96. člena ZKP.

13. Vložnik nasprotuje tudi razlogom zunajobravnavnega senata, da nagrada zagovorniku ne pripada (in se posledično obtožencu ne povrne) tudi zato, ker je Vrhovno sodišče sodbo z delno prisojenim premoženjskopravnim zahtevkom razveljavilo in zadevo vrnilo v novo sojenje, v katerem je bila pravnomočno izrečena zavrnilna sodba, s katero je bila oškodovanka s premoženjskopravnim zahtevkom napotena na pravdo. Pritrditi mu gre, da je stališče senata, ki izhaja iz razlogov sklepa, da je zagovornik v primeru, ko je bilo opravljeno več kot eno sojenje, upravičen do nagrade za opravljeno potrebno delo (in posledično obdolženec do povračila te nagrade) le med zadnjim sojenjem oziroma le glede na končni izid postopka, v nasprotju z določbo prvega odstavka 96. člena ZKP v zvezi z določbo prvega in drugega odstavka 92. člena ZKP. Iz določbe prvega odstavka 92. člena ZKP izhaja, da so stroški kazenskega postopka izdatki, ki nastanejo v kazenskem postopku ali zaradi njega. Gre za vse stroške, ki nastanejo v kazenskem postopku od njegove uvedbe do pravnomočnega končanja pa tudi stroške, ki nastanejo, med drugim, v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi po pravnomočno končanem kazenskem postopku.

Mednje skladno s 7. točko drugega odstavka 92. člena ZKP spadajo med drugim tudi nagrada in potrebni izdatki zagovornika. V skladu s prvim odstavkom 96. člena ZKP je obdolženec, ki ni bil obsojen, upravičen do povrnitve svojih potrebnih izdatkov, kakor tudi do povrnitve potrebne nagrade in izdatkov svojega zagovornika. Navedena določba se na podlagi 98. člena in 98. a člena ZKP smiselno uporablja tudi glede plačila stroškov, ki nastanejo pri višjem sodišču in v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi. Glede na navedeno, se določba prvega odstavka 96. člena ZKP nanaša na celoten kazenski postopek, ne le na zadnje sojenje. To pomeni, da mora sodišče, ko odloča o povrnitvi potrebnih izdatkov in nagrade zagovornika obdolžencu, presoditi potrebnost procesnih dejanj zagovornika, opravljenih med celotnim kazenskim postopkom, ne le med zadnjim sojenjem. Drugačna razlaga prvega odstavka 96. člena ZKP bi bila v nasprotju z določbo 12. člena ZKP v zvezi z 29. členom URS, ki določa, da ima obdolženec pravico, da se brani s strokovno pomočjo zagovornika, kar je bistven element pravice do poštenega sojenja, saj zagotavlja dejansko enakopravnost strank v kazenskem postopku. Če zagovorniku niso priznani stroški za delo, ki je bilo v postopku opravljeno in tudi potrebno zato, da je obdolženca razbremenil odgovornosti, je s tem poseženo v obdolženčevo pravico do obrambe. Navedena pravica obsega pravno pomoč zagovornika tudi pri nasprotovanju premoženjskopravnemu zahtevku, kot navaja vložnik. Pritrditi mu gre, da je stališče, ki ga je zavzel zunajobravnavni senat, v nasprotju tudi s pravico do pravnega sredstva iz 25. člen URS in načelom enakosti iz 14. in 22. člena URS, saj bi bil v skladu z njim obdolženec, zoper katerega je bilo opravljeno več kot eno sojenje brez stvarno utemeljenega razloga v slabšem položaju od obdolženca, ki mu je bilo sojeno enkrat.

14. Ker je v obravnavani zadevi podana kršitev prvega odstavka 96. člena ZKP, je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo, izpodbijani pravnomočni sklep razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje (prvi odstavek 426. člena ZKP).

Sodišče lahko oškodovancu premoženjskopravni zahtevek deloma ali v celoti prisodi le, kadar obdolžencu izreče obsodilno sodbo, v tem primeru pa je obdolženec v skladu s prvim odstavkom 95. člena ZKP dolžan povrniti stroške kazenskega postopka oziroma stroške svojega pooblaščenega zagovornika vedno nosi sam.

Š. Horvat: Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 212, sodba VSRS I Ips 38426/2014 z dne 14. 2. 2019.

Š. Horvat: Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 223 - 224.

Ibidem, primerjaj tudi sodbe VSRS I Ips 345/2005 z dne 13. 4. 2006, I Ips 502/2007 z dne 5. 6. 2008, I Ips 46367/2010 z dne 20. 12. 2012.

Š. Horvat: Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 211 in 231.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 96.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 92.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.