VSRS Sodba II Ips 66/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-09-01

Civilno-gospodarski oddelek, civilni senat

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), mag. Nina Betetto, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec

izselitev iz stanovanja - nezakonita izselitev - pravica do nedotakljivosti stanovanja - pravica do zasebnosti - pravica do osebnega dostojanstva - dolžnost hrambe premičnin - neustrezna hramba - uničenje stvari - premoženjska škoda - deljena odgovornost - prispevek k nastanku škode - dolžnost zmanjševanja škode - plačilo stroškov hrambe - neposredna posest - višina odškodnine - dopuščena revizija

Odprava poglavitnega vzroka za nastajanje škode (z vrnitvijo posesti spornega stanovanja tožnici oziroma z njeno ponovno vselitvijo vanj) je bila res odvisna od volje tožencev (iz dejanskih ugotovitev ne izhaja, da bi toženca imela utemeljene razloge za tako ravnanje). Vendar tudi v tem primeru oškodovanec ni oproščen svoje dolžnosti zmanjševanja oziroma preprečevanja škode, če ta zanj ne bi predstavljala pretežkega dodatnega bremena oziroma bi bila njena opustitev očitno nerazumna. Tako je pravilna odločitev sodišč prve in druge stopnje, da je tožnica brez utemeljenih razlogov opustila razumne ukrepe za zmanjševanje oziroma preprečevanje škode in je zato izpolnjen pogoj za uporabo instituta delne razbremenitve odgovornosti tožencev za obravnavano škodo iz 171. člena OZ.

Pri oceni tožničinega soprispevka k nastanku škode pa je treba upoštevati, da je bilo ravnanje tožencev nezakonito, samovoljno in grobo ter je pomenilo kršitev tožničine pravice do nedotakljivosti stanovanja (36. člen URS), pravice do zasebnosti (35. člen URS) in pravice do osebnega dostojanstva (34. člen URS). To njuno ravnanje, je bilo poglaviten vzrok za nastalo škodo, možnost njegove odprave pa je bila ves čas v sferi tožencev. Toženca sta bila zato dolžna poskrbeti za ustrezno hrambo tožničinih stvari, pri čemer pa tudi nista bila skrbna. Ob tem je zelo pomembno, da toženca nista ubrala pravne poti, saj bi morala prisilno izvršitev začasne odredbe izpeljati v izvršilnem postopku, potem ko pa začasne odredbe nista opravičila z vložitvijo tožbe, pa je ta sploh prenehala (278. člen ZIZ). V nasprotju z njima je tožnica takoj po nezakoniti izselitvi sprožila ustrezne sodne postopke za odpravo protipravnega stanja, ki sta ga povzročila toženca, ter za razliko od njiju pri tej pravno pravilni poti vseskozi dosledno vztrajala. Glede na določbe 425. člena ZPP in 11. člena ZIZ, ki narekujejo hitro postopanje v pravdah zaradi motenja posesti in postopkih izvršbe, je utemeljeno verjela, da bodo ti postopki zaključeni v roku, v katerem se stanje njenih stvari ne bo (dodatno) poslabšalo. Upoštevajoč navedeno Vrhovno sodišče ocenjuje, da pravilna uporaba drugega odstavka 171. člena OZ narekuje odločitev, da tožničin prispevek nastanku škode znaša le 35%.

I. Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje v I. točki izreka spremeni tako, da se pritožbi tožeče stranke delno ugodi ter se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako:

- da se v II. točki izreka znesek „10.614,06 EUR“ nadomesti z zneskom „13.798,27 EUR“;

- v III. točki izreka v zvezi s sklepom sodišča prve stopnje z dne 19. 6. 2020 pa tako, da se delež „48,91 %“ nadomesti z deležem „64 %“, delež „51,09 %“ z deležem „ 36 %“ ter znesek „277,89 EUR“ z zneskom „1.569,74 EUR“,

sicer pa se pritožba zavrne in v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Vsaka stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka.

1. Tožnica je s tožbo z dne 7. 7. 2017 od sodišča zahtevala, naj razsodi, da sta ji toženca dolžna nerazdelno plačati odškodnino 21.698,33 EUR za premoženjsko škodo zaradi poškodbe in uničenja njenih premičnih stvari (stanovanjske opreme in osebnih predmetov). Navaja, da sta škodo povzročila toženca oziroma njun pravni prednik z odstranitvijo premičnin pri nezakoniti izselitvi tožnice iz stanovanja ter z njihovo neustrezno hrambo. Toženca sta med drugim ugovarjala, da je tožnica s svojimi ravnanji prispevala k nastanku obravnavane škode v deležu 80 %.

2. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku delno ugodilo in tožencema naložilo, da sta nerazdelno dolžna tožnici plačati odškodnino v višini 10.614,06 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 1. 2015 dalje do plačila (I. točka izreka sodbe), v presežku (to je glede zneska 11.084,27 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 1. 2015 dalje do plačila) pa je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka sodbe). Odločilo je še, da sta toženca dolžna nerazdelno povrniti tožnici 48,91 % njenih pravdnih stroškov, tožnica pa nerazdelno tožencema 51,09 % njunih pravdnih stroškov (III. točka izreka sodbe). Presodilo je, da sta k nastali škodi prispevali obe pravdni stranki v enakem obsegu. Toženca sta odgovorna na podlagi prvega odstavka 131. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju: OZ), ker sta samovoljno odpeljala stvari iz stanovanja in jih hranila na neprimeren način, tožnica pa je tudi sama prispevala k nastanku škode, ker je s tem, ko ni prevzela ključev skladišč oziroma ni izbrala skladišča, povzročila, da je bila škoda večja, kot bi bila sicer (171. člen OZ). Sklicevalo se je na zadevo Vrhovnega sodišča II Ips 283/2001.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnice zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (I. točka izreka sodbe) ter odločilo, da vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka (II. točka izreka).

4. Po pravnomočnosti prvostopenjske sodbe je sodišče prve stopnje s sklepom o višini stroškov z dne 19. 6. 2020 odločilo, da sta toženca dolžna tožnici povrniti njene pravdne stroške v znesku 277,89 EUR v roku 15 dni od prejema tega sklepa, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po poteku izpolnitvenega roka dalje do plačila.

5. Vrhovno sodišče je zoper odločitev sodišča druge stopnje s sklepom II DoR 256/2020 z dne 6. 1. 2021 tožnici dopustilo revizijo glede vprašanja: ali je tožnica, ki je bila nezakonito izseljena iz stanovanja, dolžna prevzeti riziko in stroške hrambe izseljenih premičnin in če tega ne stori, ali je v takem primeru prispevala 50 % k nastali škodi zaradi neustrezne hrambe?

6. Na podlagi tega sklepa tožnica zoper sodbo sodišča druge stopnje vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, naj revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožnici prisodi še 10.614,06 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 1. 2015 dalje do plačila, vse s stroškovno posledico.

7. Opozarja, da sta toženca nedobroverna posestnika premičnin v skladu s tedanjim tretjim odstavkom 39. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v nadaljevanju ZTLR) oziroma sedaj tretjim odstavkom 96. člena Stvarnopravnega zakonika (v nadaljevanju SPZ). Ta določa, da je nedobroverni posestnik dolžan povrniti škodo, nastalo s poslabšanjem ali uničenjem stvari, razen če bi ta škoda nastala tudi tedaj, ko bi bila stvar pri lastniku. Če bi bile stvari pri njej v stanovanju na ..., kamor bi toženca po pravnomočnem motenjskem sklepu in izdanem sklepu o izvršbi morala vrniti stvari, do njihovega poškodovanja ali uničenja sploh ne bi moglo priti. Ne strinja se z zaključki sodišča druge stopnje, da bi morala premičnine sprejeti v hrambo oziroma v posest na podlagi temeljnih načel OZ (6., 7. in 10. člen). Izpostavlja, da sta toženca zavlekla motenjsko pravdo na 7 let in nato še izvršilni postopek za nadaljnjih 7 let, v tem obdobju pa nista niti enkrat pokazala pripravljenosti za njeno ponovno vselitev po pravnomočnem sklepu, ampak sta raje sprejemala denarne kazni sodišča v izvršilnem postopku. Tožnica sprašuje, kakšna škoda je bila povzročena tožencema s tem, ko ni hotela sprejeti ključev od skladišč. Sprašuje tudi, ali bi morala od tožencev prevzeti strošek hrambe teh premičnin in skrb zanje in če, za koliko časa. Poudarja, da sodišči prve in druge stopnje očitno od oškodovanca zahtevata ne samo, da trpi protipravno ravnanje, ampak da tudi sam financira ustrezno hrambo nastalega protipravnega stanja. Po njunem stališču bi morala celo prodati del svojih premičnin zato, da bi lahko zmanjševala morebitno škodo na preostalih premičninah. Poudarja, da je bilo izključno od odločitve tožencev odvisno, kdaj se bo protipravno stanje nezakonite deložacije odpravilo in kdaj bo prišlo do ponovne vselitve. S tem, ko je vztrajala na ponovni vselitvi in prejemu stvari na naslovu, kjer ji je bila motena posest, škode ni povzročala, niti je ni povečala. Če bi sprejela ključe od prostorov, v katerih so bile hranjene njene premičnine, bi s tem potrdila, da se strinja s takim neustreznim načinom hrambe in da pristaja na selitev, če pa se s takim načinom hrambe ne bi strinjala, bi morala stvari preseliti na drugo lokacijo in nositi tudi stroške takega skladiščenja, kar pa finančno ni bila sposobna. Meni, da ni ravnala v nasprotju s 171. členom OZ, pa tudi če bi obstajalo njeno dolžnostno ravnanje, delež sokrivde ne bi smel biti višji od 10 %. Tožnica poudarja, da toženca nista samo povzročila nezakonitega stanja, ampak sta takšno protipravno stanje vzdrževala in pri njem celo vztrajala potem, ko sta bila s pravnomočno odločbo pozvana, da obveznost izpolnita. Popolna aroganca in ignoranca tožencev do pravnomočnih sodnih odločb in njuno protipravno ravnanje do tožnice ne more imeti iste teže pri odgovornosti za nastanek škode na premoženju tožnice. Meni, da sklicevanje sodišča na sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 283/2001 ni primerno. Za razliko od oškodovancev v citirani zadevi zoper njo ni potekal noben izvršilni postopek, ampak je šlo za protipravno, nasilno in nezakonito deložacijo. Tožnica se sklicuje na sklep Vrhovnega sodišča II Ips 326/2016 z dne 31. 5. 2018 in izpostavlja, da če dolžnik, čigar premičnine so bile izseljene zakonito v sodnem izvršilnem postopku, ne nosi bremena oziroma posledic izgube in uničenja stvari, potem je skrajno nelogično, da bi tožnica, ki je bila izseljena v nezakonitem postopku, morala trepeti posledice izgube ali uničenja stvari zaradi neustrezne hrambe. Poudarja še, da ji noben predpis ne nalaga obveznosti hrambe deložiranih premičnin.

8. Sodišče je revizijo vročilo tožencema, ki sta nanjo odgovorila. Predlagata, naj revizijsko sodišče revizijo zavrne in tožnici naloži plačilo njunih revizijskih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Navajata, da so bile stvari tožnice od leta 2000 naprej skladiščene v primernem prostoru. V času trajanja postopkov, ki so potekali v zvezi s spornim stanovanjem na ..., sta večkrat neuspešno poskusila tožnici izročiti premičnine, vendar jih ta nikoli ni želela prevzeti, niti izbrati skladišča, kjer naj se hranijo, prav tako ni hotela sporočiti naslova, kam naj se dostavijo premičnine. Tožnica je s svojimi ravnanji prispevala k temu, da so se stvari skladiščile dlje časa, kot je bilo treba, navedeno pa je vplivalo tudi na njihovo slabšo ohranjenost.

10. Iz dejanskih ugotovitev sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano (drugi odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku; v nadaljevanju ZPP), izhaja:

– tožnica je bila posestnica stanovanja na naslovu Ulica 5, M., v lasti tožencev;

– Okrajno sodišče v Mariboru je na predlog tožencev zaradi nujnih vzdrževalnih del na strehi objekta na Ulici 5 zoper tožnico dne 13. 7. 2000 izdalo začasno odredbo, s katero ji je naložilo, da se mora v 15 dneh začasno izseliti iz navedenega stanovanja; odločilo je še, da začasna odredba velja do vložitve ustrezne tožbe tožencev, pri čemer je tožencema za to določilo rok 6 mesecev; tožnica je zoper začasno odredbo vložila ugovor, toženca pa nista zahtevala prisilne izvršitve izdane začasne odredbe, niti nista izdane začasne odredbe opravičila z vložitvijo ustrezne tožbe;

– toženca sta dne 8. 9. 2000 nasilno odprla vrata tega stanovanja ter premičnine in osebne stvari tožnice v njeni odsotnosti odpeljala, na vhodnih vratih pa sta zamenjala ključavnico; ravnanje tožencev ni bilo v skladu s pravnimi možnostmi, temveč je bilo samovoljno, česar sta se zavedala; grobo sta posegla v zasebno sfero oziroma intimo tožnice;

– toženca sta del tožničinih stvari odpeljala v manjše stanovanje (38 m²) na Cesti 88 v M., ki sta ga najela za tožnico in zanj plačevala najemnino 6 mesecev, del pa v leseno lopo na naslovu Ulica 10, M.; že na dan izselitve sta tožnici ponudila ključe najetega stanovanja in lope, vendar jih je tožnica zavrnila;

– dne 20. 9. 2000 je tožnica zoper toženca vložila tožbo zaradi motenja posesti, njenemu tožbenemu zahtevku je bilo ugodeno s sklepom Okrajnega sodišča v Mariboru II P 235/2006 z dne 12. 4. 2007;

– toženca sta o kraju hrambe premičnin obvestila tožničino odvetnico 11. 9. 2000, 6. 10. 2000 sta jo prosila, naj jima v 8 dneh sporoči, kam naj odpeljeta stvari s Ceste 88, 9. 10. 2000 pa je bil v okviru pravde zaradi motenja posesti opravljen ogled stanovanja na Cesti 88 in lope na Ulici 10, na katerem je sodišče tožnico pozvalo k prevzemu ključev, vendar je tožnica njihov prevzem ponovno zavrnila, in sicer je zaradi morebitnih poškodb na stvareh zahtevala, da stvari prevzame sodni cenilec;

– toženca sta nato 1. 11. 2000 tožničini odvetnici sporočila naslove štirih skladišč in ji dala na voljo tri dni, da izbere eno; tožnica izbire ni sporočila, toženca pa sta 15. 11. 2000 sklenila najemno pogodbo za skladišče na Ulici 89 in 23. 11. 2000 tožničino odvetnico obvestila, da sta stvari iz Ceste 88 preselila v to skladišče ter preko nje tožnico pozvala k prevzemu ključev, česar tožnica ni storila;

– tožnica je na podlagi pravnomočnega sklepa Okrajnega sodišča v Mariboru II P 235/2006 z dne 12. 4. 2007 (ki je postal pravnomočen dne 2. 10. 2007 in izvršljiv dne 12. 6. 2008) zoper toženca dne 11. 7. 2008 sprožila izvršilni postopek;

– toženca sta nato tožničine stvari iz skladišča na Ulici 89 preselila v zidano lopo na Cesti 18, kjer si jih je tožnica s pravnim prednikom tožencev ogledala v letu 2010; tožnica tudi ključev tega prostora ni hotela prevzeti;

– dne 16. 9. 2012 sta toženca tožnico obvestila, da bosta stvari odpeljala v javno skladišče, če ne bo sporočila, kam naj jih dostavita;

– tožnica je bila premičnine pripravljena sprejeti le v stanovanju na naslovu Ulica 5, M. oziroma v okviru izvršilnega postopka;

– prevzem in izročitev premičnin je naposled v izvršilnem postopku dne 16. 1. 2015 opravil izvršitelj A. Š.; na naslovu Ulica 10 ni bilo najdenih nobenih premičnin, le sledovi porušene lope; večina stvari na Cesti 18 ni bilo najdenih, veliko stvari je bilo najdenih delno, nekaj stvari je bilo najdenih in vrnjenih, pri čemer so bile premičnine, ki niso bile iz polivinil klorida, keramike ali stekla, vlažne, preperele in plesnive;

– škoda je nastala zaradi protipravne izselitve in odvzema stvari ter neustrezne hrambe; ugotovljeno je bilo, da lopa Ulici 10 ni bila primerna za shranjevanje stvari, saj je bila v razpadajočem stanju, prav tako pa so bile neprimerno shranjene tudi stvari na Cesti 18 (zidana lopa, polna do zadnjega kotička, zidovi vlažni in plesnivi ter na tleh zemlja); toženca sta se zavedala, da tožničine stvari skladiščita na neprimeren način;

– vrednost uničenih, neuporabnih oziroma izgubljenih stvari znaša 21.228,11 EUR;

– med tožničinimi stvarmi je bilo ob izselitvi veliko kvalitetnega pohištva, ki bi ga bilo mogoče prodati, pri čemer tožnica ni trdila, da bi prav vse premičnine rabila za dostojno življenje.

11. Neutemeljene so revizijske navedbe, da je sodišče druge stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, da je tudi tožnica prispevala k nastanku škode.

12. Oškodovančeva dolžnost zmanjševanja škode je eno od načel odškodninskega prava, ki je uzakonjeno v 171. členu OZ. Po tej določbi oškodovanec ni upravičen do odškodnine za škodo, ki bi se ji lahko izognil, a se ji ni zaradi lastnega nerazumnega oziroma neskrbnega ravnanja. Odprava poglavitnega vzroka za nastajanje škode (z vrnitvijo posesti spornega stanovanja tožnici oziroma z njeno ponovno vselitvijo vanj) je bila res odvisna od volje tožencev (iz dejanskih ugotovitev ne izhaja, da bi toženca imela utemeljene razloge za tako ravnanje). Vendar tudi v tem primeru oškodovanec ni oproščen svoje dolžnosti zmanjševanja oziroma preprečevanja škode, če ta zanj ne bi predstavljala pretežkega dodatnega bremena oziroma bi bila njena opustitev očitno nerazumna.

13. Pri presoji oškodovančeve dolžnosti zmanjševanja škode pa ni mogoče zahtevati nesorazmernih naporov in dodatnih stroškov. Tako ima tožnica prav, da ni bila dolžna plačevati oziroma zalagati stroškov hrambe premičnin v primernem skladišču. Še zlasti ne, ker očitno ni šlo za krajše časovno obdobje. Je pa pravilna odločitev sodišč prve in druge stopnje, da je bilo v smislu zmanjševanja oziroma preprečevanja škode od tožnice utemeljeno pričakovati, da bo sprejela ključe (sicer manjšega) stanovanja na Cesti 88, ki sta ga za tožnico najela toženca in vanj shranila del njenih stvari, da bo sporočila izbiro med več skladišči, ki sta jih ponudila toženca in da bo v stanovanju, kjer je dejansko bivala, shranila vsaj kakšno stvar ali prodala del pohištva, ki ga ni potrebovala za življenje ter vsaj v zvezi s tem sprejela ključe skladišč in lope na Ulici 10. Iz dejanskih ugotovitev ne izhaja, da bi morala zato nositi dodatne stroške, ali da bi bilo to povezano s prehudimi dodatnimi bremeni zanjo. Ker pa bi tožnica s tem le zmanjševala oziroma preprečevala škodo in na ta način ravnala v okviru svoje dolžnosti iz 171. člena OZ, to tudi ne bi moglo pomeniti, da se je strinjala z izselitvijo in da je dokončno pristala na tak način hrambe, niti, da se je zavezala poskrbeti za vse svoje stvari.

14. Tožnica se dolžnosti zmanjševanja oziroma preprečevanja škode tudi ne more razbremeniti s sklicevanjem na določbo tretjega odstavka 39. člena prej veljavnega ZTLR oziroma določbo tretjega odstavka 96. člena sedaj veljavnega SPZ. Z neutemeljenim zavračanjem ključev najetega stanovanja, skladišč in lope je namreč tožnica preprečila tudi, da bi bile stvari v njeni neposredni posesti.

15. Neutemeljeno je tudi tožničino sklicevanje na primera iz sodne prakse v zvezi z dolžnikovo škodo v izvršilnih postopkih. Res je sicer, da tožnica ni bila dolžnica v izvršilnem postopku, da njena deložacija ni bila zakonita ter da ni dolžna nositi stroškov hrambe premičnin, vendar to ne pomeni, da ni, kot je bilo že pojasnjeno, zavezana k zmanjševanju škode.

Vrhovno sodišče je v bolj primerljivi zadevi II Ips 369/2011, v kateri je bila prav tako izven izvršilnega postopka opravljena nezakonita deložacija tožeče stranke, poudarilo, da oškodovanka brez utemeljenega razloga v obdobju, ko je bilo še plačano skladiščenje ob deložaciji odpeljanih stvari, le-teh ni prevzela, s čimer bi lahko bistveno zmanjšala škodo.

Ta primer je izpostavilo že sodišče druge stopnje, tožnica pa ga v reviziji povsem prezre.

16. Tako je pravilna odločitev sodišč prve in druge stopnje, da je tožnica brez utemeljenih razlogov opustila razumne ukrepe za zmanjševanje oziroma preprečevanje škode in je zato izpolnjen pogoj za uporabo instituta delne razbremenitve odgovornosti tožencev za obravnavano škodo iz 171. člena OZ. Vendar pa tožnica utemeljeno opozarja, da sta sodišči prve in druge stopnje njen soprispevek k nastali škodi ocenili previsoko.

17. Za primere, ko ni mogoče (natančno) ugotoviti, kateri del škode je posledica oškodovančevega ravnanja, kakršen je tudi konkretni, OZ v drugem odstavku 171. člena določa, da sodišče odškodnino prisodi ob upoštevanju okoliščin primera. Tako je treba upoštevati, da je bilo ravnanje tožencev nezakonito, samovoljno in grobo ter je pomenilo kršitev tožničine pravice do nedotakljivosti stanovanja (36. člen Ustave Republike Slovenije, v nadaljevanju URS), pravice do zasebnosti (35. člen URS) in pravice do osebnega dostojanstva (34. člen URS). To njuno ravnanje, je bilo poglaviten vzrok za nastalo škodo, možnost njegove odprave pa je bila ves čas v sferi tožencev. Toženca sta bila zato dolžna poskrbeti za ustrezno hrambo tožničinih stvari, pri čemer pa tudi nista bila skrbna. Ob tem je zelo pomembno, da toženca nista ubrala pravne poti, saj bi morala prisilno izvršitev začasne odredbe izpeljati v izvršilnem postopku, potem ko pa začasne odredbe nista opravičila z vložitvijo tožbe, pa je ta sploh prenehala (278. člen Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ)). V nasprotju z njima je tožnica takoj po nezakoniti izselitvi sprožila ustrezne sodne postopke za odpravo protipravnega stanja, ki sta ga povzročila toženca, ter za razliko od njiju pri tej pravno pravilni poti vseskozi dosledno vztrajala. Glede na določbe 425. člena ZPP in 11. člena ZIZ, ki narekujejo hitro postopanje v pravdah zaradi motenja posesti in postopkih izvršbe, je utemeljeno verjela, da bodo ti postopki zaključeni v roku, v katerem se stanje njenih stvari ne bo (dodatno) poslabšalo. Upoštevajoč navedeno Vrhovno sodišče ocenjuje, da prispevek pravdnih strank k nastanku škode ne more biti enak. Pravilna uporaba drugega odstavka 171. člena OZ narekuje odločitev, da sta toženca dolžna tožnici povrniti 65 % v tej pravdi ugotovljene škode in da torej tožničin soprisevek k slednji znaša le 35 %.

18. Glede na celotno škodo zaradi uničenih, neuporabnih oziroma izgubljenih stvari v višini 21.228,11 EUR, kot sta jo ugotovili sodišči prve in druge stopnje, ter prej pojasnjen soprispevek tožnice k temu, sta toženca dolžna tožnici nerazdelno povrniti 13.798,27 EUR te škode. Ob upoštevanju, da sta sodišči prve in druge stopnje tožnici že prisodili 10.614,06 EUR odškodnine iz tega naslova, je njen zahtevek utemeljen še za nadaljnjih 3.184,21 EUR.

19. Vrhovno sodišče je tako na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji tožeče stranke delno ugodilo in ob pravilni uporabi materialnega prava sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je tožbenemu zahtevku ugodilo še za 3.184,21 EUR. Sicer je revizijo tožeče stranke zavrnilo (378. člen ZPP).

20. Drugi odstavek 165. člena ZPP določa, da v primeru, ko sodišče spremeni odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, ali če to odločbo razveljavi in tožbo zavrže, odloči o stroških vsega postopka.

21. Po delni ugoditvi reviziji je tožnica v postopku na prvi stopnji uspela približno v deležu 64 %, toženca pa v deležu 36 % (prisojenih 13.798,27 EUR od zahtevanih 21.698,33 EUR). Vrhovno sodišče je za obe stranki upoštevalo odmero stroškov prvostopenjskega postopka, kot jo je opravilo sodišče prve stopnje, ter sedaj spremenjeni uspeh v postopku. Tako ti stroški za tožnico znašajo 4.651,69 EUR, 64 % od tega pa 2.977,08 EUR. Stroški tožencev znašajo 3.909,27 EUR, 36 % od tega pa 1.407,34 EUR. Po medsebojnem pobotu priznanih stroškov morata toženca tožnici nerazdelno povrniti 1.569,74 EUR stroškov prvostopenjskega postopka (drugi odstavek 154. člena v zvezi s tretjim odstavkom 161. člena ZPP).

22. Uspeh tožnice v pritožbenem postopku znaša 30 %, uspeh tožencev pa 70 % (od pritožbeno spornih 10.614,06 EUR je po spremembi sodbe sodišča druge stopnje tožnica uspela s 3.184,21 EUR). Glede na delni uspeh strank in približno enako višino stroškov, ki bi jima skladno s tem ob pravilni uporabi 155. člena ZPP šli, delna ugoditev reviziji ne terja drugačne odločitve o stroških pritožbenega postopka (sodišče druge stopnje je odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka) oziroma bi bila njena sprememba, ki bi skladno s prvim odstavkom 155. člena ZPP ustrezno upoštevala stroške odgovora na pritožbo, tožnici celo nekoliko v škodo (359. v zvezi s 383. členom ZPP), zato Vrhovno sodišče v odločitev o stroških pritožbenega postopka ni posegalo.

23. Enak kot v pritožbenem postopku je uspeh strank v revizijskem postopku. Glede na njun delni uspeh in primerljivo višino stroškov, ki bi jima skladno s tem šli, je Vrhovno sodišče odločilo, da vsaka stranka krije svoje stroške revizijskega postopka (drugi odstavek 154. člena ZPP).

24. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenim v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Tako stališče je Vrhovno sodišče že zavzelo v odločbah III Ips 86/2015 z dne 24. 1. 2017, II Ips 42/2014 z dne 5. 11. 2015 in III Ips 122/2008 z dne 18. 5. 2010.

Smiselno enako npr. sodbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 283/2001 z dne 14. 2. 2002, VIII Ips 14/2004 z dne 12. 10. 2004 in II Ips 369/2011 z dne 28. 8. 2014.

Tudi sicer iz sklepa Vrhovnega sodišča RS II Ips 326/2016 z dne 31. 5. 2018, na katerega se v reviziji sklicuje tožnica, ne izhaja, da se odškodnina za izgubljene stvari dolžnika po ugovoru tožene stranke ne bi mogla znižati zaradi neizpolnitve dolžnikovih obveznosti glede hrambe teh stvari. Tako niti v tem primeru ni bila izključena presoja vpliva ravnanja oškodovanca na višino škode. Oškodovanec v omenjeni zadevi res ni z opustitvijo svojih obveznosti v zvezi s hrambo stvari privolil v njihovo izgubo ali uničenje, kljub temu pa bo lahko zaradi teh opustitev prejel nižjo odškodnino, kot je vrednost teh stvari.

Sodba Vrhovnega sodišča RS II Ips 369/2011 z dne 28. 8. 2014.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 171, 171/1, 171/2

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 34, 35, 36

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 11, 278

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 425

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.