VSRS Sodba II Ips 25/2021
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2021-04-21

Civilno-gospodarski oddelek, civilni senat

mag. Rudi Štravs (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Karmen Iglič Stroligo

mednarodna ugrabitev otrok - razmerja med starši in otroki - razveza zakonske zveze in dodelitev otrok v vzgojo in oskrbo - določitev stikov med staršem in otrokom - procesna predpostavka - protipraven odvzem otroka - vrnitev otroka v državo izvora - pristojnost sodišča države izvora - dopuščena revizija

Napačna je razlaga nižjih sodišč, da slovensko sodišče o vrnitvi otroka ni moglo ponovno odločati, ker je hrvaško sodišče predlog za vračilo otroka po Haaški konvenciji že zavrnilo. Slovensko sodišče sicer res ni bilo pristojno za odločanje o vrnitvi otroka po Haaški konvenciji, ker po njej vselej odloča sodišče v državi neupravičene premestitve. Bilo pa je pristojno o tem vprašanju odločati po Uredbi, ki pristojnost za meritorno odločanje o starševskih vprašanjih daje sodišču v državi izvora ter "zadnjo besedo” tudi glede vrnitve otroka pridržuje istemu sodišču.

Vrnitev otroka v državo izvora ni nujen predpogoj za meritorno odločanje. Če se otrok še vedno nahaja v državi neupravičene premestitve, je sodišče v državi izvora resda soočeno z večjimi težavami pri pridobivanju dokazov, ki pa zaradi pravosodnega sodelovanja med državami niso nepremostljive.

1. Tožnik oziroma toženec po nasprotni tožbi (v nadaljevanju tožnik) in toženka oziroma tožnica po nasprotni tožbi (v nadaljevanju toženka) sta starša mladoletne A. A., roj. .... 2012. V tem pravdnem postopku sta oba zahtevala, da se jima hči zaupa v varstvo in vzgojo, da se določijo stiki med otrokom in drugim od staršev ter plačilo preživnine.

2. Sodišče prve stopnje je z delno sodbo hčer zaupalo v varstvo in vzgojo toženki (I. točka izreka). Stike med hčerko in tožnikom je določilo tako, da potekajo vsak drugi vikend v mesecu, pri čemer v petek ob 18.00 uri mati pripelje hčer na glavno avtobusno postajo v Zagreb, kjer jo prevzame oče, ki jo nato v nedeljo ob 18.00 uri ponovno pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb, kjer jo prevzame mati. V času zimskih in spomladanskih počitnic po šolskem koledarju je stike določilo tako, da hči izmenično preživi zimske počitnice z enim, spomladanske počitnice pa z drugim od staršev, pri čemer jo prvi prost dan počitnic z očetom mati ob 18.00 uri pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb, kamor jo oče zadnji prost dan ob 18.00 uri pripelje nazaj; če pa zadnji dan počitnic pade na dan, ki je določen kot vikend stik, oče hčer pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb šele v nedeljo ob 18.00 uri. Podobno je bilo urejeno izmenično preživljanje božično novoletnih in velikonočnih praznikov vsakega od staršev s hčerko. Za čas poletnih počitnic pa je bilo določeno, da hči pri očetu preživi čas od prvega prostega dne po šolskem koledarju (15. 6. 2019) do 30. 6., s prevzemom ob 18.00 uri na glavni avtobusni postaji v Zagrebu, pri materi bo nato hči do 15. 7., nato zopet pri očetu do 31. 7., nato pri materi do 15. 8. ter nato pri očetu do 31. 8. Določilo je tudi izvrševanje stikov preko Skype-a ob prižgani kameri, in sicer ob nedeljah od 19.00 do 20.00 ure (II. točka izreka). Kar zahtevata stranki več ali drugače, je zavrnilo (III. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je pritožbama obeh pravdnih strank delno ugodilo in odločitev o stikih delno spremenilo tako, da je vikend stik spremenilo tako, da namesto vsak drugi vikend v mesecu poteka prvi ali drugi vikend v mesecu, ki sledi tednu, v katerem ima deklica pouk v dopoldanski izmeni. Odločitev o izvajanju stikov v času zimskih in spomladanskih počitnic ter božično novoletnih in velikonočnih praznikov je razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sicer je pritožbi zavrnilo in potrdilo odločbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem, a nespremenjenem in nerazveljavljem delu.

4. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sklepom II DoR 348/2020 z dne 25. 9. 2020 predlogu tožnika delno ugodilo in dopustilo revizijo glede vprašanj:

- Ali bi bilo slovensko sodišče, preden je odločalo in odločilo meritorno o pravicah pravdnih strank do skrbi za otroka, dolžno zagotoviti vrnitev otroka v Republiko Slovenijo?

- Ali gre v posledici zmotne in napačne uporabe materialnega prava v konkretnem primeru za arbitrarno in nepošteno sojenje oziroma sojenje v nasprotju z zakoni, Ustavo RS in ratificiranimi mednarodnimi pogodbami?

- Ali sta sodišči okoliščino, da je toženka odpeljala deklico v Split, ne da bi se predlagatelj strinjal, pravilno materialnopravno presodili in ovrednotili, to je mu dali pravi pravni pomen?

- Ali je materialnopravno in skladno z ustaljeno sodno prakso stališče obeh sodišč, zlasti pa pritožbenega, glede stikov, določenih s prvostopenjsko sodno odločbo?

5. Iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče vezano (drugi odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP), izhaja:

- toženka, hrvaška državljanka, in tožnik, slovenski državljan, sta pred letom 2012 v Republiki Sloveniji zasnovala zunajzakonsko skupnost; 14. 2. 2012 je bila v njej rojena hči A. A., ki je prebivala z obema staršema v B. v Republiki Sloveniji, tam obiskovala vrtec in imela stike s sorodniki po očetovi strani in prijatelji, pa tudi s sorodniki po materini strani, ki so živeli v Splitu.

- skupno življenje pravdnih strank je bilo precej konfliktno; med trajanjem zunajzakonske skupnosti sta se predhodno že enkrat razšla, zaradi česar se je toženka s hčerko umaknila v varno hišo; deklica je bila tudi po poskusu ponovne vzpostavitve skupnega življenja izpostavljena prepirom in neustrezni komunikaciji med staršema; zunajzakonska skupnost je dokončno razpadla v juniju 2016.

- 27. 6. 2016 je mati brez soglasja in brez vednosti tožnika odpeljala hči v Split v Republiko Hrvaško, kjer sta se nastanili pri materinih starših; o odhodu je istega dne po elektronski pošti obvestila tožnika, CSD in policijo.

- ob razpadu skupnosti je bila toženka v tuji državi (Republiki Sloveniji) brez zaposlitve, brez sredstev za preživljanje, ni imela urejenega statusa, bila je brez socialne oziroma sorodstvene mreže.

- materina preselitev je bila z vidika stikov z očetom slaba, je bil pa umik deklice iz konfliktnega okolja potreben; način, ki ga je izbrala toženka, ni bil izbran z namenom očetu onemogočiti stik z otrokom ali otroka skriti pred njim.

- deklice tožnik nato nekaj časa ni videl; prvi stik je imel po mesecu in pol 12. 8. 2016, ko je z deklico preživel štiri ure v Splitu; med postopkom so bili z začasno odredbo urejeni stiki.

- do očetove predaje deklice materi 12. 8. 2018 ni prišlo; deklica je bila ob sodelovanju izvršitelja, policije in delavcev CSD predana materi 3. 9. 2018; tožnik je imel kljub morebitnemu nesporazumu o kraju predaje na voljo dovolj možnosti, da bi deklico vsaj do začetka septembra predal materi; predal je ni niti po vročitvi sklepa o dolžnosti predaje 29. 8. 2018; ni šlo za nenadno, ampak za premišljeno in dlje časa načrtovano odločitev; ob izročitvi 3. 9. 2018 deklica ni želela k materi, a to ne pomeni, da materino okolje in mater zavrača; željo je izrazila v stiski, v kateri se je znašla ne le zaradi prisilne izvršbe, temveč tudi zato, ker je bila ves avgust pri očetu, ne da bi jo bilo pojasnjeno, zakaj mama ne pride ponjo, in ker je bila v strahu, kaj se bo zgodilo z očetom; deklice nato v naslednjih treh mesecih ni bilo na stike k očetu, od prvega vikenda v decembru 2018 pa je bila pri njem vsak prvi oziroma kasneje vsak drugi vikend v mesecu.

- preselitev deklici ni povzročila nepopravljive ali težko popravljive škode, deklica se je zmožna prilagoditi novemu okolju in drugače govorečim ljudem. Tedaj se ni prvič srečala z okoljem v Splitu, saj je predhodno obiskovala svoje tamkajšnje sorodnike. Kasneje je svoje bivanjsko okolje spremenil tudi tožnik s selitvijo iz B. v Ljubljano.

- sodišči sta s pomočjo izvedenke, ki je mnenje podala v času, ko je deklica 10 do 14 dni mesečno preživljala pri očetu, ostalo pa pri materi, ter obiskovala vrtec tako v Ljubljani kot v Splitu, ugotovili, da oba starša znata izražati deklici pozitivna čustva in ji zagotoviti občutek sprejetosti, da ima deklica dober stik z obema in je na oba čustveno navezana, preferira pa mamo, da je do matere zaupljiva, čustveno bližja in se počuti podprto, do očeta pa je previdnejša, manj sproščena, a sprejema njegove spodbude in pravila, da si v odnosu do očeta ne upa izraziti vseh občutkov, da so jo motile očetove reakcije na mamo in da je izražala zaskrbljenost za mamo, da ima oče manj ugodne osebnostne poteze: slabšo kontrolo čustev in agresivnih reakcij v stresnih okoliščinah, vztrajanje pri svojih stališčih ne glede na okoliščine, dominantnost v odnosih in izražanje negativnih stališč do matere, težje razmeji med partnerskim konfliktom in starševsko vlogo in s tem obremenjuje deklico; oče matere ni dojemal in je ne dojema kot sebi enakovredne, očetovo izražanje negativnih stališč do matere lahko resno poseže v proces otrokove identifikacije z materjo in deklici povzroča škodo v nadaljnjem razvoju; mati je manj odločna, negotova in teži k opori s strani drugih, a ima zadostno mero empatije, deklici izraža naklonjenost, toplino, jo spodbuja ter je distancirana od partnerskih konfliktnih odnosov; obe okolji, v katerih sta starša živela, sta bili spodbudni in sta deklici zagotavljali ustrezen razvoj. Sklenila je, da ima boljše možnosti za nadaljnje varstvo in vzgojo deklice mati, ki je primernejša tudi glede na dekličin spol in starost.

- sodišči sta sledili pojasnilom izvedenke ob zaslišanju, da je odraščanje hčere lažje, če je starš istega spola, vendar to ni bil ne edini ne prevladujoč dejavnik za njeno oceno. V mnenju je upoštevala, da je mati deklico na Hrvaško odpeljala brez očetovega soglasja. Čustvena navezanost med mamo in deklico obstaja ne glede na to okoliščino, poleg tega je deklica kljub temu navezana na očeta in ju to ni odtujilo. Bivanje v Splitu je deklici všeč, celo bolj kot okolje v Ljubljani. Ni zaznala, da bi bila ta ocena deklice izražena pod vplivom materine indoktrinacije. Upoštevala je čustveno stanje deklice, da ji je mati bližje, da ji zaupa, da ima mati večjo distanco do partnerskih konfliktov in s tem ne obremenjuje deklice, dekličino željo, da ji je bolj “fino” v Splitu, da je mama primernejša glede na spol deklice, da bolj upošteva njene potrebe in ima več empatije.

- ob podaji dopolnitve mnenja spomladi 2019 je bilo ugotovljeno, da je deklica bolj zadržana in manj sproščena; dogodke v avgustu 2018 je doživela kot stresne; stisko zaradi dogajanja poleti 2018 je v večji meri prebrodila, a je izgubila občutek varnosti in postala nezaupljiva; oče ji ni več tako blizu kot prej. Oče je s svojim ravnanjem v avgustu 2018 deklico na nek način čustveno zlorabil in jo odtujeval od matere (nakupila sta šolske potrebščine, oče jo je pripravljal na to, da bo šla v šolo v Sloveniji, deklica se je veselila prvega šolskega dne). Na drugi strani odsotnost stikov z očetom po izročitvi deklice materi ni negativno vplivala nanjo; deklica je še vedno na oba starša čustveno navezana, a bližja materi. Mati ima glede na primarne osebnostne lastnosti boljše starševske kapacitete, saj bolje razume otrokove potrebe, jih upošteva, deklice ne izpostavlja konfliktu s partnerjem, deklica mami bolj zaupa in ima pri njej večji občutek varnosti. Oče je bolj pritiskajoč, netoleranten, kot osebnost je zelo občutljiv in težko obvladuje svojo stisko, ločitev deklice zelo negativno doživlja; do svojega ravnanja v avgustu 2018 je delno kritičen; nima distance do partnerskih konfliktnih odnosov; primanjkuje mu empatije, slabše kontrolira čustveno stanje, ima trda in toga prepričanja, ne umiri žogice, temveč gre v konflikt.

- tudi izvedenec v prejšnjem postopku IV P 2326/2014, ki je mnenje podal v trenutku, ko sta oba starša še prebivala v Sloveniji in nato ponovno zaživela skupaj, je prednost dal materi, ker da ta vzgojne kapacitete izpolnjuje bolje kot oče, bolj je socialno in čustveno empatična, razumevajoča, deklica se bolj nagiba na stran mame in jo bolj potrebuje. Oče je bil tedaj ocenjen kot manj čustveno in socialno empatičen do razvojnih potreb deklice, zna biti agresiven, pri njem je znižana frustracijska toleranca. Mati je po drugi strani občasno delovala dokaj nevrotično, zaskrbljeno in anksiozno, kar je bilo pripisano zadnjim dogodkom skupnega življenja, ki so ji povzročali hujšo psihično stisko. Zavzeto je bilo stališče, da je deklica navezana na oba starša, oba potrebuje in da bi mati morala napraviti vse, da ne pride do odhoda v Split in da oče obdrži stike v širokem obsegu.

- deklica ima pri očetu opremljeno sobico, prijatelje, hodi z njim na izlete in predstave, smučat, drsat, kolesarit in podobno; v šoli, ki jo obiskuje v Splitu, se dobro počuti in je vzpostavila pristne stike zlasti s tremi sošolkami in dvema prijateljicama; deklica nima težav ne s hrvaškim ne s slovenskim jezikom; bivalne razmere pri materi niso take, da ji ne bi omogočale zdravega razvoja.

6. Sodišče prve stopnje je uvodoma povzelo, da je pred hrvaškim sodiščem med strankama v zvezi z dekličino vrnitvijo tekel postopek po določilih Haaške konvencije o civilnopravnih vidikih mednarodnega protipravnega odvzema otrok (v nadaljevanju Haaška konvencija)

. Hrvaško sodišče je predlog tožnika za vrnitev otroka zavrnilo. Sodišče prve stopnje je menilo, da o tem ne sme (ponovno) odločati, čeprav bi bila odločitev hrvaškega sodišča napačna, zato ni ugotavljalo, ali je bila deklica protipravno zadržana, ali obstajajo pogoji za vrnitev deklice ali razlogi za odklonitev vrnitve. Ker je bilo dekličino običajno bivališče ob vložitvi tožbe v Republiki Sloveniji, je slovensko sodišče po Uredbi Sveta (ES) št. 2201/2003 o pristojnosti in priznanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 (v nadaljevanju Uredba)

pristojno za meritorno odločitev v sporu o starševski odgovornosti. Morebitna odločba o tem, da se deklica (začasno ali trajno) zaupa v varstvo in vzgojo očetu, pa bi ob izvršitvi logično pomenila tudi njeno vrnitev v Slovenijo oziroma njeno bivanje v Sloveniji. Pritožbeno sodišče je pritrdilo, da sta postopek za vrnitev otroka po Konvenciji in postopek odločanja o zaupanju otroka v vzgojo in varstvo dva različna postopka. Predmet odločanja je različen, saj se v prvem odloča, ali je bil otrok nezakonito odpeljan in zadržan v drugi državi, medtem ko se v drugem presoja, kateremu od staršu naj se po njunem razhodu otrok zaupa v varstvo in vzgojo. Menilo je, da nič drugega ne izhaja niti iz 8. točke 11. člena Uredbe, saj ta določa le, da kasnejša odločitev, izdana v sporu glede varstva in vzgoje, ni odvisna od odločitve, da se otrok ne vrne oziroma da zavrnitev zahteve za vrnitev otroka ne pomeni (pravnomočne) odločitve o predhodnem vpašanju, na katero bi bilo sodišče, ki odloča o zaupanju otroka v vzgojo in varstvo, vezano. Sklicevalo se je na sodbo Sodišča Evropske unije C-376/14 PPU z dne 9. 10. 2014.

7. Obe sodišči sta poudarili, da na odločitev ni vplivalo vprašanje, katero državljanstvo ima deklica, kje se šola in kje ima prijavljeno stalno ali začasno bivališče, temveč kakšne sposobnosti imata starša za vzgojo in varstvo otroka. Presodili sta, da ima boljše zmožnosti za nadaljnjo vzgojo in varstvo mati. Kljub ugotovitvi, da ima vsak od staršev nekatere slabosti in nekatere prednosti, so bile kot odločilne upoštevane zmožnosti vživljanja v otrokovo doživljanje in ohranitve drugega starša v pozitivni luči ter – v čim večji meri – obvarovanja otroka pred partnerskim konfliktom. Toženka zmore ustrezneje razmejiti med partnersko in starševsko vlogo kot tožnik. Sodišče ni dvomilo, da je tudi oče sposoben prepoznavati otrokove potrebe, vendar je hči bližje materi. Dekličino zavedanje dejstva, da oče ne sprejema matere in da si v odnosu do njega ne upa izraziti vseh občutkov, ne vpliva pozitivno na njen razvoj. Ugotovitev o tem, da je mati primernejša glede na otrokov spol, je le ena od ugotovitev, na katerih temelji odločitev o zaupanju deklice materi. Ne temelji na spolu starša, ampak je bistvo te ugotovitve o – v psihološki stroki – prepoznanem pomenu vsakega od staršev za osebnostni razvoj deklice. Razlikovalna lastnost tako ni spol starša, ampak otrokova korist.

8. Sodišči sta zavrnili očitek tožnika, da je odločitev podrejena izsiljeni situaciji, ki je nastala zaradi toženkine preselitve skupaj z deklico v Split, in da je (zato) oprta na interese in potrebe toženke, ne pa otroka. Ne drži, da bi moralo imeti odločilno težo dejstvo, da je toženka hčer brez njegove privolitve odpeljala na Hrvaško. Tožniku zaradi dejanja toženke ne pripada izključna pravica, da odloča o dekličinem prebivališču in da se otrok nemudoma vrne v Slovenijo. Je pa to dejstvo pomembno za odločitev o zaupanju deklice v varstvo in vzgojo. Pomembno je, kako je sprememba okolja vplivala na otroka, kako je vplivala na ohranitev vezi z drugim od staršev in kaj ravnanje toženke pove o njenih starševskih sposobnostih.

9. Dogovor, da bo dekličino prebivališče v Ljubljani, je bil sprejet še v času, ko sta starša živela skupaj. Prenehanje življenjske skupnosti je okoliščina, ki zahteva bodisi nov dogovor bodisi – v primeru spora – odločitev sodišča. Gledišče, da bi morala starša po pretrganju njune partnerske vezi najti način, s katerim bi čim bolj omilila posledice prenehanja njune življenjske skupnosti, da bi se zato morala izogibati vsakršnim ravnanjem, ki otroku onemogočajo živeti v bližini obeh staršev, in da je zato mati s preselitvijo v Split ravnala v nasprotju s hčerino koristjo, upošteva le tožnikov položaj in zanemarja toženkinega. Toženka se je preselila v Slovenijo z namenom skupnega življenja s tožnikom, njuna partnerska vez je bila razmeroma kratkotrajna, pred tem pa je bila v Splitu, kjer je živela s starši in bratoma in bila zaposlena.

10. Preselitev in nastanitev v Splitu nista neugodno vplivali na deklico, niti tedaj niti gledano s časovne razdalje treh let. Možnosti, da bi toženka samostojno zaživela v Sloveniji, pravzaprav ni bilo. Gotovo bi bilo za deklico bolje, da bi živela v bližini obeh staršev. Z vidika stikov z očetom je bila preselitev gotovo slaba. Je pa bila deklici v korist, ker ni bila več izpostavljena medsebojnim konfliktom staršev. Način, ki ga je izbrala toženka, ni bil izbran z namenom onemogočiti očetu stik z otrokom ali otroka skriti pred njim. Ni ugotovljeno, da bi mati tedaj deklico čustveno zlorabila, da bi pri njej vzbudila občutke ogroženosti, nevarnosti, zadržanosti in strahu. Deklica je bila stara nekaj več kot štiri leta. Ni prišla v okolje, ki bi ji bilo povsem tuje. Ni ugotovitev, da bi dejstvo, da je v naslednjih treh mesecih le enkrat videla očeta, v njej pustilo sledi. Razdalja med Splitom in Ljubljano je po dekličinem vstopu v šolo resda privedla do manjšega obsega stikov z očetom, a vendarle omogoča reden mesečni stik za vikend in skupno preživljanje počitnic trikrat letno. Vse to omogoča ohranjanje trdne vezi med očetom in hčerjo.

11. Po drugi strani tudi tožnikova ravnanja niso bila vedno deklici v korist. Pred deklico negativnih občutenj do toženke in njenega okolja ni skril. Deklice kljub temu, da za zadržanje ni imel podlage v sodni odločbi ali sodni poravnavi, ni želel izročiti materi. Deklica je vedela, da bi morala biti že pri materi, in se je spraševala, zakaj matere tako dolgo ni. Čeprav je vedel, da je bila v postopku II N 498/2018 izdana začasna odredba, da se bo deklica šolala v Splitu, jo je pripravljal na to, da bo šla v šolo v Sloveniji. Na ta način je nanjo pritiskal in jo „čustveno zlorabil“. Svoje potrebe je postavil pred dekličine. Ni nedopustno, da je bila izvršba z neposredno izvršitvijo opravljena, temveč da je bilo to treba storiti (kar je povzročilo tožnikovo ravnanje). Dejstvo, da šestinpolletna deklica, kljub temu da po avgustu 2018 tri mesece ni videla očeta, ni bila odklonilna do njega, veliko bolj verjetno kaže na to, da mati ni potencirala njegovega ravnanja, kot pa na to, da bi otroka manipulirala, zlorabljala in ga obremenjevala s sodnim postopkom. Stisko je deklica v večji meri prebrodila, je pa izgubila občutek varnosti, postala nezaupljiva, oče ji ni več tako blizu.

12. Sama po sebi na odločitev ne more vplivati tožnikova angažiranost, da bi deklici zagotovil boljše bivanjske razmere in okolje kot toženka. Bivanjski standard ni edina okoliščina, ki vpliva na oceno o tem, ali je otroku zagotovljen ustrezen razvoj. Pozitivno je, da ima deklica v okolju pri tožniku opremljeno sobico in z njim izvaja različne dejavnosti. Nič ni po drugi strani samo po sebi narobe s tem, da mati nima stanovanja in da ima pomoč svojih staršev in družine. Ni izkazano, da mati ne bi razpolagala z denarnimi sredstvi za hčerino preživljanje ali da bi živela v neustreznih bivanjskih razmerah. Ni ugotovljeno, da bivanje hčere v Splitu deklici ne bi bilo v korist ali da bi bilo celo ogrožajoče za njen zdrav osebnostni razvoj. To, da ima tožnik boljše finančne razmere in s tem tudi bivalne pogoje, ne pomeni, da ima tudi boljše starševske kapacitete.

13. Glede ureditve stikov pa je sodišče prve stopnje upoštevalo, da je deklica postala šoloobvezen otrok in je zato treba prilagoditi izvrševanje stikov njenim šolskim obveznostim. Zaradi velike oddaljenosti bivališč pravdnih strank je stike določilo vsak drugi vikend v mesecu, in sicer od petka ob 18.00 uri, ko mati hčer pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb, do nedelje ob 18.00 uri, ko oče hčer ponovno pripelje na glavno avtobusno postajo v Zagreb. V tednih, ko ne poteka vikend stik z očetom, je sodišče določilo Skype stike preko kamere enkrat tedensko, v nedeljo ob 20.00 uri v trajanju ene ure, v enakem obsegu jih je določilo z materjo, za tiste nedelje, ko je deklica pri očetu. Nadalje je določilo, da bo deklica v času poletnih počitnih pri očetu preživela trikrat po (približno) 14 dni, kar je več kot polovico poletnih počitnic. Glede spomladanskih in zimskih počitnic pa je odločilo, da jih deklica preživi izmenjaje pri vsakem od staršev; enako je izmenično preživljanje določilo tudi za božično novoletne in velikonočne praznike. Kraj predaje je določilo v Zagrebu, saj gre za varen kraj z dostopnim javnim prevozom, ura 18.00 pa omogoča, da deklica ne bo ves dan na poti.

14. Sodišče druge stopnje je glede stikov sledilo zavzemanju toženke, da naj se mesečni stik zaradi pouka, ki je izmenično dopoldan in popoldan in pri čemer ni ugotovljeno, da to ne bi trajalo vse šolsko obdobje, prilagodi turnusu in se vikend stik določi v tednu, v katerem ima deklica pouk dopoldan. Na ta način se bo lahko po pouku pripravila na pot, hkrati pa imela po večernem povratku v Split še v ponedeljek dopoldne čas, da se pripravi za šolo. Glede izmeničnega preživljanja spomladanskih in zimskih počitnic ter božično novoletnih in velikonočnih praznikov pa je presodilo, da je delitev počitniških obdobij ustreznejša ureditev od sprejete, saj sta na splitskem območju v šolskem koledarju le dve daljši počitniški obdobji med šolskim letom, ki sta neredko združeni z božičnimi oziroma velikonočnimi prazniki. Takšna delitev omogoča, da bo deklica božične in velikonočne praznike v istem koledarskem oziroma šolskem letu preživljala izmenično, ene pri enem in druge pri drugem od staršev. Da bo ureditev stikov med zimskimi in spomladanskimi počitnicami življenjska, je treba ugotoviti okoliščine, ki bodo omogočale določljivo delitev počitniškega časa. Ker teh ugotovitev v sodbi ni, je pritožbeno sodišče ta del odločitve razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje.

15. Revident uvodoma Vrhovnemu sodišču predlaga, naj razveljavi odločbi obeh nižjih sodišč ali samo pritožbenega sodišča in zadevo vrne sodišču prve oziroma podredno sodišču druge stopnje v novo sojenje, ali pa odločitev spremeni in dodeli mladoletno hčer v varstvo in vzgojo tožniku, z materjo pa določi stike.

16. Tožnik meni, da bi morali nižji sodišči še pred izvedbo dokaznega postopka in meritornim odločanjem o varstvu in vzgoji zagotoviti vrnitev otroka v Republiko Slovenijo. Sodišče prve stopnje je zmotno štelo, da je vezano na odločitev hrvaškega sodišča, da se otrok ne vrne. Pritožbeno sodišče je revidentu pritrdilo, da to ne drži, vendar je napačno zaključilo, da to ni vplivalo na odločitev sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta napačno menili, da nista pristojni za ugotavljanje obstoja pogojev za vrnitev otroka po Haaški konvenciji, zato protipravnemu položaju, v katerem se otrok nahaja, nista pripisovali pravilnega pravnega pomena.

17. Ker gre v konkretni zadevi za protipravni mednarodni odvzem otroka, je treba uporabiti Haaško konvencijo in Uredbo, katerih namen je, da se otrok čim prej vrne v državo izvora. Takojšnja vrnitev otroka v državo izvora je prepoznana kot ex lege njegova največja korist, z njo se otroka vrne v poznano okolje ter se prepreči, da bi bila kasnejša vrnitev nezdružljiva z otrokovimi interesi, hkrati pa se omogoči nemotene pogoje za izvedbo postopka, v katerem se odloča o pravicah do skrbi za otroka. Otroka se ne vrne le v primeru njegove ogroženosti v državi izvora. Vrhovno sodišče se je o ciljih Haaške konvencije opredelilo v odločbah II DoR 335/2017 in II Ips 457/2001.

18. Tudi v primerih, ko bi država, v katero je bil otrok neupravičeno premeščen, zavrnila vrnitev otroka, je dokončna odločitev o vrnitvi otroka v pristojnosti države izvora (10. člen in 8. točka 11. člena Uredbe Sveta). Sodišče države izvora se mora prepričati, da so razlogi za zavrnitev zahteve za vrnitev otroka pravilni in tudi samo presoditi, ali mehanizmi v državi izvora omogočajo zaščito morebiti ogroženega otroka. Na ta način se omogoči dvojna preučitev obstoja razlogov in pogojev za (ne)vrnitev otroka. Otrokova največja korist ima namreč prednost pred načelom zaupanja med državama glede sprejetih odločitev. Odločanja države izvora o vrnitvi otroka ne ovira niti začasna odredba, s katero sodišče države izvora začasno dodeli otroka v varstvo in vzgojo staršu, ki je otroka protipravno odpeljal v drugo državo. Takšna odločitev namreč ne vključuje pravice samostojno določiti otrokovega prebivališča (prim. odločbo Sodišča Evropske Unije C-211/2010 PPU; prim. tudi C-195/2008).

19. V obravnavani zadevi hrvaško sodišče o zahtevi za vrnitev otroka po Haaški konvenciji ni odločilo v predpisanem roku šestih tednov, temveč jo je šele bistveno kasneje zavrnilo. Tedaj se je vzpostavila pristojnost slovenskega sodišča kot sodišča države izvora, da odloči o vrnitvi otroka. Revident je večkrat zahteval, naj sodišče z začasno odredbo odloči o vrnitvi otroka. Njegov predlog je sodišče zavrglo, češ da ni podana pristojnost slovenskega sodišča, pri čemer je celo izrecno dopuščalo, da razlogi hrvaškega sodišča niso pravilni. Z opustitvijo dolžnega ravnanja je ravnalo v nasprotju z Uredbo. Zmotno je stališče nižjih sodišč, da ima pomen dokončne odločitve o vrnitvi otroka le (začasna ali trajna) odločitev o tem, da se otrok dodeli v varstvo in vzgojo očetu. Stališče ni pravilno, saj Uredba govori o kakršni koli sodni odločbi, ki terja vrnitev otroka. Da lahko zahteva vrnitev otroka povsem neodvisno od meritornega, začasnega ali trajnega odločanja o varstvu in vzgoji, potrjuje tudi sodna praksa Sodišča Evropske unije (prim. tudi C-403/09 PPU in C-376/14 PPU). Sodišče prve stopnje z začasno odredbo, s katero je otroka začasno zaupalo v vzgojo in varstvo toženki, slednji ni dalo pravice odločati o kraju otrokovega bivanja. Nobena izmed v konkretnem postopku izdanih odločb ni pravna podlaga za to, da se mladoletni otrok nahaja tam, kjer se nahaja mati. Tako ni bilo ovir za to, da bi sodišče odredilo vrnitev otroka v državo izvora.

20. Odločitev o vprašanju vrnitve otroka v državo izvora mora biti zaradi varovanja otrokovih koristi dokončno rešena, preden sodišče izda meritorno odločbo o pravicah staršev do skrbi za otroka. Le na tak način se zagotovi pošten postopek in odvzame prednost tistemu od staršev, ki je otroka protipravno odpeljal. Nižji sodišči se nista ukvarjali z vprašanjem protipravnega položaja otroka, s čimer sta podprli protipravno ravnanje toženke in mu dali pravni in dejanski učinek. Posledično sta zmotno ugotavljali obstoj povezav, ki jih je mladoletna hčer vzpostavila z okoljem v državi neupravičene premestitve, namesto da bi ugotavljali povezave otroka v okolju njegovega običajnega prebivališča. S tem sta prejudicirali končno odločitev, hkrati pa posegli v revidentovo roditeljsko pravico, zlasti v pravico do soodločanja o kraju otrokovega prebivališča.

21. Revident nadalje nižjima sodiščema očita, da je očitno nerazumna že izhodiščna ugotovitev, da v postopku ni treba ugotavljati, ali je bil otrok protipravno zadržan in ali obstajajo pogoji za njegovo vrnitev. Sodišči sta arbitrarno opustili presojo protipravnega položaja otroka ter se sprijaznili z dejstvom, da se otrok ne vrne. Protipravni položaj otroka z odločitvijo hrvaškega sodišča, da se otrok ne vrne v Republiko Slovenijo, ni bil odpravljen. S tem sta materi v nasprotju z zakonom priznali samostojno pravico odločanja o bivališču otroka. Posledično je sodišče presojalo okoliščine na strani matere in okolja, v katerega je otroka protipravno odpeljala, ter s tem njenemu ravnanju zagotovilo pravne in dejanske učinke. Sodišči sta izničili pomen neupravičene premestitve in omogočili toženki, da je izsilila prednost pred tožnikom. Države bi morale preprečiti, da bi imeli starši ugrabitelji prednost pred prizadetimi starši. Izhodišče je očitno bilo, da bo otrok dodeljen toženki. Sodišči bi morali ugotovljati okoliščine v okolju običajnega otrokovega prebivališča.

22. Odločanje sodišč v stanju, ko je bil otrok neupravičeno premeščen v Republiko Hrvaško, je povzročilo hude nepravilnosti v postopku, ki so odločilno vplivale na ugotavljanje največje koristi otroka in presojo starševskih sposobnosti. Sodišče dejanskega stanja ni moglo ugotavljati, ker deklice ni bilo v Republiki Sloveniji in ker se ni moglo prepričati o okoliščinah bivanja deklice v drugi državi. Ker sodišči nista presojali protipravnosti ravnanja toženke in protipravnosti položaja otroka ter teh okoliščin sploh nista šteli za pomembne, revident dvomi v poštenost sojenja. Sodišče je pripisalo toženkinemu protipravnemu ravnanju pozitivne učinke v smislu njenih starševskih sposobnosti, ter s tem nekritično podprlo njeno ravnanje, češ da je s tem otroka umakila iz okolja konfliktnega odnosa. V resnici je deklico na Hrvaško odpeljala zasledujoč lastne potrebe in želje. Sodišči sta prednost dali toženkini socialni in sorodstveni mreži v Splitu, ne pa otrokovi največji koristi. Nepošteno sta na revidenta prevalili dokazno breme, da bi moral on dokazovati, zakaj je za otroka bolj koristno, da živi v državi svojega običajnega prebivališča. Nepošteno je bilo očitanje tožniku, da ne upošteva položaja toženke, pa tudi enačenje selitve otroka v tujo državo s preselitvijo tožnika iz B.v Ljubljano. Neenakopravno obravnavanje strank izhaja tudi iz postopanja, ko se sodišči glede protipravnosti ravnanja toženke nista želeli opredeliti, medtem ko sta tožnikovo zadrževanje hčere v avgustu 2018 označili kot protipravno.

23. Zaključek, da je mati primernejša za varstvo in vzgojo glede na otrokov spol, pomeni diskriminatorno obravnavo revidenta. Revident je takšno mnenje izvedenke izpodbil z izsledki psihološke stroke, da se je na primarno navezanost otroka na mater mogoče sklicevati le približno do tretjega leta starosti. Pri presoji navezanosti otroka na starša sodišči nista upoštevali dejstva, da se deklica nahaja v 600 km oddaljenem kraju zaradi protipravnih ravnanj toženke, da otrok pri tej starosti večjo navezanost izkazuje tam, kjer se izpolnjujejo njegove osnovne življenjske potrebe, ter da ima z očetom minimalen obseg stikov.

24. Sodišči revidentovo izvrševanje stikov s prevzemanjem otroka v tuji državi zlorabljata za ugotovitev dejstva o ohranitvi vezi med njim in otrokom, s čimer blažita posledice neupravičene premestitve otroka. Hkrati pa teh okoliščin ne upoštevata pri presoji revidentove starševske sposobnosti. Sodišči nista upoštevali, da v spremenjenem okolju očeta ni v taki bližini, ki bi otroku omogočila redne in obsežne stike ter razvoj njunih medsebojnih odnosov. Stiki niso določeni v minimalnem obsegu, ki skladno s sodno prakso še zagotavlja ohranitev trdnih vezi med otrokom in očetom. Obseg stikov, ki ga je določilo sodišče, že po naravi stvari pomeni resno nevarnost za nastanek odtujitvenega sindroma in preprečuje revidentu, da bi aktivneje sodeloval pri psihofizičnem razvoju deklice. Sodišči sta se sprijaznili z bremenom poti na račun stikov, vse pa na račun deklice, za katero je pri njeni starosti takšna pot obremenjujoča in ji bo sčasoma verjetno tudi odveč. Določitev kraja predaje in prevzema otroka v Zagrebu je arbitrarna in prevaljuje breme protipravnega ravnanja toženke na revidenta.

25. Revizija je bila vročena v odgovor toženki, ki nanjo ni odgovorila.

27. V primeru dopuščene revizije sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člena ZPP). Revizija izven dela, glede katerega je bila dopuščena, oziroma izven konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila dopuščena, ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP). Vrhovno sodišče tako ni presojalo in tudi ni povzelo revizijskih navedb, ki so uveljavljale številne druge, zlasti procesne kršitve, s katerimi je revident prekoračil okvir začrtanih dopuščenih pravnih vprašanj.

28. Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je vodilo vseh pristojnih organov, kadar odločajo v sporih iz razmerij med starši in otroki, načelo največje koristi otroka. To izrecno izhaja iz 3. člena Konvencije ZN o otrokovih pravicah (v nadaljevanju KOP), ki določa, da morajo biti otrokove koristi glavno vodilo pri vseh dejavnosti v zvezi z otroki. Otroku se morata zagotoviti varstvo in skrb, potrebna za njegovo blaginjo, pri čemer se upoštevajo tudi pravice in dolžnosti staršev in zakonitih skrbnikov. Vendar pa so koristi otroka vselej osrednje in v primeru kolizije prevladajo nad interesi in pravicami staršev. KOP nadalje v 10. členu določa, da ima otrok, katerega starši prebivajo v različnih državah, razen v izjemnih okoliščinah pravico vzdrževati osebne stike in neposredno zvezo z obema roditeljema. Podobno je določeno tudi v tretjem odstavku 24. člena Listine EU o temeljnih pravicah.

29. O mednarodnem protipravnem odvzemu otroka govorimo, kadar eden od staršev brez soglasja drugega od staršev otroka odpelje iz države, v kateri so skupaj prebivali (država izvora).

Tisti od staršev, ki otroka odpelje, s tem poseže v pravico do varstva in vzgoje otroka drugega od staršev. Ni nujno, da bi bila v državi izvora predhodno že izdana kakršna koli odločba o varstvu in vzgoji otroka. Zadošča, da ima tisti od staršev, ki zatrjuje, da je bilo poseženo v njegovo pravico do varstva in vzgoje otroka, to pravico že na podlagi samega zakona države izvora.

30. Mednarodni protipravni odvzem ali zadrževanje otroka s strani staršev sta urejena v več instrumentih mednarodnega zasebnega prava, tako na regionalni kot mednarodni ravni. V obravnavani zadevi se postavlja zlasti vprašanje razmerja med Haaško konvencijo iz leta 1980

in Uredbo. Revident se namreč sprašuje, ali sta nižji sodišči zavzeli pravilno stališče glede pristojnosti slovenskih sodišč za odločanje o vrnitvi otroka ter ali bi morali pred odločanjem, kateremu od staršev deklico zaupati v vzgojo in varstvo, zagotoviti vrnitev deklice v Republiko Slovenijo.

31. Temeljni namen Haaške konvencije je zagotoviti čimprejšnjo vrnitev protipravno odvzetega otroka v državo izvora. Cilj je vzpostavitev prejšnjega stanja, tako da se zagotovi vrnitev otroka v kraj, kjer je imel običajno prebivališče pred ugrabitvijo, in se tako pristojnim organom te države omogoči, da v skladu s svojim pravom odločijo o pravicah otroka in o pravicah njegovih staršev do skrbi zanj.

Zelo pomembno je, da je otrok vrnjen, še preden se odtuji od drugega od staršev in preden se tako vživi v novo okolje, da bi bila njegova vrnitev v nasprotju z njegovo koristjo.

Preprečiti se torej želi, da bi tisti od staršev, ki je otroka odvedel, zaradi poteka časa pridobil koristi iz položaja, ki ga je enostransko in protipravno povzročil. Poleg tega naj bi takojšnja vrnitev delovala preventivno in starše odvračala od ugrabitev, vedoč, da bo ugrabitvi sledila takojšnja vrnitev otroka. Določba 19. člena Haaške konvencije izrecno poudarja, da se odločba na podlagi konvencije v zvezi z vrnitvijo otroka ne šteje za meritorno odločbo o katerem koli vprašanju v zvezi s pravico do skrbi za otroka, torej tega odločanja tudi ne prejudicira. Gre za začasen ukrep, katerega cilj je odprava posledic protipravnega ravnanja, medtem ko se bodo meritorni spori glede starševske odgovornosti reševali v državi otrokovega običajnega prebivališča.

32. Glede dolžnosti vrnitve otroka veljajo določene izjeme. Haaška konvencija določa, da otroka ni treba vrniti, če pred uvedbo postopka v državi, v katero je bil protipravno odveden oziroma v njej zadržan, živi že preko leta dni in se je prilagodil novemu okolju (drugi odstavek 12. člena); če oseba, institucija ali drugo telo, ki zahteva vrnitev, v času, ko je bil otrok odpeljan ali zadržan, ni dejansko uveljavljala pravice do skrbi zanj ali je pozneje soglašala s preselitvijo (tč. a prvega odstavka 13. člena); če obstaja resna nevarnost, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj (tč. b prvega odstavka 13. člena); če otrok nasprotuje vrnitvi in je dopolnil tisto starost in stopnjo zrelosti, ko je treba upoštevati njegovo mnenje (drugi odstavek 13. člena); ali če bi vrnitev pomenila kršitev temeljnih načel varstva človekovih pravic in temeljnih svoboščin države, ki ji je bila poslana zahteva (20. člen).

33. Kadar je otrok odpeljan iz države, ki ni članica EU, je pa sopogodbenica Haaške konvencije, je treba pri odločanju uporabiti le določbe Haaške konvencije.

Kadar pa je bil otrok odpeljan iz države, ki je članica EU, je treba v drugih državah članicah poleg Haaške konvencije uporabiti tudi dodatna pravila Uredbe.

34. Namen Uredbe je ravno tako odvračanje od ugrabitev otrok in takojšnja vrnitev otroka.

Pristojnost za odločanje o starševski odgovornosti je v primerih ugrabitve otroka določena tako, da jo vselej obdržijo organi države izvora, razen če drugi od staršev pozneje privoli v preselitev otroka ali če je od takrat, ko je bil drugi od staršev seznanjen s preselitvijo, že poteklo eno leto, pa v tem letu ni vložil nobene zahteve za vrnitev otroka ali je zahtevo umaknil (10. člen). Razlog za ureditev, ki ohranja pristojnost sodišča v državi izvora, je v tem, da sprememba mednarodne pristojnosti za spore glede starševske odgovornosti ne more biti posledica protipravnega ravnanja (ugrabitve otroka). Tisti od staršev, ki je otroka ugrabil, se s tem ne more okoristiti tako, da bi zase dosegel bolj ugodno pristojnost sodišča, ki naj odloča v sporu glede starševske odgovornosti.

35. Uredba med državami članicami EU ne nadomešča Haaške konvencije, temveč se nanjo sklicuje, jo vključuje in v skladu z načelom medsebojnega zaupanja in poglobljenega pravosodnega sodelovanja med državami članicami EU tudi nadgrajuje.

Če se prizadeti roditelj odloči za postopek po Haaški konvenciji v državi, kamor je bil otrok ugrabljen, Uredba vsebuje nekaj posebnih določb. Zavrnitev vrnitve otroka iz razloga, da bi bil otrok zaradi vrnitve izpostavljen telesnemu nasilju ali duševni travmi ali kako drugače pripeljan v neugoden položaj, ni dopustna, če se ugotovi, da so sprejeti vsi potrebni ukrepi za zagotovitev zaščite otroka po njegovi vrnitvi (4. točka 11. člena). Poleg tega Uredba določa, da je ne glede na odločbo sodišča v državi neupravičene premestitve, da se otrok ne vrne, ki je bila sprejeta na podlagi 13. člena Haaške konvencije, kakršna koli kasnejša sodna odločba države izvora, ki zahteva vrnitev otroka, neposredno izvršljiva (8. točka 11. člena).

36. Prizadeti od staršev ima torej v primeru protipravne ugrabitve otroka na voljo dve možnosti varstva (ki ju lahko tudi kumulativno uporabi): od sodišča v državi, v katero je bil otrok protipravno premeščen, lahko zahteva, da v hitrem in poenostavljenem postopku po Haaški konvenciji odloči o vrnitvi otroka; ali pa od sodišča v državi izvora, iz katere je bil otrok ugrabljen, po pravilih o pristojnosti po Uredbi Bruselj II zahteva, da meritorno odloči v sporu o starševski odgovornosti. V meritornem postopku pridejo v poštev ukrepi zavarovanja, med katere spada tudi zahteva za vračilo otroka. Ko sodišče v državi izvora odloča o vrnitvi otroka, ne gre za (ponovno) odločanje po Haaški konvenciji, temveč za odločanje o izreku ukrepa zavarovanja. Učinek odločbe sodišča v državi izvora o vrnitvi otroka bo odvisen od tega, ali je bila sprejeta pred ali po tem, ko je sodišče v državi neupravičene premestitve zavrnilo vrnitev otroka po Haaški konvenciji. Če je sodišče v državi izvora odločilo pred odločitvijo sodišča v državi neupravičene premestitve, je treba v slednji najprej doseči potrditev izvršljivosti. Če pa je sodišče v državi izvora odločalo naknadno, je ta odločba v državi neupravičene premestitve neposredno izvršljiva.

37. Ureditev je izraz načela medsebojnega zaupanja med pravnimi redi držav članic Evropske unije. Sodnik v državi izvora, ki je izdal sodno odločbo o vrnitvi, mora namreč v tem primeru sam presoditi tudi obstoj okoliščin, s katerimi je tuje sodišče zavrnilo vračilo otroka po 13. členu Konvencije oziroma oceniti, ali so v državi izvora na voljo ustrezni ukrepi za zaščito otroka (druga točka 42. člena Uredbe). “Zadnjo besedo” ima torej sodišče v državi izvora, ki je ohranila pristojnost za vsebinsko odločanje v sporih o starševski odgovornosti. Upravičenost uporabe izjeme se na ta način preverja kar dvakrat, s čimer se želi doseči, da bo vrnitev otroka zavrnjena res zgolj v izjemnih in posebej utemeljenih okoliščinah.

Izvršitvi te odločbe se država, v kateri se otrok (zaradi ugrabitve) nahaja in ki je že zavrnila njegovo vrnitev, vsebinsko ne more upreti. Gre namreč za enega izmed dveh primerov sodnih odločb po Uredbi, za katere je postopek priznanja oziroma potrditve izvršljivosti tuje sodne odločbe ukinjen.

38. Vrhovno sodišče glede na navedeno pojasnjuje, da je napačna razlaga nižjih sodišč, da slovensko sodišče o vrnitvi otroka ni moglo ponovno odločati, ker je hrvaško sodišče predlog za vračilo otroka po Haaški konvenciji že zavrnilo. Slovensko sodišče sicer res ni bilo pristojno za odločanje o vrnitvi otroka po Haaški konvenciji, ker po njej vselej odloča sodišče v državi neupravičene premestitve. Bilo pa je pristojno o tem vprašanju odločati po Uredbi, ki pristojnost za meritorno odločanje o starševskih vprašanjih daje sodišču v državi izvora ter “zadnjo besedo” tudi glede vrnitve otroka pridržuje istemu sodišču.

39. Nižji sodišči sta menili, da bi vrnitev otroka lahko odredili le, če bi hkrati otroka (začasno ali trajno) zaupali v varstvo in vzgojo očetu. Sodišče Evropske Unije je v zadevi C-211/10 PPU že odgovorilo na vprašanje, ali lahko sodišče v državi izvora zahteva vrnitev otroka, ne da bi hkrati izdalo odločbo o dodelitvi otroka v vzgojo in varstvo prizadetemu staršu. Poudarilo je, da mora imeti sodišče, ki na zadnji stopnji odloča o pravici do varstva in vzgoje, na voljo ustrezne možnosti, da določi vse podrobne pogoje in izda začasne odredbe, vključno z določitvijo kraja otrokovega prebivališča, zaradi česar je lahko potrebna njegova vrnitev. Cilj hitrosti in prednostno pristojnost sodišča države izvora bi bilo težko uskladiti z razlago, po kateri bi morala biti pred odločbo o vrnitvi sprejeta končna odločba o pravici do varstva in vzgoje. Izvršljivost odločbe, s katero sodišče v državi izvora odredi vrnitev otroka in ki sledi odločbi sodišča v državi neupravičene premestitve, da se otrok ne vrne, je procesno samostojna. Razlog za takšno ureditev je v tem, da se ne odlaša z vrnitvijo protipravno premeščenega otroka. Sodišču države izvora je zato pridržano kakršno koli odločanje o morebitni vrnitvi otroka. Pojasnilo je, da tak sistem zagotavlja dvojni preizkus vprašanja vrnitve otroka in s tem trdnejšo podlago za odločbo ter boljše varstvo koristi otroka. Zavrnilo je tudi pomislek o nekoristnosti premestitve otroka, če bi pristojno sodišče nato pravico do varstva in vzgoje dodelilo tistemu od staršev, ki je otroka ugrabil. Interes za izdajo pravilne in utemeljene končne sodne odločbe o varstvu in vzgoji otroka, zahteva po odvračanju od ugrabitev otrok ter pravica otroka do rednih osebnih odnosov in neposrednih stikov z obema staršema imajo namreč prednost pred morebitnimi nevšečnostmi, ki bi jih utegnile povzročiti premestitve.

40. Slovensko sodišče je zmotno menilo, da ni pristojno za odločanje o tožnikovem predlogu za vrnitev otroka v Republiko Slovenijo, zato ga ni obravnavalo in o njem odločilo, čeprav bi to moralo storiti. Temeljni cilj tako Haaške konvencije kot Uredbe je zagotoviti takojšnjo vrnitev otroka in s tem odvračati starše od mednarodnih ugrabitev otrok. Evropsko sodišče za človekove pravice (ESČP) v svoji jurisprudenci poudarja, da je treba obveznosti, ki jih državam v zvezi s spoštovanjem pravice otrok in staršev do družinskega življenja nalaga 8. člen Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP), razlagati v duhu zahtev Haaške konvencije in KOP. Tako Republika Hrvaška kot Republika Slovenija sta imeli v skladu z 8. členom EKČP - razen v primeru obstoja izjemnih okoliščin - pozitivno dolžnost zagotoviti vrnitev otroka v Republiko Slovenijo. Vsebinsko obravnavanje tožnikovega predloga je bilo še toliko bolj nujno, ker ga je utemeljeval s trditvami, da se je hrvaško sodišče neupravičeno oprlo na izjemo iz 13. člena Haaške konvencije, ki dopušča zavrnitev vrnitve otroka zaradi nevarnosti, da bi pri tem utrpel duševno travmo.

41. Ker pred nižjimi sodišči okoliščine, nujne za presojo obstoja izjemnih okoliščin po Haaški konvenciji, niso bile ugotovljene, se Vrhovno sodišče - če bi bilo to pravno odločilno vprašanje - ne bi moglo opredeljevati, ali so bili izpolnjeni pogoji za vrnitev otroka v Slovenijo. Toda vrnitev otroka v državo izvora v vsebinskem sporu, komu naj se deklica zaupa v varstvo in vzgojo, ni osrednje vprašanje, zato se Vrhovnemu sodišču z njim ni bilo treba ukvarjati. To pa ne pomeni, da za odločitev o reviziji ni pomembno, kakšne posledice ima opustitev odločanja o vrnitvi otroka na zakonitost in pravilnost konkretne končne, meritorne odločitve o zaupanju otroka v varstvo in vzgojo toženki.

42. Vrhovno sodišče ne sledi tezi revidenta, da mora biti, preden sodišče izda meritorno odločbo o varstvu in vzgoji, nujno zagotovljena vrnitev otroka v državo izvora. Vrnitev otroka v državo izvora je sicer res primarni cilj mednarodnih aktov s področja mednarodne ugrabitve otrok, a tako strogo stališče iz Haaške konvencije in Uredbe ne izhaja. Ravno nasprotno – takšna razlaga bi v določenih primerih celo onemogočila, da sodišče v državi izvora sprejme meritorno odločitev o starševski odgovornosti. Uredba namreč v 10. členu določa stroge pogoje za prenos pristojnosti za vsebinsko odločanje na sodišče v državi neupravičene premestitve. V navedenem členu Uredba ne določa, da bi se pristojnost prenesla že samo na podlagi odločitve države neupravičene premestitve po Haaški konvenciji, da se otrok ne vrne. To pomeni, da vrnitev otroka v državo izvora ni nujen predpogoj za meritorno odločanje. Če se otrok še vedno nahaja v državi neupravičene premestitve, je sodišče v državi izvora resda soočeno z večjimi težavami pri pridobivanju dokazov, ki pa zaradi pravosodnega sodelovanja med državami niso nepremostljive.

Vrnitev otroka v državo izvora ni edini način za zagotavljanje poštenega postopka. Sodišču je bilo v konkretni zadevi omogočeno, da je odločitev sprejelo ob izčrpni in vsestranski ugotovitvi vseh pomembnih dejanskih okoliščin in obravnavanju vseh pomembnih pravnih vprašanj.

43. Ravnanje tistega od staršev, ki je otroka samovoljno odpeljal v tujo državo, je ena od zelo pomembnih dejanskih okoliščin, ki jo mora sodišče ovrednotiti v sporu o starševski odgovornosti. Vrhovno sodišče se ne strinja z revidentom, da nižji sodišči te presoje ne bi opravili. Res je sodišče prve stopnje zapisalo, da “ni ugotavljalo, ali je bila deklica protipravno zadržana, ali obstajajo pogoji za njeno vrnitev oziroma razlogi za odklonitev vrnitve”. Revident citirani del obrazložitve iztrga iz konteksta, saj je sodišče s temi razlogi le utemeljilo, zakaj ni presojalo predloga za vrnitev otroka niti obstoja izjemnih okoliščin po Haaški konvenciji. Iz nadaljnje obrazložitve ne izhaja, da bi sodišče pri presoji, kateri od staršev je bolj primeren za zaupanje deklice v varstvo in vzgojo, zanemarilo ali celo spregledalo, da je bila deklica v Republiko Hrvaško odpeljana brez očetovega soglasja. Pritožbeno sodišče je pravilno pojasnilo, da ni odločilno le to, da je toženka hčer brez privolitve tožnika odpeljala na Hrvaško. Gre za eno izmed zelo pomembnih okoliščin, vendar ne edino. Samo po sebi namreč to ne pomeni, da je toženka neprimerna za zaupanje otroka v vzgojo in varstvo ter da bi moral biti otrok prav zato brez nadaljnje presoje zaupan drugemu od staršev. Odločilna je ocena, kako je ta sprememba vplivala na otroka, kako je vplivala na ohranitev vezi z drugim staršem in predvsem, kaj ravnanje toženke pove o njenih starševskih sposobnostih. Ta presoja je bila opravljena.

44. Revident neutemeljeno meni, da naj bi sodišči protipravno ravnanje toženke nekritično podprli in mu pripisovali pozitivne učinke v pomenu njenih starševskih sposobnosti. Pritrditi je treba izhodišču nižjih sodišč, da so pomembni tudi nagibi starša, ki je otroka protipravno odvzel. Šele ob njihovi ugotovitvi je namreč mogoče ravnanje starša ustrezno pravno ovrednotiti pri presoji starševskih sposobnosti. Korektna je zato presoja nižjih sodišč, da je bila po eni strani preselitev toženke za deklico slaba, ker je posegla v stike z očetom, po drugi strani pa je bil umik deklice iz konfliktnega okolja potreben, pri čemer mati, ki se je ob razpadu zveze s tožnikom nahajala v tuji državi, brez zaposlitve, prebivališča, prijateljske ali sorodstvene mreže, veliko možnosti ni imela. Pomembne so ugotovitve, da se mati ni preselila, da bi deklico skrila pred očetom, jo od njega odtujila ali mu preprečila stike. Kljub temu, da je bilo enostransko ravnanje toženke nedvomno protipravno, sta sodišči pravilno upoštevali, da mati pri otroku ni vzbudila občutij nevarnosti, zadržanosti ali strahu ter da preselitev deklice – pri čemer gre zasluga močnemu prizadevanju tožnika – od očeta ni odtujila.

45. Nadalje ne drži, da naj bi se nižji sodišči preprosto sprijaznili z dejstvom, da se otrok ne bo vrnil, ker mora živeti tam, kjer živi mati. Zmotno sta presodili le vprašanje pristojnosti, ali lahko odločata o začasnem ukrepu, da naj se otrok do zaključka postopka vrne v Republiko Slovenijo. Tako daljnosežnih posledic, kot jih sodiščema pripisuje revident, kršitev, storjena v postopku o začasnem ukrepu, nima. Iz njunih obrazložitev jasno izhaja, da je bilo pri presoji odločilno, katere lastnosti ima vsak od staršev, kaj to pomeni za njegove starševske sposobnosti, kako prepoznava otrokove potrebe in kakšno vez je spletel z otrokom. Sodišči sta pojasnili, da so bile kot odločilne upoštevane zmožnosti vživljanja v otrokovo doživljanje in ohranitve drugega starša v pozitivni luči ter – v čim večji meri – obvarovanja otroka pred partnerskim konfliktom. Kraj dekličinega trenutnega šolanja in bivanja ter njeno državljanstvo pri presoji nista imela odločilne vloge. Na podlagi navedenih argumentov ni mogoče sklepati o vnaprejšnjem prepričanju sodišč, da bi moral otrok ostati pri materi.

46. Vrhovno sodišče ne more slediti zavzemanju revidenta, da nižji sodišči ne bi smeli presojati okoliščin na strani matere in okolja, v katerega je otroka protipravno odpeljala, ker naj bi s tem izničili pomen neupravičene premestitve in ravnanju toženke zagotovili pravne in dejanske učinke. Ne glede na to, da bi bilo hipotetično gledano bivanjsko okolje deklice v času odločanja v sporni zadevi lahko drugačno, če bi nižji sodišči odločili o vrnitvi otroka, ni mogoče spregledati, da deklica zdaj živi v Republiki Hrvaški. Obstoj povezav, ki jih je otrok vzpostavil v okolju neupravičene premestitve, mora biti predmet presoje. Korist otroka namreč pretehta nad interesi, potrebami in pravicami staršev in je glavno vodilo vseh organov, ki odločajo o kakršnih koli vprašanjih v zvezi z otroki. V skrajnih primerih lahko mednarodna ugrabitev privede do neželene posledice, da se otrok, zlasti majhen, že tako prilagodi novemu okolju, da vrnitev v njegov primarni kraj bivanja ne bo več v skladu z njegovimi koristmi. Kljub temu da gre za posledico protipravnega stanja, pretehta največja korist otroka, zato je te okoliščine treba presojati.

47. Iz obrazložitve sodb nižjih sodišč ne izhaja, da bi šlo za tovrsten položaj in da bi bila deklica zaupana v varstvo in vzgojo materi, ker ji zaradi integracije v novo okolje vrnitev v Slovenijo ne bi bila (več) v korist. Sodišči sta med postopkom z ureditvijo stikov (pred vstopom v šolo je bila deklica približno enako časa pri vsakem od staršev in obiskovala vrtec tako v Sloveniji kot na Hrvaškem) skrbeli za ohranitev močnega stika med deklico in očetom. Pri odločitvi o zaupanju otroka v varstvo in vzgojo je bila odločilna izključno ocena starševskih sposobnosti obeh staršev, odnosa, ki ga imata z deklico, ter dekličine želje, da bi živela pri materi. Da bi bilo dekličino nagibanje k materi posledica preselitve, ni bilo ugotovljeno, saj je že v času, ko sta oba starša še živela v Sloveniji, deklica izkazovala večjo navezanost na mater in jo bolj potrebovala. Poleg tega bi lahko oziroma morale biti bivanjske razmere deklice v Splitu predmet presoje tudi, če bi bila deklica vrnjena v Republiko Slovenijo – ne sicer kot dejansko, temveč kot potencialno bivanjsko okolje deklice, podobno kot so bile predmet presoje bivanjske razmere pri očetu. Napačno je prepričanje, da sodišče ne bi smelo pripisati pozitivnih lastnosti okolju v Splitu, ker deklica tam živi v protipravnem položaju. Ustreznost okolja za zdrav razvoj otroka se presoja ločeno od vprašanja, ali je bila deklica v to okolje privedena protipravno. Očitek, da se sodišči nista mogli prepričati o okoliščinah dekličinega bivanja v drugi državi, pa je pavšalen in zato ne zahteva vsebinskega odgovora.

48. Neutemeljeni so tudi očitki o neenakopravnem obravnavanju strank. Vrhovno sodišče ugotavlja, da sta sodišči tako ravnanja toženke kot tožnika kritično ocenili ter utemeljeno zaključili, da ravnanja obeh, torej tudi tožnika, niso bila vselej v korist hčeri. Kljub ureditvi stikov z začasno odredbo deklice po zaključenem počitniškem stiku v avgustu 2018 ni želel izročiti materi, temveč jo je pred njo skrival in deklico pripravljal na to, da bo pričela s šolanjem v Sloveniji. Tedaj je postavil svoje potrebe pred dekličine in jo čustveno zlorabil. Svojega ravnanja ne more opravičiti z navedbami, da se je le upiral predaji deklice v protipravni položaj. Zapis, da bi bila deklica zaradi preselitve tožnika iz B. v Ljubljano tudi pri očetu v novem okolju, ne pomeni, da sta sodišči njegovo selitev izenačili s toženkinim protipravnim odvzemom deklice v Republiko Hrvaško. Neutemeljena je tudi graja, da naj bi bilo na tožnika neupravičeno preneseno breme dokazovanja, da je za otroka bolj koristno, da živi v državi običajnega prebivališča. Mednarodni instrumenti pri meritornem odločanju o varstvu in vzgoji državi otrokovega običajnega prebivališča ne dajejo prednosti. Ker sta okolji tako pri mami kot pri očetu ustrezni, sta se sodišči osredotočili na presojo, kateri od staršev je primernejši za zaupanje dekleta v varstvo in vzgojo. Na očitek, da je največja korist otroka v tem, da odrašča ob obeh starših, Vrhovno sodišče odgovarja, da sta razpad partnerske skupnosti in selitev toženke na Hrvaško dejstvi, ki ju sodišče pri odločanju neizogibno mora upoštevati. Zaradi teh okoliščin odraščanje deklice v neposredni bližini obeh staršev žal ni mogoče. Neutemeljena je tudi graja o spolni diskriminaciji tožnika. Sodišči sta sledili pojasnilom izvedenke, da je bil spol le ena od okoliščin za njeno presojo, kateri od staršev ima ustreznejše starševske kapacitete, pri čemer so prevladali drugi dejavniki: čustveno stanje deklice, da ji je mati bližje, da ji zaupa, da ima mati večjo distanco do partnerskih konfliktov in s tem ne obremenjuje deklice, dekličina želja, da ji je bolj “fino” v Splitu, da mati bolj upošteva potrebe deklice in ima več empatije.

49. Glede stikov Vrhovno sodišče ocenjuje, da je – v pravnomočno razsojenem delu – odločitev materialopravno pravilna. Sodišči sta morali upoštevati okoliščino, da starša živita precej daleč (približno 450 km) narazen in temu prilagoditi obseg stikov. Zaradi tega dejstva je obseg stikov med šolskim letom manjši od tistega, ki ga sodišča prisojajo v primerih, ko starša živita blizu. Pričakovanje revidenta, da bodo stiki določeni ob zanemarjanju tega dejstva, je neživljenjsko in bi bilo v nasprotju z otrokovimi koristi. Drži, da en mesečni vikend stik deklice z očetom med šolskim letom ni veliko, vendar sta sodišči izpad stikov, do katerega je prišlo ob dekličinem začetku obiskovanja šole, poleg enournih nedeljskih stikov po Skype-u kompenzirali na način, da deklica z očetom preživi večji del počitnic. Med poletnimi počitnicami bo tako tri dvotedenska obdobja z očetom, medtem ko bo z mamo med poletjem dve dvotedenski obdobji. Odločitev o preživljanju počitnic med šolskim letom je bila sicer razveljavljena, vendar ob zavzetem stališču, da bo tudi eno izmed prazničnih in počitniških obdobij med šolskim letom deklica preživljala pri očetu. V izpodbijani odločbi pravnomočno določena ureditev stikov (Vrhovno sodišče o reviziji odloča le v tem delu) kljub manjšim osebnim mesečnim stikom deklici in očetu zagotavlja preživljanje dovolj kakovostnega prostega časa v počitniških obdobjih, kar omogoča ohranitev trdnih vezi med deklico in očetom. Določitev kraja prevzema v Zagrebu ni arbitrarna, temveč ustrezna, pri čemer je večji del bremena poti na toženki in ne na tožniku.

Odgovori na dopuščena revizijska vprašanja

50. Vrhovno sodišče na dopuščena revizijska vprašanja tako odgovarja:

- da mora slovensko sodišče v skladu z mednarodnimi akti praviloma zagotoviti takojšnjo vrnitev otroka v Republiko Slovenijo, torej še preden meritorno odloča o pravicah do skrbi za otroka, a vrnitev otroka v državo izvora ni nujen predpogoj za vsebinsko odločanje;

- dejstvo, da sodišče v obravnavani zadevi ni tako ravnalo, samo po sebi ne pomeni, da je bilo sojenje protiustavno, nezakonito, arbitrarno, nepošteno in v nasprotju z mednarodnimi akti;

- bistveno je, da sta nižji sodišči okoliščino, da je toženka deklico brez tožnikovega soglasja odpeljala v Split, pravilno materialnopravno ovrednotili;

- upoštevaje veliko razdaljo med prebivališči pravdnih strank je odločitev o stikih materialnopravno pravilna.

51. Revizija je po obrazloženem neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče, skupaj z v njej vsebovano stroškovno zahtevo, zavrnilo (378. člen ZPP).

52. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, ki je naveden v uvodu obrazložitve. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

UL L 338, 23. 12. 2003; poimenovana tudi Uredba Bruselj IIa.

Otroka lahko staršem odvzame tudi tretja oseba, poleg tega gre za protipraven odvzem tudi, kadar otrok ni odvzet staršem, temveč fizični ali pravni osebi, ki ji je bila z odločbo zaupana pravica do varstva in vzgoje otroka (3. člen Haaške konvencije).

M. Končina Peternel, Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, št. 3/2013, str. 48.

Sprejela jo je Haaška konferenca, tj. mednarodna organizacija, ki deluje na področju mednarodnega zasebnega prava in ima 87 držav članic iz vsega sveta. Haaška konvencija zavezuje tiste države članice Haaške konference, ki so konvencijo podpisale. Prim. M. Končina Peternel, Primerjava odločb ESČP in SEU v zvezi z mednarodno ugrabitvijo otrok, Liber amicorum Anton Gašper Frantar, Vrhovno sodišče Repulike Slovenije, 2020, str. 234; in seznam članic Haaške konference, dostopen na www.hcch.net.

Prim. odločbo Ustavnega sodišča Up-377/01 z dne 4. 10. 2001, točka 5.

M. Končina Peternel, Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, št. 3/2013, str. 49.

A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede mednarodne ugrabitve otrok – med Uredbo Bruselj II in Haaško konvencijo, Zbornik v čast Karla Zupančiča, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, 2014, str. 235.

Haaška konvencija sicer ne ureja izrecno pristojnosti za meritorno odločanje o sporih glede varstva in vzgoje otroka, vendar iz več določb te konvencije in iz njenega namena implicitno izhaja predpostavka, da naj o teh vprašanjih odločajo sodišča v državi izvora. Prim. A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede mednarodne ugrabitve otrok – med Uredbo Bruselj II in Haaško konvencijo, Zbornik v čast Karla Zupančiča, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, 2014, str. 232. Avtor se sklicuje tudi na Explanatory Report on the 1980 Hague Child Abduction Convention by Elisa Pérez-Vera, 1982, str. 430.

M. Končina Peternel, Mednarodna ugrabitev otrok, Pravosodni bilten, št. 3/2013, str. 47.

Prim. Uvodno izjavo št. 17 k Uredbi in odločbo SEU C-195/08 PPU z dne 11. 7. 2008 (Rinau), točka 52.

A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede mednarodne ugrabitve otrok – med Uredbo Bruselj II in Haaško konvencijo, Zbornik v čast Karla Zupančiča, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, 2014, str. 231.

A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede mednarodne ugrabitve otrok – med Uredbo Bruselj II in Haaško konvencijo, Zbornik v čast Karla Zupančiča, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, 2014, str. 233.

A. Galič, Pristojnost za odločanje v postopkih glede mednarodne ugrabitve otrok – med Uredbo Bruselj II in Haaško konvencijo, Zbornik v čast Karla Zupančiča, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, 2014, str. 233.

Generalna pravobranilka E. Sharpston je v zadevi SEU C-211/10 PPU menila, da ureditev izhaja iz koncepta, da je eno sodišče primernejše za upoševanje sedanjih okoliščin, v katerih živi otrok, drugo pa za presojo okoliščin, v katerih je otrok živel prej in v katerih bo živel v primeru vrnitve (tč. 71 Stališča z dne 16. 6. 2010).

Sodba SEU C-221/10 PPU z dne 1. 7. 2010, tč. 56-63.

Prim. Uvodno izjavo št. 20 k Uredbi, ki pojasni, da zaslišanje otroka v drugi državi članici lahko poteka v skladu z ureditvijo, ki jo določa Uredba Sveta (ES) št. 1206/2001 z dne 28. maja 2001 o sodelovanju med sodišči držav članic pri pridobivanju dokazov v civilnih ali gospodarskih zadevah.

Konvencija o civilnopravnih vidikih mednarodne ugrabitve otrok (Haaška konvencija) - člen 3, 13, 19

Konvencija ZN o otrokovih pravicah - člen 3, 10

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Uredba Sveta (ES) št. 2201/2003 z dne 27. novembra 2003 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v zakonskih sporih in sporih v zvezi s starševsko odgovornostjo ter o razveljavitvi Uredbe (ES) št. 1347/2000 - člen 10, 11, 11-4, 11-8

Listina Evropske unije o temeljnih pravicah (2010) - člen 24, 24/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.