VSRS Sklep II Ips 20/2020
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-09-18

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Matej Čujovič, Karmen Iglič Stroligo, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DENACIONALIZACIJA - ODŠKODNINSKO PRAVO

sklepčnost tožbe - nadomestilo zaradi nemožnosti uporabe denacionaliziranih nepremičnin - izračun nadomestila - merila - trditveno in dokazno breme - dopuščena revizija

Nepremičnina, kakršna je bila, bi se (glede na doslej znano) lahko uporabljala kot parkirišče. Navedeno ter postavljen denarni zahtevek, ki nujno že sam zase vsebuje tudi trditev o višini premoženjske izgube zaradi nezmožnosti uporabe, za sklepčnost po presoji vrhovnega sodišča zadošča. Strožja zahteva, ki bi stranki nalagala natančno razčlembo oz. izračun nadomestila zaradi nezmožnosti uporabe, bi nazadnje vodila v skrajnost, ko bi stranka morala s pomočjo strokovnjaka utemeljevati višino izgubljene koristi - kar bi od nje terjalo, da tožbi predloži predpravdno (privatno) izvedensko mnenje.

Takšna zahteva ne bi bila ekonomična, hkrati pa v ničemer ne bi prispevala k pravicam strank, da se v kontradiktornem postopku izjavijo tudi o strokovnih razčlembah, ki so predmet dokazovanja z izvedencem. To možnosti namreč lahko v celoti izčrpajo v okviru dokazovanja z izvedencem v samem postopku.

Reviziji se ugodi ter se sodba sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu (to je delu, s katerim je bila zavrnjena pritožba tožnice zoper 5. in 6. točko sodbe sodišča prve stopnje) ter glede stroškov razveljavi ter zadeva v tem obsegu vrne sodišču druge stopnje v novo odločanje o pritožbi.

1. Obravnavana zadeva je odškodninska. Škodni dogodek pa se nanaša na protipravno ravnanje tožene stranke v času prepovedi razpolaganja z nepremičninami, za katere obstaja možnost vračila (88. člen Zakona o denacionalizaciji; v nadaljevanju ZDen). Zaradi ravnanja toženke je bil namreč na stavbnem zemljišču, glede katerega je bil vložen zahtevek za vračilo, zgrajen objekt. Zato je bil zahtevek za denacionalizacijo v naravi zavrnjen. Namesto tega je bila pravnim naslednikom denacionalizacijskega upravičenca priznana odškodnina po ZDen. Tožnica, kot ena izmed dedinj, v višini svojega deleža uveljavlja odškodninski zahtevek iz dveh naslovov. Najprej zato, ker odškodnina v denarju ne dosega tržne vrednosti nepremičnega premoženja. Nato pa zato, ker je bila prikrajšana tudi za zahtevek na podlagi 72. člena ZDen, ki po razlagi a contrario predstavlja podlago za plačilo nadomestila v času od uveljavitve ZDen do vračila v denacionalizacijskem postopku.

2. Sodišče prve stopnje je zahtevku zaradi manjše vrednosti vrnjenega premoženja v odškodnini v primerjavi s premoženjem, kakršno bi tožnici pripadlo v naravi, ugodilo. Zavrnilo pa je njen zahtevek v delu, v katerem zahteva protivrednost nadomestila, ki bi ji brez protipravnega ravnanja toženke pripadlo na podlagi ustaljene razlage 72. člena ZDen.

3. Pritožbeno sodišče je tožničino pritožbo zoper zavrnitev drugega zahtevka zavrnilo in sodbo v tem delu potrdilo.

4. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sklepom II DoR 315/2019 z dne 19. 9. 2019 dopustilo revizijo tožnice glede vprašanja, ali je pravilno stališče sodišča druge stopnje, da je bila nesklepčna tožba, s katero je tožnica uveljavljala denarno nadomestilo zaradi nezmožnosti uporabe nepremičnin.

Bistvo navedb pravdnih strank v revizijskem postopku

5. Tožnica nasprotuje razlogom nižjih sodišč, da naj bi odškodnino za izgubljeno nadomestilo po drugem odstavku 72. člena ZDen uveljavljala nesklepčno. Meni, da so bile njene navedbe v zvezi s tem zadostne. Trdi, da so bile njene navedbe zadostne tako glede temelja (da bi moralo biti sporno zemljišče na podlagi določbe ZDen vrnjeno naravi ter zaradi krivdnega protipravnega ravnanja toženke ni bilo), kakor tudi glede višine (za katero zemljišče gre, kakšna je njegova namembnost, površina ter lokacija in kakšna je vrednost tega zemljišča po oceni tožnice). Na podlagi takšne procesne ponudbe tožnice sta nižji sodišči tudi ugodili zahtevku za plačilo odškodnine, ker ji je v denacionalizacijskem postopku pripadlo manj vredno premoženje, kakor če protipravnega ravnanja ne bi bilo ter bi nepremičnino prejela v naravi.

6. Hkrati je zatrjevala, da bi dediči, če ne bi bilo protipravnega ravnanja toženke, prejeli tudi nadomestilo po drugem odstavku 72. člena ZDen. Trdila je, da bi se sporno nadomestilo ugotovilo po metodi poštene tržne najemnine. Trdila je tudi, da bi se v času trajanja denacionalizacijskega postopka zemljišče uporabljalo za parkirišče in da se v manjšem nezazidanem delu tudi dejansko je. Hkrati je trdila, da bi to nadomestilo po njeni oceni znašalo 330.000 EUR, na tožnico bi odpadla 1/6. Predlagala je dokaz z izvedencem. Dokaz je bil tudi izveden. Po stališču revidentke za sklepčnost tožbe vsekakor zadostuje, če tožnik uveljavlja metodo izračuna nadomestila, ne pa da izrecno navaja in dokazuje, da bi sporno nepremičnino od uveljavitve ZDen oddajal v najem. Poleg tega je trditev, da bi upravičenec nepremičnino, če bi mu bila (hipotetično) vrnjena ob uveljavitvi ZDen, (hipotetično) oddajal v najem, implicitno a brez vsakega dvoma vsebovana v zahtevi tožnika, naj se nadomestilo določi po tej metodi. Morebitne presežne zahteve tako po stališču revidentke očitno predstavljajo prestroge formalne zahteve, ki so le same sebi namen. Tudi po sodni praksi zadostuje, da tožnik identificira nepremično in uveljavlja navedeno metodo. Samo višino najemnine pa nato sodišče ugotovi v dokaznem postopku z izvedencem. Tako kot je njena procesna ponudba zadostovala za ugoditev prvemu zahtevku, velja tudi glede drugega zahtevka.

7. Tožena stranka v odgovoru na revizijo primarno nasprotuje temu, da bi tožnici sploh pripadala odškodnina oziroma nadomestilo po drugem odstavku 72. člena ZDen. Ta možnost je namreč pridržana za položaje, ko je nepremičnina vrnjena v naravi. Iz odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 102/2016 pa izhaja ravno nasprotno, kakor je želela prikazati tožnica. Tam je bilo namreč sprejeto stališče, da v primeru vračila nadomestnih zemljišč upravičencem pripada nadomestilo po 72. členu, ker je ta položaj še najbližji položaju, ko je denacionalizirano premoženje vrnjeno v naravi. Vračilo v obliki odškodnine je drugačno. Tožena stranka predlaga zavrnitev revizije.

9. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper sodbo pritožbenega sodišča. Nosilni razlogi, zaradi katerih je po mnenju nižjih sodišč zahtevek nesklepčen, v sodbah sodišč prve in sodišča druge stopnje niso povsem identični.

10. Zato (in zaradi meja dopuščenega vprašanja) se je Vrhovno sodišče osredotočilo na nosilne razloge v sodbi pritožbenega sodišča. Po stališču tega sodišča (glej točko 6 obrazložitve) je tožba nesklepčna, ker:

- tožnica ni trdila niti tega, da bi to zemljišče oddajala v najem kot parkirišče;

- ni navedla niti tega, za koliko parkirnih mest naj bi šlo in kako je izračunala ta znesek.

11. V zvezi s prvo zahtevo se Vrhovno sodišče sprašuje, zakaj bi sodišče od stranke zahtevalo izjavo, ki je po naravi stvari fiktivna, ne pa odraz njenega notranjega sveta? Izjava, da bi tožnica zemljišče uporabljala kot parkirišče, v konkretnih okoliščinah sama zase ne pomeni nič. Za zahtevo, naj stranka poleg uveljavljanja metode, poda še izrecno izjavo, da bi nepremično hipotetično uporabljala za parkirišče, po prepričanju Vrhovnega sodišča ni razumnega razloga. Šlo bi za golo izjavo o hipotetičnem stanju, ne pa za izjavo volje, katere uresničitev je zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke pač spodletela.

12. Kar je tožnici umanjkalo zaradi protipravnega ravnanja toženke, je njen poslabšan premoženjski položaj v primerjavi s premoženjskim položajem, v katerem bi bila, če protipravnega ravnanja ne bi bilo. Nepremičnino bi prejela v naravi (ta del v revizijskem postopku več ni aktualen), pripadala pa bi ji tudi denarna odmena po 72. členu ZDen.

13. Vse, kar je treba storiti, je ugotoviti, koliko bi po uveljavljenih merilih sodne prakse ta denarna odmena znašala.

14. To, kakšna so mogoča merila za izračun nadomestila po drugem odstavku 72. člena ZDen je Vrhovno sodišče upoštevaje dolgoletno sodno prakso strnjeno pojasnilo v 9. točki sklepa II Ips 138/2013 z dne 23. 4. 2015. Navedlo je, da se sodna praksa večinsko opira na ugotavljanje koristi s pomočjo najemnine, ki se zmanjša za stroške, ki bi bremenili upravičenca, in stroški vzdrževanja, ki jih je kril zavezanec. Pri tem gre lahko bodisi za hipotetično najemnino, ki bi jo upravičenec ob normalnem teku stvari lahko dosegel z oddajanjem v najem, bodisi za najemnino, ki bi jo bil upravičen prejemati zavezanec na podlagi obstoječih najemnih razmerij, ki jih je sam sklenil s tretjimi za relevantno obdobje. Sodna praksa je kot ustrezne dopustila tudi uporabo drugih metod, npr. višino katastrskega dohodka pri kmetijskih zemljiščih, višino dobička od razpolaganja s kupnino v primeru prodaje nepremičnine, ali prihranek v višini najemnine, ki bi jo moral upravičenec plačevati drugje, če ne bi nepremičnine sam uporabljal

. Vrhovno sodišče je nato v sodbi II Ips 296/2015 z dne 22. 5. 2017 še pojasnilo, da je iz bistva nadomestila jasno, da to ne more temeljiti na objektivnem dejstvu. Izgubljena korist je vselej hipotetična ocena, saj je zgrajena na dejstvu, ki ni nastopilo (vračilo nepremičnine v letu 1991). Izbira metode je vselej odvisna od okoliščin posameznega primera, saj sledi ugotovljenemu načinu uporabe oziroma upravljanja

. Zahtevo, da je potrebno izhajati predvsem iz lastnosti konkretne nepremičnine je Vrhovno sodišče poudarilo tudi v sodbi II Ips 291/2014 z dne 19. 5. 2016. V sklepu II Ips 66/2017 z dne 22. 5. 2017 pa je obrazložilo potrebo po ločevanju položajev, ko je zavezanec za vračilo zasebni ali pa javnopravni subjekt.

15. Tožničina trditvena podlaga po prepričanju vrhovnega sodišča tem merilom ustreza. Nepremičnina, kakršna je bila, bi se (glede na doslej znano) lahko uporabljala kot parkirišče. Navedeno ter postavljen denarni zahtevek, ki nujno že sam zase vsebuje tudi trditev o višini premoženjske izgube zaradi nezmožnosti uporabe, za sklepčnost po presoji vrhovnega sodišča zadošča. Strožja zahteva, ki bi stranki nalagala natančno razčlembo oz. izračun nadomestila zaradi nezmožnosti uporabe, bi nazadnje vodila v skrajnost, ko bi stranka morala s pomočjo strokovnjaka utemeljevati višino izgubljene koristi – kar bi od nje terjalo, da tožbi predloži predpravdno (privatno) izvedensko mnenje.

16. Takšna zahteva ne bi bila ekonomična, hkrati pa v ničemer ne bi prispevala k pravicam strank, da se v kontradiktornem postopku izjavijo tudi o strokovnih razčlembah, ki so predmet dokazovanja z izvedencem. To možnost namreč lahko v celoti izčrpajo v okviru dokazovanja z izvedencem v samem postopku. Tožnica je tak dokaz predlagala in je bil celo izveden

17. Odgovor vrhovnega sodišča terja še stališče tožene stranke v odgovoru na revizijo, da tožnici nadomestilo po drugem odstavku 72. člena ZDen sploh ne pripada, ker ji nepremičnina ni bila vrnjena v naravi in tudi ni prejela nadomestne nepremičnine, marveč odškodnino. To stališče ni pravilno že zato, ker je zahtevek, ki je postavljen v tej pravdi, odškodninski zahtevek. Ta se navezuje na protipravno ravnanje toženke. Ugoditev takšnemu zahtevku zato avtomatično ne pomeni tega, da bi bili do zahtevka upravičeni vsi denacionalizacijski upravičenci, ki so prejeli odškodnino namesto vračila v naravi. Za ugoditev zahtevku v tej pravdi je namreč ključno naslednje izhodiščno vprašanje: kakšen bi bil premoženjski položaj tožnice, če bi ne bilo nedopustnega škodnega ravnanja toženke. V luči splošnih pravil odškodninskega prava je to edino, kar je relevantno.

Odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje in odločitev o reviziji

18. Stališče sodišča druge stopnje, da je tožba nesklepčna iz razlogov, navedenih v 6. točki izpodbijane sodbe, ni pravilno.

19. Na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP je vrhovno sodišče reviziji ugodilo ter sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo v izpodbijanem delu. To je del, ki se nanaša na zavrnitev odškodninskega zahtevka tožnice, temelječem na protipravnemu ravnanju toženke, zaradi katerega je bila prikrajšana za zahtevek iz drugega odstavka 72. člena ZDen. Vrhovno sodišče zadevo vrača pritožbenemu sodišču, da bo o tožničini pritožbi upoštevaje neizčrpano gradivo obeh strank v pritožbenem postopku ponovno odločilo.

20. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, ki je naveden v uvodu sklepa. Odločitev je sprejelo soglasno.

Glej 9. točko sklepa VS RS II Ips 138/2013 ter tam navedeno sodno prakso.

Glej 18. točko sodbe VS RS II Ips 296/2015.

Če pa toženka trditev o višini škode ne bi prerekala ali če na tožbo sploh ne bi odgovorila, tedaj dokaza niti ne bi bilo treba izvesti. Prav ta test najbolje pokaže, da je stališče o nesklepčnosti tožbe zgrešeno.

Zakon o denacionalizaciji (1991) - ZDen  - člen 72

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.