VSRS Sodba I Ips 49300/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-27

Barbara Zobec (preds.), Branko Masleša (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Vladimir Balažic, Marjana Lubinič

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO - STEČAJNO PRAVO

preklic pogojne obsodbe - posebni pogoj - podaljšanje roka za izpolnitev - postopek osebnega stečaja - objektivna nezmožnost izpolnitve posebnega pogoja - pravica do osebnega dostojanstva in varnosti

Sodišče prve stopnje je s tem, ko je obsojencu kljub ugotovitvi, da je zoper njega začet postopek osebnega stečaja, ki mu objektivno onemogoča izpolnitev naloženih obveznosti iz pogojne obsodbe, podaljšalo rok za izpolnitev obveznosti iz pogojne obsodbe, poseglo v obsojenčevo ustavno pravico do osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave RS in s tem kršilo 61. člen KZ-1. Diskrecijsko pravico iz kazenskega zakona bi moralo namreč v okoliščinah konkretne zadeve uporabiti na način, da s sprejeto odločitvijo ne bi kršilo obsojenčevih ustavno zagotovljenih človekovih pravic in svoboščin.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se izpodbijana pravnomočna sodba razveljavi.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je z izpodbijano sodbo obsojencu T. Ž. na podlagi četrtega odstavka 506. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju: ZKP) v zvezi z 61. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju: KZ-1) rok za izpolnitev dodatnega pogoja iz pogojne obsodbe, izrečene s sodbo istega sodišča I K 49300/2015 z dne 17. 3. 2017, podaljšalo še za tri mesece, to je do dne 27. 2. 2019. Obsojenca je oprostilo plačila sodne takse. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter obsojenca oprostilo plačila sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik iz razlogov po 1., 2. in 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP in zaradi kršitve 21., 22. in 34. člena Ustave RS. V zahtevi graja odločitev nižjih sodišč, ki sta obsojencu podaljšali rok za izpolnitev v pogojni obsodbi določenega posebnega pogoja, čeprav je bil obsojenec v času odločanja v osebnem stečaju in je bila izpolnitev obveznosti zato objektivno onemogočena. Kot nesmiselno in nepravilno označuje stališče pravnomočne sodbe, da se bo po treh mesecih ponovno presojalo, ali si je obsojenec v dodatnem roku prizadeval izpolniti dodatni pogoj, saj stečajni dolžnik v času trajanja postopka osebnega stečaja ne more več sam izvajati plačil, temveč z vsem njegovim premoženjem upravlja stečajni upravitelj. Sodišče od obsojenca, ki je v osebnem stečaju, ne more in ne sme pričakovati, da bo dodatni pogoj izpolnil med trajanjem postopka osebnega stečaja, saj v tem času s svojimi sredstvi ne more prosto razpolagati. Del sredstev, s katerimi vendarle lahko razpolaga, mu omogoča osnovno preživetje, zato bi poseganje v ta sredstva pomenilo poseganje v njegovo dostojno preživljanje. Vložnik uveljavlja kršitev 61. člena KZ-1 in trdi, da bi moralo sodišče obsojencu odpustiti naložene obveznosti ali pa jih nadomestiti z drugo ustrezno obveznostjo. Zatrjuje tudi kršitev 22. člena Ustave RS in bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker sodišči nista navedli razlogov za odstop od sodne prakse, konkretno sklepa Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 77809/2010 z dne 11. 11. 2015. Sodišče prve stopnje naj bi zagrešilo tudi bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 7. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker ni formalno odločilo o predlogu zagovornika za odpustitev obveznosti, temveč ga je v obrazložitvi sodbe le omenilo in rok za izpolnitev dodatnega pogoja podaljšalo. Vložnik Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da obsojencu dodatno obveznost iz sodbe Okrožnega sodišča v Mariboru I K 49300/2015 z dne 17. 3. 2017 odpusti, podrejeno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

3. Vrhovni državni tožilec Boris Ostruh je na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP odgovoril na zahtevo in predlagal njeno zavrženje. Zlasti je poudaril, da je izredno pravno sredstvo vloženo preuranjeno, saj še ni prišlo do postopka preklica pogojne obsodbe.

4. Z odgovorom vrhovnega državnega tožilca sta bila seznanjena obsojenec in njegov zagovornik. Slednji je v izjavi zavrnil stališče vrhovnega državnega tožilca o preuranjenosti vloženega izrednega pravnega sredstva in vztrajal pri vloženi zahtevi.

5. Zahtevo za varstvo zakonitosti je glede na prvi odstavek 420. člena ZKP mogoče vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil končan kazenski postopek, zoper drugo odločbo pa le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo. Pravnomočna sodba o podaljšanju roka za izpolnitev posebnega pogoja iz pogojne obsodbe je v tem smislu druga odločba, za izpodbijanje katere morajo biti izpolnjeni posebni pogoji iz prvega odstavka 420. člena ZKP.

6. Zagovornik v zahtevi kot pomembno pravno vprašanje v smislu navedene zakonske določbe izpostavlja vprašanje obsojenčeve zmožnosti izpolnjevanja v pogojni obsodbi določene dodatne obveznosti v času, ko je obsojenec v postopku osebnega stečaja. Zaradi zagotavljanja enotne uporabe prava in zlasti udejanjanja načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člen Ustave RS) je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti sprejelo v obravnavo.

7. Težišče zahteve temelji na graji pravnomočne odločitve nižjih sodišč, da se obsojencu rok za izpolnitev posebnega pogoja, določenega v pogojni obsodbi, podaljša še za tri mesece, čeprav je bilo v postopku za preklic pogojne obsodbe znano, da je zoper obsojenca začet postopek osebnega stečaja, ki se do izteka podaljšanega roka in tudi do izteka preizkusne dobe še ne bo zaključil.

8. Vrhovno sodišče je v sodbi I Ips 44785/2013 z dne 25. 4. 2019 že obravnavalo vprašanje vpliva postopka osebnega stečaja po Zakonu o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (v nadaljevanju: ZFPPIPP) na obsojenčevo obveznost izpolniti v pogojni obsodbi določen posebni pogoj. Razjasnjeno je bilo, da obsojencu, zoper katerega je začet postopek osebnega stečaja, ni dovoljeno poravnati obveznosti, določene v pogojni obsodbi. Oškodovanci lahko med postopkom obsojenčevega osebnega stečaja do poplačila terjatve, ki je bila določena kot poseben pogoj, pridejo le na način, da poplačilo zahtevajo iz stečajne mase, s katero razpolaga stečajni upravitelj. Po zaključku postopka osebnega stečaja pa je obsojenec, kolikor oškodovanci v stečajnem postopku niso bili v celoti poplačani, obveznost, ki mu je bila določena kot posebni pogoj, dolžan izpolniti. V omenjeni zadevi je Vrhovno sodišče ugotovilo, da sta nižji sodišči zmotno šteli, da stečajni postopek zoper obsojenca ni razlog, da obsojenec ne bi mogel izpolniti obveznosti, določene kot posebni pogoj v pogojni obsodbi, kar je narekovalo ugoditev zahtevi za varstvo zakonitosti.

9. V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da se v postopku za preklic pogojne obsodbe po 506. členu ZKP presoja, ali je obsojenec, ki ni v celoti izpolnil v pogojni obsodbi določenega posebnega pogoja, izkazal prizadevanje, da naloženo obveznost izpolni v okviru svojih možnosti. Zmotno in v nasprotju z zgoraj citirano odločbo Vrhovnega sodišča pa je naziranje nižjih sodišč, da si mora obsojenec tudi v času, ko je zoper njega začet postopek osebnega stečaja, v okviru svojih dejanskih zmožnosti prizadevati, da izpolni v pogojni obsodbi določen posebni pogoj (točka 6. prvostopenjske sodbe v povezavi s 4. točko drugostopenjske sodbe). Med trajanjem stečajnega postopka lahko namreč plačilo v breme stečajne mase opravi samo stečajni upravitelj na podlagi sklepa sodišča (353. člen ZFPPIPP), posledica postopka osebnega stečaja pa je tudi omejitev poslovne sposobnosti stečajnega dolžnika na način, da ne more sklepati pogodb ali opravljati pravnih poslov ali dejanj, katerih predmet je razpolaganje z njegovim premoženjem, ki spada v stečajno maso (1. točka prvega odstavka 386. člena ZFPPIPP).

Obsojenec kot stečajni dolžnik v osebnem stečaju ne more prosto razpolagati niti s premoženjem, ki ga pridobi v času trajanja postopka osebnega stečaja, iz stečajne mase pa so izvzeti samo prejemki, ki so izvzeti iz izvršbe po 101. členu Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ).

10. Vložnik glede na obrazloženo utemeljeno graja odločitev nižjih sodišč, da se obsojencu rok za izpolnitev posebnega pogoja iz pogojne obsodbe podaljša še za tri mesece, čeprav je bilo znano, da je obsojenec v osebnem stečaju in da postopek osebnega stečaja v času podaljšanega roka še ne bo končan. Takšna odločitev od obsojenca zahteva, da sredstva za poplačilo posebnega pogoja namenja iz sredstev, katerih namen je zagotoviti njegovo minimalno socialno varnost oziroma zadovoljitev njegovih osnovnih življenjskih potreb, kar posega v obsojenčevo pravico do osebnega dostojanstva in varnosti (34. člen Ustave RS), kot utemeljeno uveljavlja vložnik.

11. Po določbi 61. člena KZ-1 v povezavi s četrtim odstavkom 506. člena ZKP lahko sodišče v postopku za preklic pogojne obsodbe obsojencu, ki v roku ni izpolnil obveznosti iz tretjega odstavka 57. člena KZ-1, v mejah preizkusne dobe podaljša rok za izpolnitev obveznosti ali pa prekliče pogojno obsodbo in izreče kazen, ki je bila določena v pogojni obsodbi. Če spozna, da obsojenec iz upravičenih razlogov ne more izpolniti naložene obveznosti, mu lahko odpusti njeno izpolnitev ali jo nadomesti z drugo ustrezno obveznostjo, določeno v zakonu. Če ni podlage za nobeno od navedenih možnosti, postopek za preklic pogojne obsodbe ustavi.

12. Sodišče prve stopnje je s tem, ko je obsojencu kljub ugotovitvi, da je zoper njega začet postopek osebnega stečaja, ki mu objektivno onemogoča izpolnitev naloženih obveznosti iz pogojne obsodbe, podaljšalo rok za izpolnitev obveznosti iz pogojne obsodbe, poseglo v obsojenčevo ustavno pravico do osebnega dostojanstva iz 34. člena Ustave RS in s tem kršilo 61. člen KZ-1. Diskrecijsko pravico iz kazenskega zakona bi moralo namreč v okoliščinah konkretne zadeve uporabiti na način, da s sprejeto odločitvijo ne bi kršilo obsojenčevih ustavno zagotovljenih človekovih pravic in svoboščin.

13. Ker je že ugotovljena kršitev narekovala razveljavitev pravnomočne sodbe, se Vrhovno sodišče do drugih zatrjevanih kršitev ni opredeljevalo.

14. Glede na ugotovljeno kršitev obsojenčeve ustavne pravice iz 34. člena Ustave RS in kršitev 61. člena KZ-1 je Vrhovno sodišče zahtevi ugodilo in pravnomočno sodbo razveljavilo. Pri tem zadeve ni vrnilo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje, saj je iz podatkov elektronskega vpisnika razvidno, da je bil s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru I Ks 49300/2015 z dne 6. 9. 2019 postopek za preklic pogojne obsodbe, ki je bila obsojencu izrečena s sodbo istega sodišča I K 49300/2015 z dne 17. 3. 2017, na podlagi četrtega odstavka 506. člena ZKP že ustavljen.

Tako sodba VS RS I Ips 44785/2013 z dne 25. 4. 2019, točka 9.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 506, 506/4.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 61.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 34.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.