VSRS Sodba II Ips 325/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-01-31

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

povrnitev nepremoženjske škode - neutemeljen odvzem prostosti - pripor - zagotovitev obdolženčeve navzočnosti na glavni obravnavi - begosumnost - krivdno ravnanje oškodovanca - odškodnina - izguba pravice - zavrnilna sodba

Tožnik je na podlagi tretjega odstavka 542. člena ZKP izgubil pravico do odškodnine.

Glede časa odhoda v tujino je nosilni razlog sodišča druge stopnje, da v resnici ni bistveno, ali je bil tožnik na Madžarskem že pred uvedbo kazenskega postopka ali šele po njegovi uvedbi. Bistveno je, da se je skrival v tujini, čeprav je vedel, da zoper njega teče kazenski postopek. Razlogi, s katerimi sodišče druge stopnje utemelji, da je bil razlog begosumnosti utemeljen, so naslednji: a) tožnik je vedel za obstoj kazenskega postopka; b) več izdanih odredb o privedbi je bilo neuspešnih; c) potrebna je bila tiralica in č) v tujini je bil izsleden šele pet mesecev po tem, ko je že vedel za obstoj kazenskega postopka.

1. Tožnik je s prvim delom primarnega tožbenega zahtevka od toženke zahteval odškodnino za nepremoženjsko škodo zaradi neutemeljenega odvzema prostosti v kazenskem postopku, saj je bila po dolgotrajnem postopku in kasnejšemu umiku obtožbe s strani državnega tožilca izdana zavrnilna sodba Okrožnega sodišča v Kopru I K 40033/2010 z dne 16. 7. 2012, ki je postala pravnomočna dne 31. 8. 2012. Med pravdnima strankama je bilo sporno, ali je tožnik upravičen do odškodnine oziroma ali jo je izgubil, ker je s svojim aktivnim nedovoljenim ravnanjem povzročil, da je bil zoper njega odrejen pripor.

2. Z drugim delom primarnega tožbenega zahtevka pa je tožnik zahteval vrnitev določenih premičnin, ki so mu bile zasežene v kazenskem postopku. S podrednim tožbenim zahtevkom pa je zahteval plačilo njihove vrednosti.

3. Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarna tožbena zahtevka za plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo v višini 55.450,00 EUR in za vrnitev premičnin. Prav tako je zavrnilo podredni tožbeni zahtevek za plačilo premoženjske škode v višini 28.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 2. 1995 dalje. Sodišče je glede nepremoženjske škode pojasnilo, da temelj odškodninske odgovornosti države zaradi neutemeljenega pripora ureja Zakon o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), konkretno v obravnavanem primeru določba prvega odstavka 542. člena ZKP

. Vendar pa je sodišče ugotovilo, da se je tožnik skrival in da je bil pripor zoper njega odrejen zaradi zagotovitve njegove navzočnosti ter izvedbe kazenskega postopka, zato je tožnik na podlagi tretjega odstavka 542. člena ZKP

4. Sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo. Pojasnilo je še, da je bil tožniku obakrat odrejen pripor iz razloga begosumnosti (1. točka drugega odstavka 201. člena ZKP

) zaradi zagotovitve njegove navzočnosti kot obtoženca v kazenskem postopku, kar je hujši ukrep v primerjavi z disciplinskim ukrepom po drugem odstavku 307. člena ZKP, ki se lahko izreče zgolj, če priporni razlogi niso podani. Pritrdilo pa je razlogom sodišča prve stopnje, da je odredbo o priporu povzročil tožnik sam s tem, ko se je skrival, ni sprejemal sodnih pošiljk ter ga niti organi pregona zaradi možnosti izvedbe kazenskega postopka niso mogli izslediti, čeprav je vedel, da zoper njega teče kazenski postopek in svoje navzočnosti v postopku ni zagotovil.

5. Zoper sodbo sodišča druge stopnje zgolj glede odločitve o zavrnitvi tožbenega zahtevka za nepremoženjsko škodo tožnik vlaga revizijo in uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je v izpodbijani sodbi o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ter ker izdelani sodbi nasprotujeta sami sebi oziroma so razlogi o odločilnih dejstvih nejasni ali sami s sabo v nasprotju (kršitvi iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Tako zatrjuje, da je ugotovitev, da je bil tožnik seznanjen s kazenskim postopkom, v nasprotju z listinami in dokazi v spisu (v spisu namreč naj ne bi bilo dokazov, da so bila tožniku vabila na zaslišanje odposlana na znani stalni naslov, sklep o uvedbi preiskave in sklep o odreditvi pripora pa sploh nista bila poslana po pošti, pač pa sta bila zgolj nabita na sodno desko). Nadalje navaja, da je zmotno sklicevanje nižjih sodišč na izpovedbo priče A. A., saj tudi če drži, da je govorila s tožnikom, pred pričanjem dne 19. 4. 1994 ni bila seznanjena ne z vsebino obtožb, ne o zahtevi za preiskavo ter tudi ne o začetku kazenskega postopka. Nižji sodišči sta namreč prezrli izjavo vodje policije, da policisti tožnika, preden mu je bil odrejen pripor, sploh niso iskali na njegovem domu. Uveljavlja tudi, da sodišče ni argumentirano pojasnilo, zakaj tožniku ne verjame, da je bil leta 1994 poslovno v tujini. Sodišče druge stopnje se tudi ni opredelilo do bistvene okoliščine, in sicer katero nedovoljeno ravnanje je tožnik storil, ko mu je bil pripor s sklepom KS 95/95 z dne 6. 1. 1995 podaljšan glede na dejstvo, da je bil tožnik priprt od dne 6. 12. 1994 dalje. Meni, da pripor nikakor ni bil nujno potreben za zagotovitev tožnikove navzočnosti, saj bi sicer lahko trajal zgolj mesec dni.

6. Revizija je bila toženki vročena, vendar nanjo ni odgovorila.

8. Revizijske navedbe izpodbijajo izključno pravilnost odločitve sodišč nižjih stopenj o zavrnitvi tožbenega zahtevka za plačilo odškodnine za prvi pripor, ki je trajal od 6. 12. 1994 do 17. 3. 1995.

9. Revizijsko sodišče je vezano na dejanske ugotovitve v pravnomočni sodbi, saj zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP). Ključna ugotovitev sodišč nižjih stopenj je, da je tožnik vedel, da zoper njega teče kazenski postopek, pa svoje navzočnosti v postopku ni zagotovil, saj se je skrival, ni sprejemal sodnih pošiljk ter ga niti organi pregona zaradi možnosti izvedbe kazenskega postopka niso mogli izslediti. Drugi toženec z revizijo v pretežnem delu pod pretvezo bistvenih kršitev določb postopka nedovoljeno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje oziroma dokazno oceno, in sicer na primer z navedbami, da je ugotovitev, da je bil tožnik seznanjen s kazenskim postopkom, v nasprotju z listinami in dokazi v spisu ter da toženka te svoje trditve ni dokazala; z navedbo, da se ne bi prijavil v hotelu s svojim potnim listom, če bi se res skrival; ter z navedbami o izpodbijanju izjave priče A. A. oziroma sklicevanju na izjavo vodje policije, ki naj bi bila v spisu.

10. Revident se tudi spreneveda, ko zatrjuje, da je bilo bistvo njegovih zatrjevanj pred sodiščem prve stopnje ravno nevednost o začetku kazenskega postopka. Sodišče druge stopnje je namreč v 9. opombi na 6. strani svoje sodbe povzelo tožnikovo vsebino pripravljalne vloge z dne 27. 1. 2016, iz katere izhaja, da je sam tožnik zatrjeval, da je A. A. naročil, ko mu je sporočila, da ga iščejo organi pregona, naj jim sporoči, da je poslovno odsoten v tujini in da se zaradi službenih obveznosti ne more vrniti. V reviziji pa tožnik ne trdi, da bi sodišče druge stopnje napačno povzelo njegove trditve iz navedene pripravljalne vloge.

11. Neutemeljen je tudi revizijski očitek, da sodišče ni argumentirano pojasnilo, zakaj tožniku ne verjame, da je bil leta 1994 (že pred uvedbo kazenskega postopka) poslovno v tujini. Sodišče druge stopnje je namreč pojasnilo, da je to tožnik zgolj pavšalno zatrjeval, saj ni zatrjeval niti, kdaj točno je odšel v tujino, konkretno kakšne posle je sklepal (predložitev morebitnih listin) in v katerem hotelu je bival. Ker so bile njegove trditve tako pavšalne, mu sodišče ni verjelo glede zatrjevanih razlogov za odhod v tujino. Tudi sicer pa tožnik svojih trditev z ničemer ni dokazal.

12. Glede časa odhoda v tujino pa je nosilni razlog sodišča druge stopnje, da v resnici ni bistveno, ali je bil tožnik na Madžarskem že pred uvedbo kazenskega postopka ali šele po njegovi uvedbi. Bistveno je, da se je skrival v tujini, čeprav je vedel, da zoper njega teče kazenski postopek. Razlogi, s katerimi sodišče druge stopnje utemelji, da je bil razlog begosumnosti utemeljen, so, povzeto po 12. točki sodbe sodišča druge stopnje, naslednji: a) tožnik je vedel za obstoj kazenskega postopka; b) več izdanih odredb o privedbi je bilo neuspešnih; c) potrebna je bila tiralica in č) v tujini je bil izsleden šele pet mesecev po tem, ko je že vedel za obstoj kazenskega postopka.

13. V nadaljevanju tožnik navaja, da je bil po navedbah toženke pripor odrejen kot disciplinski ukrep za zagotovitev obdolženčeve navzočnosti na glavni obravnavi na podlagi drugega odstavka 307. člena ZKP

. K temu doda: „Vse navedeno ne izhaja niti iz listin v spisu, razlogi izpodbijane sodbe pa so v nasprotju s spisovnimi listinami.“

14. Sodišče druge stopnje je pojasnilo, da se ukrep iz drugega odstavka 307. člena ZKP lahko izreče zgolj v primeru, če ne bi obstajal noben izmed pripornih razlogov iz 201. člena ZKP. V obravnavanem primeru pa je obstajal priporni razlog begosumnosti, ker se je tožnik skrival (1. točka drugega odstavka 201. člena ZKP). Glede očitka, da so razlogi izpodbijane sodbe v nasprotju s spisovnimi listinami, pa tožnik ne specificira, katere listine so to, zato revizijsko sodišče tega očitka ne more preizkusiti.

15. Prav tako ne drži, da sodišče druge stopnje ni pojasnilo, katero nedovoljeno ravnanje je tožnik storil, ko mu je bil pripor s sklepom KS 95/95 z dne 6. 1. 1995 podaljšan glede na dejstvo, da je bil tožnik priprt že od dne 6. 12. 1994 dalje. Sodišče druge stopnje je navedlo, da je kazensko sodišče glede na ugotovljene okoliščine lahko utemeljeno sklepalo, da se tožnik skriva in je po več neuspešno izvršenih odredbah o privedbi izdalo sklep z dne 17. 3. 1994, s katerim je odredilo pripor (in hkrati tiralico) iz razloga begosumnosti zaradi zagotovitve tožnikove navzočnosti v kazenskem postopku, ter da je bil tožnik, potem ko je bil izsleden na Madžarskem, izročen v Republiko Slovenijo dne 6. 12. 1994, priprt pa je bil do 17. 3. 1995, ko je bila opravljena glavna obravnava, po zaključku katere je bil takoj izpuščen na prostost. Sodišče je torej nedvoumno pojasnilo, da je bil tožnik iz lastnih krivdnih razlogov priprt vse do izvedbe naroka za glavno obravnavo, ker se je skrival in se zato kazenski postopek ni mogel izvesti. Očitek, da bi pripor, če bi bil res odrejen zaradi zagotovitve navzočnosti, lahko trajal zgolj mesec dni, pa ni utemeljen. Pripor je bil namreč odrejen iz razloga begosumnosti (1. točka drugega odstavka 201. člena ZKP), zato omejitev trajanja na največ en mesec iz drugega odstavka 307. člena ZKP za obravnavani primer ni veljala.

Odločitev o reviziji in revizijskih stroških

16. Uveljavljani revizijski razlogi tožnika po povedanem niso podani, zato je moralo revizijsko sodišče njegovo revizijo kot neutemeljeno zavrniti (378. člen ZPP). Revizijski neuspeh deli tudi zahteva tožnika za povrnitev stroškov revizijskega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Pravico do povrnitve škode ima tudi: 1) kdor je bil v priporu, obtožba pa je bila zavrnjena.

Do povrnitve škode nima pravice, kdor je s svojim nedovoljenim ravnanjem povzročil, da mu je bila vzeta prostost.

Če je podan utemeljen sum, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, se sme pripor zoper njo odrediti: 1) če se skriva, če ni mogoče ugotoviti njene istovetnosti ali če so druge okoliščine, ki kažejo na nevarnost, da bi pobegnila.

Če se obtoženec, ki je bil v redu povabljen, očitno izmika in noče priti na glavno obravnavo, za pripor pa ni nobenega od razlogov iz 201. člena tega zakona, sme senat odrediti pripor, da zagotovi njegovo navzočnost na glavni obravnavi. Za pripor, ki je bil odrejen iz tega razloga, se smiselno uporabljajo določbe 200. člena, drugega, tretjega, četrtega in šestega odstavka 202. člena ter 208. do 213.d člena ZKP. Če ni prej odpravljen, traja pripor do objave sodbe, najdalj pa mesec dni.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 370, 370/3

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 201, 201/2, 201/2-1, 307, 307/2, 542, 542/1, 542/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.