VSRS Sodba VIII Ips 45/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-11

mag. Marijan Debelak (preds.), Samo Puppis (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Marjana Lubinič, Borut Vukovič

Toženec se je v 7. členu Sporazuma zavezal, da bo varoval kot poslovno skrivnost osebne ali ostale podatke, informacije, dokumente in informacijska sredstva, ki predstavljajo poslovno skrivnost tožeče stranke in da najmanj dve leti po podpisu Sporazuma ne bo sklepal poslov s komitenti ali kako drugače z njimi sodeloval. V 8. členu Sporazuma pa je bila pogodbena kazen dogovorjena le za primer kršitve varovanja poslovne skrivnosti. Ker je tožeča stranka od toženca uveljavljala pogodbeno kazen zaradi sklenitve posla s komitentom, za kar pa pogodbena kazen ni bila dogovorjena, ni bilo pravne podlage za njeno plačilo. Upnik lahko zahteva plačilo pogodbene kazni od dolžnika za neizpolnitev oziroma kršitev tiste obveznosti, v zvezi s katero je bila takšna pogodbena kazen dogovorjena.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se delno spremeni tako, da se v celoti glasi:

„Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka mora v 15. dneh od vročitve sodbe povrniti toženi stranki njene stroške odgovora na pritožbo v znesku 642,57 EUR.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbe.“

II. Tožeča stranka mora v 15. dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki njene stroške revizijskega postopka v znesku 2.009,95 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

III. Tožeča stranka krije sama svoje stroške odgovora na revizijo.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, na podlagi katerega bi ji moral toženec plačati pogodbeno kazen v skupnem znesku 37.800,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 6. 2014 dalje do plačila (I. točka izreka). Odločilo je še, da mora tožeča stranka tožencu povrniti njegove stroške postopka v višini 3.722,29 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in da sama krije svoje stroške sodnega in predpravnega postopka (II. točka izreka). Izhajalo je iz tega, da se je toženec v Sporazumu, datiranem z dne 24. 12. 2013 (v nadaljevanju Sporazum), na podlagi katerega mu je delovno razmerje pri tožeči stranki prenehalo, zavezal plačati pogodbeno kazen za kršitev konkurenčne klavzule, ki pa ni bila dogovorjena s pogodbo o zaposlitvi, temveč s Sporazumom in da za spoštovanje konkurenčne klavzule ni bilo dogovorjeno denarno nadomestilo. Presodilo je, da tak dogovor ni bil možen, zaradi česar je zahtevke zavrnilo.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožeče stranke delno ugodilo, izpodbijano sodbo delno spremenilo tako, da je tožencu naložilo, da je dolžan tožeči stranki plačati pogodbeno kazen v znesku 37.800,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24. 3. 2016 dalje do plačila, potrdilo pa je zavrnitev tožbenega zahtevka za plačilo zakonskih zamudnih obresti od 9. 6. 2014 do 23. 3. 2016. Tožencu je naložilo, da tožeči stranki povrne stroške postopka na prvi stopnji v znesku 1.664,74 EUR in pritožbene stroške v znesku 640,97 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Presodilo je, da med strankama s Sporazumom ni bila dogovorjena konkurenčna klavzula, da se je toženec kot poslovodna oseba na podlagi 73. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013, ZDR-1) lahko drugače dogovoril o pravicah, obveznostih in odgovornostih v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja in da se je toženec s Sporazumom zavezal za plačilo pogodbene kazni tudi za primer sklepanja poslov s komitenti tožeče stranke oziroma drugih načinov sodelovanja s temi komitenti.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je toženec vložil predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče je predlogu ugodilo in s sklepom VIII DoR 23/2019 z dne 19. 2. 2019 revizijo dopustilo glede vprašanj, ali je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo, ko je tožencu naložilo, da tožeči stranki plača pogodbeno kazen na podlagi 8. člena Sporazuma z dne 24. 12. 2013 in ali je mogoče s sporazumom ob prenehanju delovnega razmerja delavca – poslovodje le-tega z dvostransko pogodbo po splošnih pravilih civilnega prava omejiti pri nadaljnjih zaposlitvah in pridobivanju prihodkov, ne da bi za nasprotno stranko nastala kakršna koli obveznost.

4. Toženec je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložil revizijo, v kateri navaja, da ni nikomur razkril nobenih osebnih podatkov, informacij, dokumentov in informacijskih sredstev, ki predstavljajo poslovno skrivnost, niti mu tožeča stranka tega ni očitala. Tožeča stranka mu je očitala, da je kot zakoniti zastopnik družbe A. sklenil pogodbo o poslovnem sodelovanju z družbo K., d. o. o. Ta pogodba je bila po vsebini najemna pogodba za najem nepremičnin in premičnin družbe K., d. o. o., kar med strankama ni bilo sporno. Pogodbena kazen je bila določena le za kršitev izdajanja poslovne skrivnosti, česar pa tožeča stranka ni dokazala. Dogovora o varovanju poslovne skrivnosti ni mogoče enačiti s konkurenčno klavzulo in omejevati toženca pri nadaljnjem zaposlovanju tudi zato, ker se je tožeča stranka v 6. členu Sporazuma z dne 24. 12. 2013 izrecno odpovedala konkurenčni klavzuli. Družba K., d. o. o. tudi nikoli ni bila stranka tožeče stranke, tožeča stranka pa glede tega dejstva sicer ni predložila nobenih dokazov. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da tožeča stranka pri nadaljnji zaposlitvi ne more omejevati toženca, če mu za to ne plača denarnega nadomestila. Sodba Vrhovnega sodišča VIII Ips 211/2009, na katero se sklicuje sodišče druge stopnje, se nanaša na drugačno dejansko stanje, saj je v tem primeru delavec, ki je imel konkurenčno klavzulo, zanjo prejemal nadomestilo. Napačen je zaključek sodišča druge stopnje, da je možnost pogodbene kazni mogoče presojati v skladu z določbo 247. - 254. člena Obligacijskega zakonika (Uradni list RS, št. 83/2001 in nadalj., OZ). Bistveno je, da je bila pogodbena kazen dogovorjena le za razkritje poslovne skrivnosti, ne pa tudi za sklepanje poslov z drugimi osebami. Sodišče druge stopnje je protispisno ugotovilo, da se je toženec zavezal, da določenih poslov ne bo sklepal pod pretnjo pogodbene kazni. Ker ustrezna odmena za spoštovanje konkurenčne klavzule ni bila dogovorjena, je šteti, da je bil toženec prost pri izbiri zaposlitve, pri čemer tožeči stranki s sklenitvijo pogodbe o poslovnem sodelovanju tudi ni naredil nobene škode.

5. Tožeča stranka je podala odgovor na revizijo, v katerem prereka revizijske navedbe toženca in predlaga Vrhovnemu sodišču, da revizijo zavrne.

7. Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člen Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj., ZPP).

8. V postopku so bila ugotovljena naslednja odločilna dejstva, na katera je Vrhovno sodišče vezano:

- toženec je bil od 1. 6. 2007 zaposlen za nedoločen čas pri tožeči stranki na delovnem mestu direktor podružnice v Ljubljani,

- dne 20. 12. 2012 so N., d. d., tožeča stranka in toženec sklenili Dogovor o napotitvi toženca v NA. (v Švico), iz katerega med drugim izhaja: da uprava N., d.d. daje soglasje k imenovanju toženca za direktorja tožeče stranke za obdobje od 1. 1. 2013 do 31. 12. 2013 oziroma od pridobitve vseh potrebnih dovoljenj za delo (v nadaljevanju Dogovor); da bo toženec sklenil s tožečo stranko pogodbo o zaposlitvi za določen čas enega leta, po izteku te pogodbe pa bo ohranil pravico do ponovne zaposlitve v podružnici Ljubljana,

- dne 31. 12. 2013 so N., d. d., tožeča stranka in toženec sklenili Sporazum, ki je bil datiran z dne 24. 12. 2013, iz katerega izhaja, da sta tožeča stranka in toženec sklenila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto direktorja od 1. 1. 2013 do 24. 12. 2013 in s katerim so se dogovorili o prenehanju delovnega razmerja toženca pri toženi stranki,

- tožencu je delovno razmerje na podlagi Sporazuma prenehalo po poteku pogodbe o zaposlitvi za določen čas za delovno mesto direktorja pri tožeči stranki, ker po poteku te pogodbe v podružnici v Ljubljani zanj ni bilo na razpolago prostega delovnega mesta, opredeljenega v Dogovoru,

- toženec je kot direktor in zastopnik podjetja A., d. o. o., dne 9. 6. 2014 (torej po prenehanju delovnega razmerja pri tožeči stranki) podpisal pogodbo o poslovnem sodelovanju s podjetjem K., d. o. o., ki je bilo po ugotovitvi sodišča druge stopnje eden večjih komitentov tožeče stranke.

9. V 7. členu Sporazuma se je toženec zavezal, da bo varoval kot poslovno skrivnost osebne in ostale podatke, informacije, dokumente in informacijska sredstva, ki predstavljajo poslovno skrivnost tožeče stranke in njene podružnice v Ljubljani, obenem pa se je zavezal, da najmanj dve leti po podpisu tega Sporazuma ne bo sklepal poslov s komitenti oziroma na kakršen koli drug način sodeloval ali svetoval obstoječim komitentom tožeče stranke in njene podružnice v Ljubljani.

10. V 8. členu Sporazuma je bilo nadalje dogovorjeno, da se toženec v primeru kršitve poslovne skrivnosti zavezuje plačati tožeči stranki ali njeni naslednici pogodbeno kazen v višini šestkratnika njegove zadnje neto plače pri tožeči stranki. Če bi s takšno kršitvijo nastala tožeči stranki večja škoda, jo je dolžan toženec poravnati po splošnih načelih odškodninskega prava.

11. Po prvem odstavku 14. člena ZDR-1, ki je bil v veljavi v času sklenitve Sporazuma, se glede sklepanja, veljavnosti, prenehanja in drugih vprašanj pogodbe o zaposlitvi smiselno uporabljajo splošna pravila civilnega prava, če ni z ZDR-1 ali z drugim zakonom določeno drugače.

12. Prvi odstavek 247. člena OZ določa, da se lahko upnik in dolžnik dogovorita, da bo dolžnik upniku plačal določen denarni znesek ali mu preskrbel kakšno drugo premoženjsko korist, če ne izpolni svoje obveznosti ali če zamudi z njeno izpolnitvijo (pogodbena kazen)

. Pogodbena kazen je civilna sankcija za kršitev pogodbene obveznosti opraviti izpolnitveno ravnanje, ki se ga je s pogodbo zavezala opraviti pogodbena stranka, za katero se dogovorita stranki pogodbe, ki je pravni temelj te izpolnitvene obveznosti

. Upnik lahko zahteva od dolžnika plačilo pogodbene kazni za neizpolnitev oziroma kršitev tiste obveznosti, v zvezi s katero je bila takšna pogodbena kazen dogovorjena.

13. Kljub toženčevi zavezi iz 7. člena Sporazuma o tem, da bo varoval poslovne skrivnosti in o tem, da s komitenti tožeče stranke in njene podružnice v Ljubljani ne bo sklepal poslov ali kako drugače z njimi sodeloval, so se stranke Sporazuma v 8. členu dogovorile za pogodbeno kazen le za primer kršitve varovanja poslovne skrivnosti (torej le za neizpolnitev prve od dveh dogovorjenih obveznosti) in ne konkuriranja s sklepanjem poslov s komitenti. Tožeča stranka pa je od toženca uveljavljala plačilo pogodbene kazni zaradi tega, ker ni izpolnil svoje druge obveznosti, dogovorjene v 7. členu Sporazuma (glede sklenitve posla s komitentom tožeče stranke)

. Za plačilo pogodbene kazni v zvezi s kršitvijo te dogovorjene obveznosti ni pravne podlage, ker za nespoštovanje te obveznosti ni bila določena. Ker je sodišče druge stopnje tožencu kljub jasni določbi 8. člena Sporazuma naložilo plačilo pogodbene kazni za kršitev njegove obveznosti, v zvezi s katero pogodbena kazen ni bila dogovorjena, je zmotno uporabilo materialno pravo

(to je tudi odgovor na prvo dopuščeno vprašanje).

14. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji toženca ugodilo in izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je zavrnilo pritožbo tožeče stranke zoper sodbo sodišča prve stopnje in to sodbo potrdilo.

15. Ker je bila revizija toženca utemeljena že v zvezi s prvim dopuščenim vprašanjem, Vrhovno sodišče pravilnosti izpodbijane sodbe v zvezi z drugim dopuščenim vprašanjem ni preizkušalo. Glede na okoliščine konkretnega primera namreč tudi opredelitev do drugega dopuščenega vprašanja ne bi vplivala na drugačno odločitev.

16. Odločitev o pravdnih stroških tega individualnega delovnega spora temelji na drugem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP.

17. Ker tožeča stranka s pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje ni bila uspešna, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP)

18. Vrhovno sodišče je tožencu priznalo stroške za odgovor na pritožbo po tar. št. 15/4 Odvetniške tarife (Uradni list RS, št. 2/2015, OT) v višini 1125 točk, 2% materialnih stroškov (tretji odstavek 11. člena OT), povečano za 22% DDV (drugi odstavek 12. člena OT) in jih glede na vrednost odvetniške točke v času odločanja sodišča druge stopnje (0,459 EUR) odmerilo na 642,57 EUR. Vrhovno sodišče o zakonskih zamudnih obrestih od teh stroškov ni odločalo, ker jih toženec ni priglasil.

19. Ker je toženec z revizijo uspel, mu je dolžna tožeča stranka povrniti njegove revizijske stroške, in sicer za sestavo predloga za dopustitev revizije 562,50 točk (tar. št. 15/7 OT, tar. št. 15/8 OT), za revizijo 1350 točk (tar. št. 15/6 OT), 2% materialnih stroškov (tretji odstavek 11. člena OT), 22% DDV (drugi odstavek 12. člena OT), kar ob vrednosti odvetniške točke v času odločanja o reviziji (0,60 EUR) in sodni taksi za revizijo (582,00 EUR) znaša skupaj 2.009,95 EUR. V primeru zamude je dolžna tožeča stranka tožencu povrniti tudi zakonske zamudne obresti od navedenega zneska odmerjenih revizijskih stroškov.

20. Tožeča stranka sama krije svoje stroške odgovora na revizijo, saj je bila v revizijskem postopku neuspešna (prvi odstavek 154. člena ZPP).

21. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, ki je naveden v uvodu sodbe. Odločitev je sprejelo soglasno.

Po uveljavljeni sodni praksi (npr. sodba Vrhovnega sodišča VIII Ips 211/2009 z dne 22. 3. 2011, sodba VIII Ips 169/2017 z dne 5. 2. 2018, sklep VIII Ips 173/2017 z dne 5. 2. 2018) se lahko tudi stranki pogodbe o zaposlitvi, med katerima je sklenjeno delovno razmerje, v primeru konkurenčne klavzule, dogovorjene v skladu z določbami ZDR-1, dogovorita za pogodbeno kazen, če pride do kršitve te konkurenčne klavzule.

N. Plavšak in drugi, Obligacijski zakonik s komentarjem (Splošni del), 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2003, str. 231.

Tožeča stranka je svoj zahtevek za plačilo pogodbene kazni utemeljevala z 8. členom, v povezavi s 7. členom Sporazuma in od toženca ni zahtevala plačilo škode po splošnih načelih odškodninskega prava (kar je bilo prav tako dogovorjeno v 8. členu Sporazuma), niti na drugih podlagah. Zato je Vrhovno sodišče pravilnost odločitve sodišč druge in prve stopnje presojalo le glede vtoževane pogodbene kazni, dogovorjene v Sporazumu.

Sodišče druge stopnje je materialnopravno zmotno ugotovilo, da se je toženec s Sporazumom veljavno zavezal, da določenih poslov ne bo sklepal pod pretnjo pogodbene kazni. Pod pretnjo pogodbene kazni je bila le kršitev poslovne skrivnosti s strani toženca.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 14

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 247

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 380

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.