VSRS Sodba I Ips 18198/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-12-12

Vesna Žalik (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

bistvene kršitve določb postopka - hišna preiskava - nedovoljeni dokazi - odredba o hišni preiskavi - utemeljeni razlogi za sum - obrazložitev odredbe - pregled prevoznega sredstva - privilegirana priča - pomanjkljivi razlogi o odločilnih dejstvih

Nesprejemljivo je stališče, da je pomanjkljivo obrazložitev odredbe mogoče sanirati z naknadno presojo in obrazložitvijo v kasnejših fazah kazenskega postopka, v okviru odločanja o zahtevi za izločitev dokazov. Naknadna sodna kontrola namreč ne zagotavlja ustreznih in zadostnih jamstev pred morebitnimi zlorabami, temveč odpira vrata arbitrarnim posegom ter je v izrecnem nasprotju z zakonsko jasno predvidenim postopkom.

Za obrazložitev odredbe o hišni preiskavi ne zadostuje zgolj sklicevanje na predlog tožilstva oziroma policije, saj se s tem izgubi garantna funkcija preiskovalnega sodnika, ki je edini pristojen za odreditev ukrepa, ki hudo posega v človekovo pravico do zasebnosti.

V teoriji in sodni praksi je sprejeto enotno stališče, da vizualno pregledovanje potniške kabine prevoznega sredstva še ne predstavlja tako intenzivnega posega v zasebnost, da bi šlo opravilo za preiskavo, ki ga je mogoče enačiti s hišno preiskavo. Vrhovno sodišče je zaključilo, da je za pregled osebnega vozila treba pridobiti odredbo za preiskavo le v primeru, kadar se pregledujejo „skriti deli vozila.“

Izjavo, da ne želi pričati, lahko da privilegirana priča iz prvega odstavka 236. člena ZKP samo pred sodiščem. Policisti priviligiranih prič ob zbiranju obvestil niso dolžni poučiti o pravni dobroti, saj zbrana obvestila niso procesno veljavni dokaz v kazenskem postopku, pač pa dokazni vir, na podlagi katerega se lahko sprejmejo odločitve v predkazenskem postopku. Poučitev o pravicah po 236. členu ZKP je torej dolžnost sodišča. Če privilegirana priča, ko je prvič zaslišana, izjavi, da ne želi pričati, se mora iz spisa izločiti njena izjava, ki jo je dala pri zbiranju obvestil policiji. V takem primeru sodišče tudi ne more z zasliševanjem policistov ugotavljati, kaj jim je povedala priviligirana priča, saj bi to pomenilo izigravanje pravne dobrote, ki jo daje zakon priviligirani priči.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 500,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo I K 18198/2010 z dne 18. 1. 2017 obsojenega J. K. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami, nedovoljenimi snovmi v športu in predhodnimi sestavinami za izdelavo prepovedanih drog po prvem odstavku 186. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo v kateri mu je določilo kazen eno leto in dveh mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če v preizkusni dobi treh let ne bo storil novega kaznivega dejanja. Sodišče je odločilo, da se obdolžencu v primeru preklica pogojne obsodbe v izrečeno zaporno kazen všteje čas prestan v pridržanju, ter da se mu odvzame prepovedana droga konoplja in kokain. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo II Kp 18198/2010 z dne 22. 8. 2017 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta odločili, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenčev zagovornik, kot navaja v uvodu zahteve, „iz vseh zakonskih razlogov, še posebej pa iz razloga kršitev kazenskega zakona, ker sodba temelji na nezakonito pridobljenih dokazih in ker so zaključki sodišča glede obdolženčeve krivde za očitana kazniva dejanja protispisni.“ V obrazložitvi zahteve trdi, da sodišče v času izdaje odredb za hišno preiskavo zoper obsojenca ni razpolagalo z informacijami in dokazi, ki bi potrjevali obstoj utemeljenih razlogov za sum, da je obsojenec storil očitano mu kaznivo dejanje, da odredbe za hišno preiskavo niso ustrezno obrazložene, ker ne vsebujejo dokazne ocene in navedbe razlogov, ki bi izkazovali obstoj utemeljenih razlogov za sum, da je identifikacija obsojenca z osebo z imenom „D.“ zgolj špekulacija, da odredbi za hišno preiskavo I Kpd 1566/2008 z dne 17. 12. 2008 in I Kpd 1575/2008 z dne 19. 12. 2008 temeljita na nezakonito pridobljenem dokazu – zasegu predmetov D. V., da je bila podlaga za izdajo odredbe I Kpd 1575/2008 z dne 19. 12. 2008 tudi izjava obsojenčeve matere A. P., ki je bila pridobljena na nezakonit način, ker obsojenčeva mati ni bila poučena, da ji ni treba izpovedati zoper obsojenca, ter da izpodbijana pravnomočna sodba nima razlogov, da so bile substance, ki so bile najdene pri obsojencu, namenjene nadaljnji prodaji. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi ter obsojenca oprosti obtožbe oziroma podrejeno, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve ali druge stopnje.

3. Vrhovna državna tožilka Barbara Brezigar je v odgovoru na zahtevo, podanem skladno z določbo drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) predlagala njeno zavrnitev. Navedla je, da kršitev po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana, saj ne gre za to, da pred izdajo odredb za hišne preiskave ne bi bili podani utemeljeni razlogi za sum, oziroma, da ti niso bili ustrezno obrazloženi, pač pa zagovornik s temi navedbami uveljavlja drugačno dokazno oceno, da je že pritožbeno sodišče podalo ustrezne razloge, zakaj je neutemeljeno zatrjevanje zahteve, da je neupoštevna izjava obsojenčeve matere, ki ni bila poučena o pravni dobroti, ter da je sodišče navedlo konkretne razloge, da je obsojenec drogo hranil z namenom prodaje.

4. Z odgovorom Vrhovnega državnega tožilstva sta bila obsojenec in njegov zagovornik seznanjena. Slednji je v izjavi navedel, da v celoti vztraja pri navedbah zahteve za varstvo zakonitosti, ter poudaril, da zahteva ne uveljavlja drugačne dokazne ocene, kot jo je sprejelo sodišče v izpodbijani pravnomočni sodbi.

5. Bistvo vložene zahteve za varstvo zakonitosti je v trditvi, da sodišče v času izdaje odredb za hišne preiskave ni razpolagalo z dokazi, ki bi potrjevali obstoj utemeljenih razlogov za sum, da je obsojenec storil kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami, poleg tega pa odredbe niso bile ustrezno obrazložene, ker ne vsebujejo dokazne ocene in konkretnih razlogov o obstoju utemeljenih razlogov za sum. Kršitev utemeljuje z navedbami, da odredba za hišno preiskavo I Kpd 1290/2018 z dne 27. 10. 2008 temelji izključno na izjavi M. A., ki je bil v tistem času osumljen storitve kaznivega dejanja, zato je imel interes, da pozornost preusmeri na obsojenca. V zvezi z odredbama I Kpd 1566/2008 z dne 17. 12. 2008 in I Kpd 1575/2008 z dne 19. 12. 2008 poudarja, da odredbi ne bi smeli biti izdani, ker v veliki meri temeljita prav na izsledkih predhodno nezakonito opravljene hišne preiskave na podlagi odredbe I Kpd 1290/2008, ter da okoliščina, da je D. V. povedal, da je kupil drogo od osebe po imenu D., ne more zadoščati za preiskavo obsojenčevega doma in njegovih osebnih stvari. Uveljavljanje kršitve zaključi z navedbo, da so bili tudi predlogi policije za izdajo odredb o hišnih preiskavah povsem neobrazloženi, saj policija v času podaje predlogov ni imela nobenega dokaza ali indica, da osumljenec izvršuje kazniva dejanja povezana s prepovedanimi drogami.

6. V skladu z določbo prvega odstavka 214. člena ZKP se sme preiskava stanovanja in drugih prostorov obdolženca ali drugih oseb opraviti, če so podani razlogi za sum, da je določena oseba storila kaznivo dejanje in je verjetno, da bo mogoče pri preiskavi obdolženca prijeti ali da se bodo odkrili sledovi kaznivega dejanja ali predmeti, ki so pomembni za kazenski postopek. ZKP ne določa izrecno, kaj mora vsebovati obrazložitev odredbe o hišni preiskavi. Glede na prvi odstavek 214. člena ZKP je jasno, da morajo biti obrazloženi tako utemeljeni razlogi za sum, da je določena oseba storila kaznivo dejanje, kot tudi verjetnost, da se bo pri preiskavi prijel obdolženi ali se bodo odkrili sledovi kaznivega dejanja oziroma predmeti, ki so pomembni za kazenski postopek.

7. Obveznost, da sodišča za svojo odločitev navedejo razloge, med drugim izhaja iz 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP), kar v svojih odločbah poudarja tudi Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). Na pomen obrazložitve sodne odredbe, s katero se posega v človekove pravice, je ESČP opozorilo v zadevi Dragojević proti Hrvaški z dne 15. 1. 2015. ESČP je v tej zadevi presodilo, da sodno preverjanje, ali so izpolnjeni pogoji za izdajo odredbe, zagotavlja, da poseg v zasebnost ne bo odrejen kar na slepo, neenako in brez dolžnega in primernega razmisleka. ESČP je za nesprejemljivo označilo stališče, da je pomanjkljivo obrazložitev odredbe mogoče sanirati z naknadno presojo in obrazložitvijo v kasnejših fazah kazenskega postopka, v okviru odločanja o zahtevi za izločitev dokazov. Naknadna sodna kontrola namreč ne zagotavlja ustreznih in zadostnih jamstev pred morebitnimi zlorabami, temveč odpira vrata arbitrarnim posegom ter je v izrecnem nasprotju z zakonsko jasno predvidenim postopkom.

8. Pomen obrazložitve odredb sodišča, s katerimi se posega v človekove pravice, je razviden tudi iz številnih odločb Ustavnega sodišča

. Ustavno sodišče je v odločbi Up-1006/13 z dne 9. 6. 2016 izrecno poudarilo, da mora sodnik razloge oziroma okoliščine, na podlagi katerih dovoli hišno preiskavo, konkretizirati in določno izraziti že v sami odredbi za hišno preiskavo, to je še pred posegom v pravico posameznika do nedotakljivosti stanovanja, in to v taki meri, da razumnega človeka prepriča, da so pogoji za hišno preiskavo izpolnjeni. Nadaljevalo je, da je obrazložitev sodne odredbe namenjena temu, da se lahko preizkusi sodnikova presoja o obstoju pogojev za poseg v pravico do nedotakljivosti stanovanja iz prvega odstavka 36. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) in s tem omogoči naknadna kontrola, tudi z vidika pravice do pritožbe iz 25. člena Ustave. Zahteve po predhodni obrazloženi sodni odredbi ni mogoče zaobiti z naknadno kontrolo, saj ta ne zagotavlja ustreznih in zadostnih jamstev pred morebitnimi zlorabami, temveč odpira vrata arbitrarnim posegom v izrecnem nasprotju z zakonsko predvidenim postopkom. V navedeni odločbi je Ustavno sodišče izrecno poudarilo, da okoliščina, da je predlog za odreditev hišne preiskave obrazložen, preiskovalnega sodnika ne odvezuje dolžnosti, da sam presodi obstoj pogojev za hišno preiskavo in nato svojo odločitev obrazloži. Pri tem se sicer lahko sklicuje na dokumente, ki mu jih predloži policija oziroma tožilstvo, saj so ti dokumenti praviloma edini vir informacij za preiskovalnega sodnika, vendar pa tako sklicevanje ne more nadomestiti sodnikove lastne presoje o tem, ali so pogoji za hišno preiskavo dejansko izpolnjeni. Ustavno sodišče je zaključilo, da za obrazložitev odredbe o hišni preiskavi ne zadostuje zgolj sklicevanje na predlog tožilstva oziroma policije, saj se s tem izgubi garantna funkcija preiskovalnega sodnika, ki je edini pristojen za odreditev ukrepa, ki hudo posega v človekovo pravico do zasebnosti.

9. Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v obravnavanem primeru izdane odredbe za hišno preiskavo v celoti izpolnjevale ustavno sodne kriterije za poseg v obsojenčevo pravico do zasebnosti.

10. Iz podatkov kazenskega spisa je razvidno, da so bile zoper obsojenca izdane tri odredbe za hišno preiskavo: odredba I Kpd 1290/2008 z dne 27. 10. 2008 – preiskava prostorov v stavbi na naslovih CC in AA, odredba I Kpd 1566/2008 z dne 17. 12. 2008 – preiskava stanovanja in pripadajočih prostorov na naslovu AA

in odredba I Kpd 1575/2008 z dne 19. 12. 2008 – preiskava stanovanja in drugih prostorov na naslovu BB. Sodišče je odredbe strukturiralo na način, da je najprej v njihovem izreku opredelilo v katerih prostorih naj se opravi hišna preiskava, navedlo kateri predmeti naj bi bili pri njej najdeni (prepovedana droga, pripomočki, ki služijo pri preprodaji prepovedane droge, korespondenca, ki bi kazala na izvrševanje kaznivega dejanja po prvem odstavku 186. člena KZ-1), nato pa je v obrazložitvi odredb pojasnilo razloge za odreditev hišnih preiskav.

11. V obrazložitvi odredbe I Kpd 1290/2008 z dne 27. 10. 2008 (list. št. 17-19 PP spisa I Kpd 1290/2008) je preiskovalni sodnik presodil, da utemeljenost razlogov za sum izhaja predvsem iz ugotovitev policije v predkazenskem postopku. Podrobno je navedel, da je M. A. policistom opisal, kako je potekala prodaja kolesarske čelade in nahrbtnika med B. B. in obsojencem, ter da je obsojenec čelado in nahrbtnik, ki mu jih je izročil B. B. plačal s prepovedano drogo, nato pa je preiskovalni sodnik zaključil, da je podana verjetnost, da se bodo pri hišni preiskavi odkrili predmeti ali listine, ki so pomembni za kazenski postopek.

12. Odredbo I Kpd 1566/2008 z dne 17. 12. 2008 (list. št. 17-19 PP spisa I Kpd 1566/2008) je dežurna preiskovalna sodnica utemeljila z navedbami, da utemeljeni razlogi za sum, da je obsojenec storil kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami po prvem odstavku 186. člena KZ-1 izhajajo iz okoliščine, da naj bi J. K. D. V. dne 9. 12. 2008 prodal manjšo količino prepovedane droge konoplja. Poudarila je, da so utemeljeni razlogi za sum razvidni iz uradnega zaznamka o zbranih obvestilih od D. V., uradnega zaznamka o ugotovljenih dejstvih in okoliščinah kaznivega dejanja policista A. K., zapisnika o zasegu predmetov in poročila o kriminalistično-tehničnih ugotovitvah. Preiskovalna sodnica je nato v obrazložitvi odredbe povzela izjavo D. V., iz katere je izhajalo, da je prepovedano drogo marihuano večkrat nabavil od osebe z vzdevkom D. ter navedla, da je iz zapisnika o zaslišanju obsojenca razvidno, da prav on uporablja vzdevek D. V obrazložitvi odredbe je izrecno poudarila, da je D. V. policistom povedal, da se je z osebo z imenom D. dne 9. 12. 2008 dogovoril, da se dobita na Celovški cesti v Ljubljani, da se je D. na dogovorjeni kraj pripeljal s kolesom iz smeri Kosez, ter mu proti plačilu izročil prepovedano drogo konopljo. Z enakimi razlogi je, upoštevaje dejstvo, da odredba I Kpd 1566/2008 z dne 17. 12. 2008 ni bila izvršena, obrazložena tudi odredba dežurne preiskovalne sodnice I Kpd 1575/2008, ki je bila izdana potem, ko se je ugotovilo, da obsojenec ne živi več na naslovu AA, temveč se je preselil na naslov BB.

13. Upoštevaje predstavljeno vsebino izpodbijanih odredb za hišno preiskavo, se kot neutemeljene izkažejo trditve zahteve, da sodišče ob odreditvi hišnih preiskav ni razpolagalo z dokazi, ki bi potrjevali obstoj utemeljenih razlogov za sum, da je obsojenec storil kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami, ter da odredbe za hišno preiskavo s strani sodišča niso bile ustrezno obrazložene. Sodišče je namreč v izreku vseh treh odredb izrecno navedlo, kateri predmeti naj bi se zasegli pri hišnih preiskavah v točno določenih prostorih, ki jih je uporabljal obsojenec, nato pa je v razlogih odredb konkretiziralo okoliščine, ki kažejo na obstoj utemeljenih razlogov za sum, da obsojenec izvršuje kaznivo dejanje po prvem odstavku 186. člena KZ-1.

14. Obsojenčev zagovornik skuša z obširnimi trditvami v zahtevi dokazati, da v času izdaje odredb za hišne preiskave utemeljeni razlogi za sum niso obstajali, da ti niso bili ustrezno obrazloženi že v predlogih policije za izdajo odredb, ter da jih sodišče v izdanih odredbah ni ustrezno konkretiziralo. Kršitev utemeljuje z navedbami, da je bila prva odredba izdana zgolj na podlagi izjave ene osebe – M. A., ki je bil osumljen storitve kaznivega dejanja in je želel z lažnim obremenjevanjem obsojenca od sebe odvrniti pozornost, da je enačenje obsojenega J. K. z osebo, ki nosi ime priljubljenega junaka iz risanke – D. zgolj špekulacija, da policija informacije, „ki je nakazovala na K., ni z ničemer preverjala,“ da ne držijo navedbe iz predloga policije z dne 27. 10. 2008, da naj bi obvestila zbrana od M. A. potrjevala obvestila prič A. B., P. Ž. ter N. C., ter da ni bilo nobenih dokazov, ki bi potrjevali izjavo M. A. o menjavi čelade in nahrbtnika za 10 gramov prepovedane droge marihuana, M. A. pa je na glavni obravnavi celo izpovedal „da bi znalo biti kaj gotovine vmes.“ Po vsebini te trditve v zahtevi za varstvo zakonitosti pomenijo izpodbijanje s pravnomočno odločbo ugotovljenega dejanskega stanja; iz tega razloga pa zahteve v skladu z drugim odstavkom 420. člena ZKP ni mogoče vložiti.

15. Obsojenčev zagovornik v zahtevi trdi, da sta odredbi za hišno preiskavo I Kpd 1566/2008 z dne 17. 12. 2008 in I Kpd 1575/2008 z dne 19. 12. 2008 temeljili na nezakonito pridobljenem dokazu – uradnem zaznamku o zasegu prepovedane droge D. V. Kršitev utemeljuje z navedbami, da je bil zaseg predmetov D. V. „izjemno sporen,“ ker je policija zasegla prepovedano drogo brez ustrezne odredbe sodišča, ki bi morala biti izdana, glede na to, da je šlo za preiskavo osebnega vozila D. V. Kršitev sklene z navedbo, da „v kolikor bi se izkazalo postopanje policije v primeru obravnave V. in opravljenega zasega predmetov za kakorkoli sporno,“ je bila tudi izjava D. V. pridobljena nezakonito, zaradi česar ne bi smela biti uporabljena za utemeljitev odredbe za hišno preiskavo zoper obsojenca.

16. Iz podatkov kazenskega spisa je razvidno, da odredbi za hišno preiskavo stanovanj na naslovu AA in BB, ki ju je uporabljal obsojenec, temeljita na uradnem zaznamku o zbranih obvestilih z osebo D. V., uradnem zaznamku o ugotovljenih dejstvih in okoliščinah kaznivega dejanja, ki ga je sestavil policist A. K., zapisniku o zasegu predmetov in poročilu o kriminalistično-tehničnih ugotovitvah. Nadalje je iz podatkov kazenskega spisa in razlogov izpodbijane pravnomočne sodbe razvidno, da sta policista Policijske postaje Bežigrad dne 10. 12. 2008 identificirala voznika osebnega vozila D. V. Med postopkom sta zaznala, da je iz vozila izhajal značilen vonj po konoplji, na tleh pred voznikovim sedežem ter na samem sedežu pa sta opazila večje število drobcev neznane zelene rastline, ki sta jo zaradi suma, da gre za prepovedano drogo konopljo, zasegla. D. V. je policistoma povedal, da je prepovedano drogo kupil od osebe z imenom D. pred Obrtno zbornico na Celovški cesti. Policista sta vzdevek D. povezala z obsojencem, ker so policisti Policijske postaje Šiška pred tem z njim že opravili postopek ter ugotovili, da uporablja vzdevek D.

17. Upoštevaje navedena pravno relevantna dejstva, je neutemeljena trditev zahteve, da sta policista prepovedano drogo konopljo zasegla nezakonito, ker za preiskavo osebnega vozila D. V. nista imela odredbe za hišno preiskavo.

18. Ustavno sodišče je v zadevi Up-430/00 z dne 3. 4. 2003 poseg države v prevozna sredstva presojalo z vidika pravice do nedotakljivosti stanovanja iz 36. člena Ustave in zaključilo, da prevozno sredstvo praviloma ni na tak način zaprt prostor, v katerem bi lahko utemeljeno pričakovali zasebnost. V odločbi Up-1293/08 z dne 6. 7. 2011 pa je Ustavno sodišče poseg v prevozno sredstvo presojalo z vidika pravice do zasebnosti iz 35. člena Ustave ter presodilo, da poseg v osebni avtomobil lahko pomeni poseg v pravico do zasebnosti iz 35. člena Ustave, ter da v primerih najtežjih posegov v to pravico zahteva po predhodni sodni odredbi izhaja iz načela sorazmernosti. Ustavno sodišče je v zvezi s stopnjo pričakovane zasebnosti v osebnem vozilu zavzelo stališče, da posameznik v vozilu, ki ga je upravičen uporabljati, lahko pričakuje določeno stopnjo zasebnosti, vendar je hkrati treba upoštevati da udeležba v prometu zaradi nevarnosti, ki jo predstavlja, že sama po sebi terja pravno regulacijo, ki utemeljuje določene posege v povezavi s to aktivnostjo. Nižja stopnja pričakovane zasebnosti v osebnem vozilu nadalje izhaja iz same narave in namena prevoznega sredstva. Osebni avtomobil namreč posamezniku omogoči prevoz iz enega kraja v drugega in ni namenjen prebivanju oziroma shranjevanju osebnih stvari. Takšnemu stališču Ustavnega sodišča je sledila tudi praksa Vrhovnega sodišča

, ki je presodilo, da je v teoriji in sodni praksi sprejeto enotno stališče, da vizualno pregledovanje potniške kabine prevoznega sredstva še ne predstavlja tako intenzivnega posega v zasebnost, da bi šlo opravilo za preiskavo, ki ga je mogoče enačiti s hišno preiskavo. Vrhovno sodišče je zaključilo, da je za pregled osebnega vozila treba pridobiti odredbo za preiskavo le v primeru, kadar se pregledujejo „skriti deli vozila.“

19. Kot že rečeno, sta obravnavanem primeru policista prepovedano drogo konopljo opazila na tleh osebnega vozila ter na voznikovem sedežu, torej na delih vozila, ki jih ni mogoče šteti za skrite prostore. Upoštevaje navedeno policista za preiskavo in zaseg prepovedane droge nista potrebovala odredbe za preiskavo vozila, zato je neutemeljena trditev zahteve, da je bil policijski postopek zoper D. V. nezakonit, ter da mu je bila nezakonito zasežena prepovedan droga.

20. Neutemeljena je tudi trditev zahteve, da je odredba za hišno preiskavo stanovanja na naslovu BB, v katerem je prebival obsojenec, nezakonita, ker je policija prišla do podatka, da se je obsojenec na ta naslov preselil iz AA, od obsojenčeve matere A. P., ki pred podajo izjave policiji ni bila poučena o pravni dobroti iz 2. točke prvega odstavka 236. člena ZKP.

21. Iz predloga za izdajo odredbe I Kpd 1575/2008 z dne 19. 12. 2008 (list. št. 1 in 2 PP spisa I Kpd 1575/2008) je razvidno, da iz uradnega zaznamka A. P. – obsojenčeve matere izhaja, da se je obsojenec dne 15. 12. 2008 iz naslova AA preselil na naslov BB, kjer dejansko neprijavljen prebiva skupaj s svojim dekletom M. G.

22. Izjavo, da ne želi pričati, lahko da priviligirana priča iz prvega odstavka 236. člena ZKP samo pred sodiščem. Policisti privilegiranih prič ob zbiranju obvestil niso dolžni poučiti o pravni dobroti, saj zbrana obvestila niso procesno veljavni dokaz v kazenskem postopku, pač pa dokazni vir, na podlagi katerega se lahko sprejmejo odločitve v predkazenskem postopku. Poučitev o pravicah po 236. členu ZKP je torej dolžnost sodišča. Če privilegirana priča, ko je prvič zaslišana, izjavi, da ne želi pričati, se mora iz spisa izločiti njena izjava, ki jo je dala pri zbiranju obvestil policiji. V takem primeru sodišče tudi ne more z zasliševanjem policistov ugotavljati, kaj jim je povedala privilegirana priča, saj bi to pomenilo izigravanje pravne dobrote, ki jo daje zakon priviligirani priči.

V obravnavanem primeru se obsojenčeva mati A. P., potem ko ji je bil dan ustrezen pravni pouk, pred sodiščem odpovedala pravni dobroti ter bila v postopku zaslišana kot priča. Upoštevaje navedeno je neutemeljena trditev zahteve, da se predlog za odreditev hišne preiskave na naslovu bb ne bi smel opirati na izjavo obsojenčeve matere, ki jo je v fazi predkazenskega postopka podala policistom v zvezi s spremembo kraja obsojenčevega bivanja.

23. Neutemeljena, in v nasprotju s tem, kar je navedeno v razlogih izpodbijane pravnomočne sodbe, je tudi trditev zahteve, da sodba nima razlogov, zakaj je bila prepovedana droga, ki je bila najdena pri hišnih preiskavah, namenjena nadaljnji prodaji. Sodišče prve stopnje je v 23. točki obrazložitve presodilo, da je bila prepovedana droga konoplja, ki je bila zasežena obsojencu, nedvomno namenjena nadaljnji prodaji, saj je bila pakirana v štirih različno velikih paketih, prav tako pa na namen prodaje kaže njena količina. Pri obeh hišnih preiskavah obsojenca sta bili zaseženi tudi precizni tehtnici, na katerih so bile najdene sledi prepovedanih drog. Takšnim razlogom sodišča prve je pritrdilo tudi pritožbeno sodišče, ki je v 9. točki obrazložitve navedlo, da je zasežena količina prepovedane droge „ekscesno prevelika“ za lastno uporabo obsojenca in njegove partnerke. Nadalje je pritožbeno sodišče presodilo, da je bila droga shranjena na način, ki je značilen za promet manjših odmerkov, ter da obsojenec in njegova partnerka v tistem času nista imela sredstev za kupovanje tolikšnih količin droge za lastno uporabo.

24. Obsojenčev zagovornik na več mestih v zahtevi polemizira z razlogi sodišča prve in druge stopnje ter izpodbijani sodbi očita protispisnost in nejasnost razlogov, s čimer nakazuje na kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Sem med drugim sodijo navedbe v zahtevi, da je D. V. na glavni obravnavi izpovedal, da obsojenca sploh ne pozna, da je policist A. K. izpovedal, da se je odločil za postopek z D. V. zato, ker ga pozna že od prej, pritožbeno sodišče pa je navedlo, da je šlo za postopek zaradi suma vožnje pod vplivom nedovoljenih substanc, da obsojenec nikoli ni uporabljal vzdevka D., da sta obsojenec in njegovo dekle imela prepovedano drogo za lastno uporabo, saj sta bila redna uživalca prepovedanih drog, da je bil kokain najden zato, ker sta želela ob praznovanju rojstnega dne „še nekoliko eksperimentirati z drugo vrsto droge,“ da je obsojenec posedoval tehtnici z namenom, da je preverjal količino kupljenega blaga, ter da je neutemeljen zaključek sodišča, da je trgovina z drogo obsojencu predstavljala način pridobivanja dohodkov, ker mu je pri preživljanju pomagala mati. Obsojenčev zagovornik z vsemi temi trditvami v zahtevi za varstvo zakonitosti ne uveljavlja kršitve zakona, temveč v nasprotju z izrecno določbo drugega odstavka 420. člena ZKP ponovno nasprotuje dokazni oceni sodišča ter uveljavlja nedovoljen razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

25. Vrhovno sodišče pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti ni ugotovilo kršitve zakona iz prvega odstavka 420. člena ZKP, zahteva pa je bila vložena tudi zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zato je zahtevo za varstvo zakonitosti kot neutemeljeno zavrnilo (425. člen ZKP).

26. Izrek o stroških postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Ker obsojenec z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, je dolžan plačati sodno takso v višini 500,00 EUR, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo na podlagi Zakona o sodnih taksah, ob upoštevanju zapletenosti postopka in premoženjskega stanja obsojenca.

Primerjaj npr. odločbe U-I-18/93 z dne 11. 4. 1996, Up-2094/06 z dne 20. 3. 2008 ter Up-1006/13 z dne 9. 6. 2016.

Ta odredba ni bila realizirana, ker je bilo ugotovljeno, da se je obsojenec preselil in v njej opredeljenih prostorov ni več uporabljal.

Primerjaj npr. sodbo v zadevi I Ips 30354/2012 z dne 12. 6. 2013.

Primerjaj Horvat Š. (2004): Zakon o kazenskem postopku (ZKP) s komentarjem, GV Založba, Ljubljana, str. 546.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 214, 214/1, 371, 371/1-8, 371/1-11, 371/2.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 35, 36.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.