VSRS Sodba II Ips 52/2020
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-09-18

mag. Rudi Štravs (preds.), mag. Matej Čujovič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec

povrnitev škode - krivdna odgovornost - javna pohodna površina - neravna tla običajne pohodne površine - padec na pločniku - vzdrževanje pločnika - ravnanje oškodovanca (pešca) - zavrnitev zahtevka

Ne glede na to, da je bila neravnina znatna, pa po drugi strani ni bila zakrita ter za tožnico tudi ne nepričakovana. Po tej poti je namreč tožnica redno hodila v službo in nazaj domov (pot so brez težav dnevno prehajati tudi številni drugi ljudje, približno 1.800 na dan) ter je za „stanje luknje“ vedela. Glede na to je sprejemljiv zaključek, da je tožničina pot iz službe do parkirišča še ustrezala pravnemu standardu normalne pohodne površine.

I. Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje v I. in II. točki izreka spremeni tako, da se pritožba tožnice v celoti zavrne in se še v ostalem zavrnilnem delu ter glede odločitve o stroških potrdi sodba sodišča prve stopnje, v IV. točki izreka pa tako, da tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

II. Tožnica mora prvi toženi stranki v roku 15 dni od vročitve te odločbe povrniti njene stroške revizijskega postopka v višini 1.279,57 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti.

1. Tožnica se je 13. 11. 2005 zvečer, ob 22.00 uri, po končanem delu skupaj s sodelavko peš odpravljala proti domu. Ko sta hodili proti mostu, ki vodi do parkirišča, se je tožnica spotaknila ob poškodovani del cestišča, izgubila ravnotežje, padla in se pri tem huje telesno poškodovala.

2. Sodišče prve stopnje je prvi toženki naložilo, da tožnici v roku 15 dni plača 6.281,18 EUR odškodnine. V presežku je tožbeni zahtevek proti njej, proti drugi toženki pa v celoti zavrnilo.

Odločilo je tudi o stroških postopka. Svojo odločitev je sodišče prve stopnje utemeljilo z obstojem krivdne odgovornosti prve toženke za škodo, nastalo tožnici, h kateri pa je tožnica pomembno prispevala (70 %), saj pri hoji ni bila dovolj pazljiva.

3. Odločitev sodišča prve stopnje o 30 % odgovornosti prve toženke ter o neobstoju odgovornosti druge toženke je postala pravnomočna brez pritožbe, saj je pritožbo vložila le tožnica, in sicer v zavrnilnem delu, ki se nanaša na višino soprispevka v razmerju do prve toženke.

4. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožnice delno ugodilo in je izpodbijani del prvostopenjske sodbe delno tako spremenilo, da je prvi toženki naložilo, da tožnici plača dodatnih 10.468,64 EUR odškodnine ter ustrezno višji del pravdnih stroškov, in sicer zaradi materialnopravne presoje, da je tožničin soprispevek k škodi le 20 %. V presežku je višje sodišče tožničino pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem, a izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

5. Po določbi drugega odstavka 371. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

6. V zvezi z odločitvijo višjega sodišča je Vrhovno sodišče 23. 1. 2020 na predlog prve toženke dopustilo revizijo z vprašanjem: „Ali je odločitev sodišča druge stopnje glede višine prispevka tožnice k nastanku škode materialnopravno pravilna?“

7. Tožnica v reviziji povzema dejansko stanje ter navaja, da sodna praksa, na katero se sklicuje višje sodišče, ne predstavlja podobnih oziroma primerljivih primerov. Res je, da sporna pot ni bila primerno vzdrževana, a je bila ob povprečni skrbnosti povsem normalno prehodna in jo je tudi tožnica mnogokrat prehodila brez težav. Asfaltirane površine, ki je na določenih delih razpokana in manjkajoča, ni mogoče primerjati s poledenelimi površinami, ki so veliko bolj nevarne in nepredvidljive. Neravna tla pa so na površinah za pešce nekaj povsem pričakovanega in običajnega. Tožnica kljub slabi osvetljenosti in temu, da je vedela, da je površina poškodovana, seboj ni vzela nobene svetilke. Izpostavlja odločbe VS RS II Ips 680/2007, II Ips 85/2013 in VSL II Cp 1046/2014 ter z njimi utemeljuje odstop od uveljavljene sodne prakse. Dodaja še, da se ob vsakodnevnem prečkanju cestišča na tem mestu ob frekvenci približno 1800 ljudi še ni nihče poškodoval, zato meni, da je bila ocena sodišča prve stopnje o 70 % soprispevku tožnice k nastali škodi pravilna ter predlaga ustrezno spremembo drugostopenjske sodbe.

8. Tožnica je na revizijo odgovorila in predlaga njeno zavrnitev. Izpostavlja dejanske okoliščine, glede katerih je revidentka prekludirana, ter navaja, da noben predpis pešcem ne nalaga, da bi seboj ponoči morali nositi svetilke. Sodna praksa, na katero se sklicuje revidentka, ni uporabljiva, kajti iz dejanskih stanov izhaja, da so se posamezni oškodovanci poškodovali podnevi in je bila vidljivost torej neprimerno boljša, v zadevi II Ips 85/2013 pa protipravnost sploh ni bila ugotovljena. Primerljive primere je sodna praksa obravnavala v zadevah: VSC Cp 1270/2006, VS RS II Ips 586/2002, VSC Cp 542/2014, VSL II Cp 570/2013 in VSL Cp 531/2016.

9. Dejansko stanje, na katero je revizijsko sodišče vezano, je naslednje:

* tožnica se poškodovala ob 22.00, ko je skupaj s sodelavko peš hodila iz smeri stavbe, kjer je delala, proti mostu, ki pelje do bližnjega parkirišča, in se je tik pred pričetkom ograje mostu (tj. ob robnem delu mostu) spotaknila ob poškodovani del cestišča oziroma pločnika;

* površina pločnika je bila močno deformirana, tako da je bila ob robu, kjer se cesta priključuje na most in je deformacija sčasoma napredovala zaradi vztrajnega posedanja, višinska razlika v površini pločnika od 20 do 30 centimetrov in se je zmanjševala za nekaj centimetrov ob nasprotnem robu pločnika;

* kraj škodnega dogodka je javna površina, za katerega sanacijo in vzdrževanje je kot lastnica zadolžena zavarovanka prve toženke;

* javna površina ni bila ustrezno vzdrževana, sanirana oziroma vsaj označena;

* pri hoji je bil tožničin pogled usmerjen naprej;

* tema ni bila popolna, saj je od vratarnice segalo vsaj malo svetlobe, na drugačen način (npr. s svetilko na mobitelu) pa si tožnica poti ni osvetlila;

* tožnica se je zavedala preteče nevarnosti in ji je bilo stanje teme, osvetljenosti, vidljivosti ter stanje pločnika dobro poznano, saj je isto pot prehodila vsaj dvakrat dnevno (tudi ko je odhajala na delo po dnevni svetlobi) in je vedela, da je bilo že dalj časa „takšno stanje tiste luknje“ tam;

* pot po mostu dnevno prečka približno 1.800 ljudi, do tožničinega padca ni bilo nobenega drugega padca ali klica, ki bi opozoril na nepravilnosti.

11. Vrhovno sodišče je v sodbi II Ips 85/2013 z dne 6. 2. 2014 zavzelo stališče, da opustitev vzdrževanja poti sama po sebi še ne predstavlja podlage za odškodninsko odgovornost tistega, ki je zanj zadolžen (v obravnavanem primeru je to zavarovanka prve toženke) oziroma ne predstavlja avtomatično tudi opustitve dolžnega ravnanja in s tem nedopustnega ravnanja kot predpostavke odškodninske terjatve. Presoja o obstoju odškodninske odgovornosti (zavarovanke prve toženke) zaradi padca na neravnih tleh pohodne površine je zato odvisna od odgovora na vprašanje, ali je pot na delu, kjer je tožnica padla, še ustrezala standardu normalne pohodne površine. Če pohodna površina namreč ni (bila) urejena v skladu z gradbenimi standardi, se mora sodišče opredeliti do vprašanja, ali je sporni del poti/mesto padca za povprečnega pešca predstavljal normalno pohodno površino. Pravni standard normalne pohodne površine je izpolnjen v primeru, če na neravnih pohodnih tleh ni nepričakovanih, zakritih ali pretiranih neravnin. V takem primeru se šteje, da bi normalno pazljiv pešec neravna tla prehodil brez težav.

12. V sklepu in sodbi II Ips 19/2009 z dne 27.01.2011 je Vrhovno sodišče sprejelo stališče, da so neravna tla v mestnem okolju in na pohodnih površinah za pešce nekaj vsakdanjega in pričakovanega.

Popolna oziroma absolutna ravnost pohodnih površin je neživljenjska.

13. V obravnavani zadevi je bila pohodna pot poškodovana/deformirana pri prehodu s ceste na most, in sicer tako, da je „nastala stopnička“, ki pa po celi dolžini ni bila enaka, temveč je na eni strani odstopala med 20 in 30 centimetrov od podlage, na drugi pa nekaj centimetrov manj. Ne glede na to, da je bila neravnina znatna, pa po drugi strani ni bila zakrita ter za tožnico tudi ne nepričakovana. Po tej poti je namreč tožnica redno hodila v službo in nazaj domov (pot so brez težav dnevno prehajati tudi številni drugi ljudje, približno 1.800 na dan) ter je za „stanje luknje“ vedela.

Glede na to je sprejemljiv zaključek, da je tožničina pot iz službe do parkirišča še ustrezala pravnemu standardu normalne pohodne površine.

14. Tožnica v odgovoru na revizijo sicer pravilno opozarja, da ji noben predpis ne nalaga, da bi morala seboj nositi svetilko, a to ne zmanjšuje stopnje njene dolžne skrbnosti, ki jo je imela kot normalno pazljiva peška, še zlasti ob vedenju za poškodbo cestišča in ker svetloba ni bila dnevna, temveč je do mesta padca segalo le nekaj svetlobe od vratarnice. Tožnici tudi ni mogoče na splošno očitati, da ni gledala v tla, saj od nobenega normalno pazljivega pešca ni mogoče zahtevati, da bo pri hoji neprestano gledala v tla. Toda ker je tožnica vedela za stanje cestišča, tudi ta zahteva ni pretirana.

15. Tožničin padec je tako resda posledica spleta več okoliščin, a pravno odločilen vzrok zanj je po oceni Vrhovnega sodišča tožničina (trenutna) nepazljivost, zato zavarovanka tožene stranke zanj ne odgovarja.

16. Sodišče druge stopnje se je pri svoji odločitvi sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 586/2002 z dne 27. 11. 2003, ki pa se od obravnavane zadeve razlikuje v enem pomembnem segmentu: v obravnavani zadevi gre za pohodno površino v mestu, medtem ko je oškodovanka v zadevi II Ips 586/2002 padla na urejenem dostopu v objekt, katerega namen je prav v tem, da pešcem zagotovi varen prihod do objektov, v katere so namenjeni.

17. Revidentka ima tako prav, da izpodbijana odločitev odstopa od ustaljene prakse Vrhovnega sodišča, odgovor na dopuščeno revizijsko vprašanje pa je negativen.

18. Ker je višje sodišče nepravilno uporabilo materialno pravo, je Vrhovno sodišče reviziji prve toženke ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu spremenilo tako, da je zavrnilo pritožbo tožnice še v preostalem ter je v celoti potrdilo zavrnilni del tožbenega zahtevka (prvi odstavek 380. člena ZPP).

19. Zaradi drugačne odločitve o pritožbi prve toženke, je Vrhovno sodišče poseglo tudi v odločitev o pritožbenih stroških. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, pritožbene stroške krije sama, prva toženka pa ni vložila odgovora na pritožbo in je odločitev o njenih pritožbenih stroških odpadla.

20. V skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo tudi o stroških, ki so nastali v revizijskem postopku. Ker tožnica v njem ni uspela, v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije svoje revizijske stroške, medtem ko je dolžna prvi toženki v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP povrniti njene stroške revizijskega postopka.

21. Ti so odmerjeni v skladu z Odvetniško tarifo

in upoštevaje vrednost točke 0,60 EUR skupaj znašajo 1.279,57 EUR (sodna taksa za predlog za dopustitev revizije: 153 EUR, sodna taksa za revizijo: 306 EUR, 1200 točk za predlog za dopustitev revizije oziroma 300 EUR, 600 točk za revizijo oziroma 360 EUR, 2 % materialni stroškov ali 12,6 EUR ter 22 % DDV oziroma 147,97 EUR).

22. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenem v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

Prva toženka je zavarovalnica, pri kateri je imela občina, odgovorna za vzdrževanje cestišča in pohodnih površin, zavarovano odgovornost, druga toženka pa je (bila) država.

Stanje cestišča in mesto tožničinega padca sta razvidna iz fotografije v prilogi A 12.

Sodba VS RS II Ips 85/2013 z dne 6. 2. 2014, 10. točka obrazložitve. Enako stališče je ponovilo tudi v zadevah VS RS II Ips 270/2016 z dne 5. 7. 2018 in II Ips 177/2018 z dne 22. 11. 2018.

Sodba in sklep VS RS II Ips 19/2009 z dne 27. 1. 2011, 9. točka obrazložitve.

Pri tem stališču je vztrajalo tudi v vseh kasnejših, v prejšnjih opombah navedenih odločbah.

Izrecna ugotovitev sodišča prve stopnje (20 točka obrazložitve, 17. stran sodbe sodišča prve stopnje).

Ker tožena stranka ni vložila pritožbe, je sodba sodišča prve stopnje v delu, ki odgovornost njene zavarovanke ocenjuje na 30 %, postala pravnomočna in vanjo revizijsko sodišče ne more poseči.

Sodba VS RS 586/2002 z dne 27. 11. 2003, predzadnji odstavek obrazložitve.

Uradni list RS, št. 2/2015 s spremembami in dopolnitvami.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.