VSRS Sodba IV Ips 20/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-11-19

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), Barbara Zobec

bistvene kršitve določb postopka - dokaz z zaslišanjem prič - navzočnost obdolženca pri zaslišanju - pravica do izjave

Storilcema pred prekrškovnim organom ni bila dana možnost sodelovanja pri zaslišanju prič (delavk), iz izpovedb katerih izhaja, da so delo čiščenja prostorov Finančnega urada Maribor opravljale za pravno osebo C., d. o. o. Čeprav storilca tega v zahtevi za sodno varstvo izrecno nista predlagala, bi sodišče glede na razloge, s katerimi sta uveljavljala razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, in glede na dokazne zaključke, ki jih je sprejelo v zvezi z izpovedbo priče, ustrezno dokazno oceno lahko napravilo le, če bi vse obremenilne priče (delavke) neposredno zaslišalo ter storilcema dalo možnost udeležbe v postopku njihovega zaslišanja.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču v novo odločanje.

1. Prekrškovni organ Finančna uprava Republike Slovenije (v nadaljevanju FURS) je z odločbo z dne 14. 2. 2018 pravno osebo C., d. o. o., in odgovorno osebo B. R. spoznal za odgovorna storitve prekrškov po 1. alineji prvega odstavka 23. člena, šestem odstavku 23. člena, osmem odstavku 23. člena in 2. alineji prvega odstavka 23. člena Zakona o preprečevanju dela in zaposlovanja na črno (v nadaljevanju ZPDZC-1). Po tem, ko je najprej določil globo za vsakega od prekrškov, je pravni osebi izrekel enotno globo v znesku 75.000,00 EUR, odgovorni osebi pa enotno globo v znesku 11.700,00 EUR. Obema je naložil tudi plačilo sodne takse, in sicer pravni osebi v višini 7.500,00 EUR, odgovorni osebi pa v višini 1.170,00 EUR. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 29. 3. 2019 ob reševanju zahteve za sodno varstvo zagovornika pravne in odgovorne osebe odločbo prekrškovnega organa po uradni dolžnosti spremenilo tako, da je odgovorni osebi za enega od prekrškov po drugem odstavku 23. člena ZPDZC-1 namesto določene globe v višini 1.200,00 EUR določilo globo v višini 500,00 EUR, nato pa namesto izrečene enotne globe v višini 11.700,00 EUR izreklo enotno globo v višini 11.000,00 EUR. Spremenilo je tudi odločbo o stroških postopka v delu glede odgovorne osebe, in sicer tako, da je namesto sodne takse v višini 1.170,00 EUR odločilo, da mora odgovorna oseba plačati 1.100,00 EUR sodne takse. Sicer je zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenih delih potrdilo odločbo prekrškovnega organa. Pravni in odgovorni osebi je za zavrnitev zahteve za sodno varstvo naložilo plačilo sodne takse, pravni osebi v višini 7.500,00 EUR, odgovorni osebi pa v višini 1.100,00 EUR.

2. Zoper navedeno sodbo v zvezi z odločbo prekrškovnega organa je vrhovni državni tožilec mag. Andrej Ferlinc vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri predlaga, naj Vrhovno sodišče zaradi kršitve 129. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) in kršitve tretjega odstavka 146. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču v novo odločanje. V zahtevi navaja, da je FURS kot inšpekcijski organ pred uvedbo predmetnega prekrškovnega postopka pri delodajalcu pravni osebi C., d. o. o., izvedel postopek inšpekcijskega nadzora zaposlovanja in dela na črno. V postopku je zaslišal devet delavk, ki so za pravno osebo opravljale čiščenje poslovnih prostorov Finančnega urada Maribor, pri čemer stranki ni dal možnosti, da neposredno sodeluje pri zasliševanju prič, pač pa jo je pred izdajo odločbe le seznanil z zapisnikom o nadzoru zaposlovanja na črno. Po navedbah vložnika bi moral FURS izvesti kontradiktorni dokazni postopek, v katerem bi moral stranki postopka inšpekcijskega nadzora omogočiti, da sodeluje pri zasliševanju prič. Ker tega ni storil, je kršil določbe o posebnem ugotovitvenem postopku iz tretjega odstavka 146. člena ZUP. Te kršitve pa v prekrškovnem postopku ni odpravilo niti sodišče, ki je svojo sodbo, med ostalim, oprlo tudi na zapisnike o zaslišanju delavk iz inšpekcijskega postopka, ne da bi delavke samo neposredno zaslišalo. Storilcema tako niti v sodnem prekrškovnem postopku ni bila dana možnost postavljati vprašanja pričam, s čimer je podana tudi kršitev določbe 129. člena ZP-1.

3. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) v zvezi s 171. členom ZP-1 poslalo storilcema in njunemu zagovorniku, ki v odgovoru z dne 12. 6. 2019 pritrjuje razlogom zahteve in uveljavlja še druge kršitve, ki po njegovi oceni utemeljujejo vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

4. Glede na vsebino predmetne zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da je FURS pri delodajalcu pravni osebi C., d. o. o., v letu 2015 izvedel postopek inšpekcijskega nadzora zaposlovanja in dela na črno po ZPDZC-1. V postopku je ugotovil, da je za pravno osebo v letu 2015 več oseb opravljalo delo čiščenja prostorov Finančnega urada Maribor, ne da bi pravna oseba z njimi sklenila pogodbe o zaposlitvi, zato je po končanem postopku posameznim delavkam z odločbami prepovedal nadaljnje opravljanje dela pri pravni osebi. V dokaznem postopku je FURS med drugim kot priče zaslišal tudi delavke. FURS je nato v letu 2017 zoper pravno osebo in njenega zakonitega zastopnika B. R. kot odgovorno osebo uvedel še prekrškovni postopek, v katerem je pravno osebo in njenega zakonitega zastopnika kot odgovorno osebo spoznal za odgovorna storitve več prekrškov po ZPDZC-1, in sicer, ker sta 1) omogočila delo čiščenja poslovnih prostorov več osebam, ne da bi z njimi sklenila pogodbe o zaposlitvi in jih prijavila v obvezno socialno zavarovanje; 2) ker v roku treh dni po tem, ko je nadzorni organ ugotovil zaposlitve na črno, delavkam nista izročila pisnih pogodb o zaposlitvi; in 3) ker nista poravnala vseh obveznosti iz delovnega razmerja za obdobje celotne zaposlitve na črno in nadzornemu organu o tem nista predložila dokazil. FURS je v prekrškovnem postopku kot priče ponovno zaslišal posamezne delavke, vendar iz podatkov spisa ne izhaja, da je na zaslišanje prič vabil tudi storilca prekrškov. Iz obrazložitve odločbe o prekršku in izpodbijane sodbe pa izhaja, da sta prekrškovni organ in sodišče svoje ugotovitve oprla tudi na zapisnike o zaslišanju prič (delavk) iz inšpekcijskega postopka in postopka pred prekrškovnim organom.

5. Vrhovni državni tožilec glede na prikazano ne more uspeti z očitki o kršitvi določb upravnega postopka, ker FURS v postopku inšpekcijskega nadzora zaposlovanja na črno pravni osebi oziroma njenemu zakonitemu zastopniku ni dal možnosti sodelovanja pri zaslišanju prič (delavk). Ločiti je namreč treba postopek inšpekcijskega nadzora, katerega primarni cilj je zagotoviti spoštovanje predpisov delovnopravne zakonodaje za naprej, od prekrškovnega postopka, ki je samostojen postopek, v katerem se ugotavlja odgovornost za kršitve prekrškovnih določb ZPDZC-1.Vložnik v zahtevi uveljavlja kršitev določb tretjega odstavka 146. člena ZUP, vendar ne trdi, da so te bile kršene v prekrškovnem postopku. Namen zahteve za varstvo zakonitosti je odpraviti kršitve zakona, ki so bile storjene s pravnomočno odločbo o prekršku ali s postopkom, ki je tekel pred to pravnomočno odločbo, s čimer so mišljena vsa procesna dejanja prekrškovnega organa in sodišča, opravljena pred pravnomočnostjo odločbe, s katero se je prekrškovni postopek končal.

Ker naj bi po trditvi zahteve do kršitev določb upravnega postopka prišlo pri zasliševanju prič v postopku inšpekcijskega nadzora, ki ga ni mogoče šteti kot procesno dejanje prekrškovnega organa, četudi ga je vodil isti organ, kot je kasneje vodil predmetni prekrškovni postopek, Vrhovno sodišče očitkov o kršitvi določb tretjega odstavka 146. člena ZUP ni presojalo.

6. Utemeljene pa so navedbe zahteve, da bi moralo sodišče v prekrškovnem postopku priče (delavke) neposredno zaslišati, storilcema pa dati možnost, da pri zaslišanju prič aktivno sodelujeta. Storilca sta že v izjavi o prekršku, dani pred prekrškovnim organom, nato pa tudi v zahtevi za sodno varstvo, storitev očitanih prekrškov zanikala. V zahtevi za sodno varstvo, v kateri sta, med ostalim, uveljavljala razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, sta trdila, da delavk ne poznata. Navajala sta, da je pravna oseba delo čiščenja v prostorih Finančnega urada Maribor izvajala preko podizvajalca družbe B. Poleg tega sta trdila, da elementi delovnega razmerja niso podani, in da listine v spisu, med drugim tudi zapisniki o zaslišanju delavk, dela na črno ne potrjujejo. Predlagala sta, naj sodišče zasliši zakonitega zastopnika družbe B., medtem ko zaslišanja delavk v zahtevi za sodno varstvo izrecno nista predlagala.

7. Sodišče je v postopku odločanja o zahtevi za sodno varstvo sledilo dokaznemu predlogu storilcev in zaslišalo zakonitega zastopnika družbe B. P. O., ki navedb storilcev, da so čistilke delo čiščenja opravljale za omenjeno družbo, v svoji izpovedbi ni potrdil. V obrazložitvi izpodbijane sodbe se je sodišče sklicevalo na izpovedbe delavk, zaslišanih v postopku pred prekrškovnim organom, kakor tudi na njihova zaslišanja v inšpekcijskem postopku, nato pa presodilo, da je prekrškovni organ dejansko stanje pravilno ugotovil, saj niti zakoniti zastopnik družbe B. ni potrdil storilčevih navedb.

8. Vrhovno sodišče je v več svojih odločbah

presodilo, da morajo biti tudi v prekrškovnem postopku obdolžencu zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka (fair trail), pri čemer je raven zagotovljenih pravic v primeru lažjih kršitev z manj hudimi posledicami za kaznovano osebo lahko sicer nižja od tiste, ki je zagotovljena v kazenskem postopku. Med temeljna jamstva poštenega postopka se med drugim uvršča tudi pravica obdolženca, da se mu sodi v njegovi navzočnosti, da se brani sam ali z zagovornikom in da mu je zagotovljeno izvajanje dokazov v njegovo korist (22. in 29. člen URS). Za pošteno sojenje je bistveno, da so obdolžencu dane ustrezne in zadostne možnosti, da zavzame stališče tako glede dejanskih kot pravnih vidikov nanj naslovljenega očitka.

Ob upoštevanju sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice

je Vrhovno sodišče že večkrat poudarilo tudi, da je storilec v postopku o prekršku načelno upravičen do ustne obravnave pred prvim in edinim sodiščem, razen če so podane okoliščine, ki bi utemeljevale, da se obravnava ne izvede. Z izvedbo ustne obravnave se stranki omogoči udejanjenje njenih pravic, da je na sojenju osebno navzoča, da svoje argumente pred sodiščem predstavi ustno, da predlaga dokaze v svojo korist, se seznani z obremenilnimi dokazi in se do njih opredeli ter da zaslišuje obremenilne priče. Izvedba dokaznega postopka pa je pogojena predvsem z naravo vprašanj, ki jih storilec obrazloženo izpostavlja v zahtevi za sodno varstvo. V nekaterih primerih bo storilcu zagotovljena pravica do poštenega postopka že z možnostjo seznanitve s podatki v spisu in možnostjo pisne izjave o pravnih in dejanskih vidikih zadeve (na primer, ko bo prekršek ugotovljen s pomočjo tehničnih sredstev), v drugih primerih pa bo storilcu pošten postopek mogoče zagotoviti le tako, da se mu omogoči osebna navzočnost, izvajanje dokazov v njegovo korist, neposredno seznanitev z obremenilnimi dokazi ter zasliševanje obremenilnih prič. Kadar storilec storitev prekrška zanika, pri čemer se obremenilni dokazi nanašajo na izjave prič, je zaradi zagotovitve poštenega postopka praviloma treba izvesti ustno obravnavo zaradi ponovitve ali dopolnitve dokaznega postopka. Obdolženec mora namreč imeti vsaj enkrat v postopku možnost zaslišati obremenilno pričo, da postopek lahko ocenimo kot pošten (fair trial). Pri tem pa ni ključno, ali storilec v zahtevi za sodno varstvo to tudi izrecno predlaga.

V primerih, ko je ustni postopek zaradi narave v zahtevi za sodno varstvo izpostavljenih vprašanj obvezen, je mogoče odločiti na podlagi podatkov spisa le, če se storilec pravici do ustne obravnave nedvoumno odpove.

9. V obravnavani zadevi gre za primerljivo situacijo kot v zadevah, v katerih se je razvila zgoraj povzeta sodna praksa. Podlaga za kaznovanje storilcev so bile med drugim tudi obremenilne izpovedbe prič (delavk), ki jih je pooblaščena uradna oseba prekrškovnega organa povzela v odločbi o prekršku, nanje pa se je v izpodbijani sodbi oprlo tudi sodišče. Storilcema pred prekrškovnim organom ni bila dana možnost sodelovanja pri zaslišanju prič (delavk), iz izpovedb katerih izhaja, da so delo čiščenja prostorov Finančnega urada Maribor opravljale za pravno osebo C., d. o. o. Čeprav storilca tega v zahtevi za sodno varstvo izrecno nista predlagala, bi sodišče glede na razloge, s katerimi sta uveljavljala razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, in glede na dokazne zaključke, ki jih je sprejelo v zvezi z izpovedbo priče P. O., ustrezno dokazno oceno lahko napravilo le, če bi vse obremenilne priče (delavke) neposredno zaslišalo ter storilcema dalo možnost udeležbe v postopku njihovega zaslišanja. Ker tega ni storilo, je kršilo jamstva poštenega postopka iz 22. in 29. člena Ustave RS (oziroma iz prvega odstavka 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin) v zvezi s četrtim odstavkom 65. člena ZP-1 in drugim odstavkom 155. člena ZP-1.

10. Vrhovno sodišče je zato na podlagi prvega odstavka 426. člena ZKP v zvezi s 171. členom ZP-1 zahtevi za varstvo zakonitosti vrhovnega državnega tožilca ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču v novo odločanje. Sodišče bo moralo v ponovljenem postopku dopolniti dokazni postopek z zaslišanjem delavk, storilcema pa dati možnost, da pri njihovem zaslišanju aktivno sodelujeta.

Gl. Horvat, Š., Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV založba, Ljubljana 2004, str. 907 in 908, ter Jenull, H., v: Filipčič, K. in ostali, Zakon o prekrških s komentarjem, GV Založba, Ljubljana, 2009, str. 722.

Na primer odločbe IV Ips 101/2013 z dne 17. 9. 2013, IV Ips 106/2012 z dne 21. 5. 2013, IV Ips 73/2015 z dne 15. 12. 2015 in številne druge.

Prim. na primer odločbo Ustavnega sodišča Up-120/97 z dne 18. 3. 1999.

Odločbe ESČP v zadevah Jussila proti Finski z dne 23. 11. 2006, Suhadolc proti Sloveniji z dne 17. 5. 2011, Flisar proti Sloveniji z dne 29. 9. 2011, Marguč proti Sloveniji z dne 15. 1. 2013 in Milenovič proti Sloveniji z dne 28. 2. 2013.

Gl. na primer odločbi Vrhovnega sodišča IV Ips 92/2014 z dne 20. 1. 2015 in IV Ips 26/2016 z dne 14. 7. 2016.

Zakon o prekrških (2003) - ZP-1  - člen 65, 65/4, 155, 155/2.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22, 29.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.