VSRS Sodba II Ips 224/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-28

Jan Zobec (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - MEDIJSKO PRAVO - USTAVNO PRAVO

dovoljenost revizije - pravica do popravka - kolizija ustavnih pravic - pravica do svobode izražanja - svobodna gospodarska pobuda - objava popravka - zavrnitev zahteve za objavo popravka - razlogi za zavrnitev objave popravka - vsebina zahteve za objavo - objava popravka brez sprememb in dopolnitev - načelo dispozitivnosti - vezanost na tožbeni zahtevek

Sodišči nižjih stopnje sta s sprejeto odločitvijo sledili ustaljeni sodni praksi in našli pravo ravnovesje med ustavnimi pravicami, ki so v koliziji.

Vrhovno sodišče nima pomislekov v ustavno skladnost določbe prvega odstavka 27. člena ZMed in njene razlage, kot se je razvila v sodni praksi. Razlaga, za katero se zavzema revident (glede možnosti izpuščanja posameznih stavkov iz besedila popravka s strani sodišča) trči tudi ob načelo dispozitivnosti v pravdnem postopku.

II. Tožnik je dolžan toženki v roku 15 dni povrniti 251,99 EUR stroškov odgovora na revizijo, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za objavo popravka, ki se nanaša na prispevek z naslovom „...“, ki je bil objavljen na TV A. v informativni oddaji B. 9. 4. 2018 in na TV C. 1 v informativni oddaji D. 9. 4. 2018 v besedilu, kot izhaja iz izreka sodbe. Tožnici je naložilo plačilo pravdnih stroškov toženke.

Sodišče prve stopnje je ocenilo, da se besedilo zadnjih dveh stavkov popravka v ničimer ne nanaša na objavljene informacije in ga ni mogoče opredeliti kot popravek v širšem smislu, ampak kot odklonilni razlog po 1. alineji prvega odstavka 31. člena Zakona o medijih (v nadaljevanju ZMed). Zahteva za objavo popravka je bila že zato pravilno zavrnjena, saj zadošča, da se le v delu njegovega besedila ne omejuje na objavljeno besedilo. Tudi sicer besedilo popravka ne ustreza pojmu popravka, saj v pretežnem delu predstavlja le golo zanikanje navedb v prispevku.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnice zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Soglašalo je z oceno prvostopenjskega sodišča, da sta zadnja dva stavka predlaganega popravka popolnoma izven konteksta objavljenega prispevka, na katerega se popravek nanaša. Poudarilo je, da je pri uravnoteženju dveh ustavnih pravic - pravice do popravka in svobode izražanja treba ozavestiti, da pravica do popravka ni pravica dostopa do medija, pravica, da prizadeta oseba pove „karkoli ji leži na duši“ in je od blizu ali daleč povezano s sporno temo. Besedilo zadnjih dveh stavkov predlaganega popravka ni zgolj obroben del predlaganega popravka, ampak odpira dve, s prispevkom povsem nepovezani temi. To pa ni namen pravice do popravka niti ureditve po ZMed. Ustavno neskladno ravnanje naj bi pomenilo ravno siljenje medija v objavo popravka, ki v določenem delu odpira teme, ki niso predmet prispevka.

Povzetek navedb strank v revizijskem postopku

3. Tožnik je zoper navedeno sodbo vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in kršitev določb pravdnega postopka. V postopkih za objavo popravka po ZMed naj bi revizija ostala dovoljena tudi po uveljavitvi novele ZPP-E (sklep II DoR 50/2018). Napačno naj bi bilo stališče, da je zahteva za objavo popravka neutemeljena že iz razloga, ker se del besedila popravka ne nanaša na objavljene informacije. ZMed naj v 31. členu ne bi izrecno predpisoval, da je objavo popravka dopustno odkloniti tudi v primeru, ko se le del popravka ne nanaša na obvestilo. Svoj zaključek naj bi sodišče izpeljalo s sklicevanjem na 27. člen ZMed, vendar naj takšna razlaga določil ZMed v primerih, kot je obravnavani, ne bi bila ustavnoskladna, saj naj bi na nesorazmeren način posegla v pravico do objave popravka. Posegi v ustavne pravice naj bi bili dopustni le, če so v skladu s t. i. načelom sorazmernosti (sklicuje se na U-I-137/93). Z zavrnitvijo zahteve za objavo popravka, ker dva stavka ne izpolnjujeta pogojev po ZMed, naj bi se na nedopusten in nesorazmeren način poseglo v ustavno pravico tožnika. Sporna stavka naj bi predstavljala le manjši in obrobni del celotnega besedila popravka, in sicer gre za slabe tri vrstice v primerjavi s preostalimi šestnajstimi vrsticami besedila. Bistvenega dela besedila popravka naj pretirano ne bi obremenjevala, preostala vsebina popravka naj z ali brez teh dveh stavkov ne bi bila v ničimer spremenjena. Tudi, če bi držalo, da se sporna stavka ne nanašata na navedbe v objavljenem besedilu, naj bi bil zaključek sodišča, da je zgolj zato dopustno zavrniti zahtevo za objavo popravka, napačen. Stališče sodišča naj bi bilo v nasprotju s sodno prakso v primerljivih primerih (II Ips 262/2013, VSL I Cp 11358/2017, VSL I Cp 403/2015). Stališče, da sporni del popravka ni zgolj obroben del predlaganega popravka, naj bi bilo glede na ugotovljeno dejansko stanje, zlasti glede na samo besedilo popravka, napačno. Pritožbeno sodišče naj bi v nasprotju s sodno prakso posamezne stavke v besedilu razlagalo atomistično in dobesedno, naj pa ne bi presojalo, ali popravek kot celota ustreza merilom iz ZMed. Pritožbeno sodišče naj ne bi presojalo, ali preostali del besedila ustreza merilom po ZMed. Prav tako se naj ne bi izjasnilo do očitka, da je preostali del besedila glede na sporna dva stavka bistveno obširnejši in predstavlja pretežni del besedila. Sodba sodišča druge stopnje naj zato ne bi vsebovala razlogov o odločilnih dejstvih. Pritožbeno sodišče naj se ne bi opredelilo niti do očitka, da se z zavrnitvijo zahteve za objavo popravka iz razloga neizpolnjevanja pogojev glede dveh stavkov, na nedopusten in nesorazmeren način posega v ustavno pravico tožnika do objave popravka. Pritožbeno sodišče naj bi presojo sorazmernosti opravilo le z vidika enega kriterija (dopustnosti posega), ni pa se ukvarjalo s presojo, ali je takšen poseg v dani situaciji nujen in sorazmeren v ožjem smislu. Naj se ne bi ukvarjalo z vprašanjem, ali je zavrnitev zahteve za objavo popravka tudi v delu, v katerem ta izpolnjuje pogoje po ZMed, nujna in ali ni mogoče zasledovanega cilja doseči tudi na drugačen način, s katerim se v manjšem obsegu posega v pravico do objave popravka. Objavil naj bi se lahko preostali del besedila popravka. Takšen milejši ukrep naj bi na primeren in sorazmeren način zavaroval obe ustavni pravici. Če naj bi sodišče ocenilo, da takšne rešitve določba 27. člena ZMed ne omogoča, predlaga, da ta postopek prekine in z zahtevo začne postopek za presojo ustavnosti 27. člena ZMed.

4. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena toženki. Ta je v odgovoru nanjo predlagala njeno zavrženje zaradi nedovoljenosti, saj naj institut dovoljene revizije, ki je veljal pred novelo ZPP-E, ne bi več obstajal, tožnik pa naj ne bi predlagal oziroma ni priložil sklepa o dopustitvi revizije. Podredno je predlagala zavrnitev revizije zaradi njene neutemeljenosti.

6. Postopek v obravnavani zadevi se je začel in tekel po začetku uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP-E, Uradni list RS 10/17), zato se uporabljajo pravila ZPP, upoštevaje novelo ZPP-E.

7. Toženka v odgovoru na revizijo neutemeljeno opozarja, da naj bi bila tožnikova (direktna) revizija nedovoljena. Vrhovno sodišče je že v sklepu II DoR 50/2017 z dne 8. 3. 2018 pojasnilo, da v sporih zaradi objave popravka revizija ostaja dovoljena (primerjaj 39. člen ZMed in drugi odstavek 44. člena ZMed) tudi po uveljavitvi novele ZPP-E, in pojasnilo razloge za takšno razlago.

Prav tako je že opozorilo, da pa je treba tudi v teh zadevah upoštevaje, da gre za izjemen primer dovoljene revizije, sicer pa je po noveli ZPP-E predviden le še preizkus v okviru „dopuščenega revizijskega vprašanja“, ravnati tako, da se iz revizije izlušči jasen in konkretiziran pravni problem (vprašanje) ter nanj odgovori v meri, ki je sorazmerna z njegovo pravno upoštevnostjo in pomembnostjo.

8. Ne držijo navedbe revidenta, da naj sodba sodišča druge stopnje ne bi vsebovala razlogov o odločilnih dejstvih. Navedeno revident utemeljuje s tem, da naj pritožbeno sodišče ne bi presojalo, ali preostali del besedila ustreza merilom po ZMed in naj se ne bi izjasnilo glede očitka, da je preostali del besedila glede na sporna dva stavka bistveno obširnejši in predstavlja pretežni del besedila. Vrhovno sodišče poudarja, da je tožnik vsa potrebna pojasnila dobil v okviru materialnopravne presoje, v kritiko katere po vsebini, a pod procesno preobleko, ti očitki v resnici spadajo.

9. Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili, da gre v jedru prispevka za iskanje odgovora na vprašanje, ali je iz okoliščin konkretnega javnega razpisa tožnika mogoče sklepati, da je prišlo do koruptivnega ravnanja (in sicer, da so se roki podaljšali z namenom prijave in izbire točno določenega podjetja). Ocenili sta, da se zahtevani popravek v zadnjih dveh stavkih, katerih vsebina je: „Moj mandant pa bo v bodoče sredstva namenil izobraževanju potrebe po ločevanju odpadkov. V ta namen bo še posebej izvajal nagrajevanje šol in otrok, ki bodo v aktivnostih sodelovali.“ na nosilna sporočila članka ne odziva oziroma se v ničimer ne nanaša na objavljene informacije.

10. Tej oceni revident niti ne nasprotuje, meni pa, da je presoja sodišč, da je treba zato zavrniti zahtevo za objavo popravka (v celoti), zmotna. Revident je pravni vprašanji, na kateri je treba odgovoriti v obravnavani zadevi, že sam dokaj jasno opredelil, in sicer: ali se v konkretnem primeru z zavrnitvijo zahteve za objavo popravka iz razloga neizpolnjevanja pogojev glede dveh stavkov, na nedopusten in nesorazmeren način posega v ustavno pravico tožnika do objave popravka. In, ali ni mogoče zasledovanega cilja doseči tudi na drugačen način (z objavo zgolj preostalega dela besedila popravka), s katerim se v manjšem obsegu posega v ustavno pravico tožnika.

11. Pravica do popravka objavljenega obvestila je urejena v 6. oddelku ZMed, ki določa le način uresničevanja ustavno varovane pravice do popravka (40. člen Ustave). Vrhovno sodišče je že poudarilo, da iz tega izhaja, da mora zakonodajalec pri sprejemu ukrepov za varstvo te pravice upoštevati njeno ustavno varovano jedro ter pri tem iskati ustrezno ravnotežje med to pravico in ustavno pravico do svobode izražanja, katere neločljiv del je tudi svoboda medijev (39. člen Ustave),

in tudi ustavno pravico lastnikov in izdajateljev medijev do svobodne gospodarske pobude (74. člen Ustave). Prav tako morajo imeti Ustavo pred očmi sodišča, ko določbe ZMed razlagajo.

12. V zvezi s pravico do popravka Ustavno sodišče pojasnjuje, da gre pri njej za način, na katerega lahko posameznik s sredstvi medijskega prava brani svojo čast ali dobro ime z učinkovitim sodelovanjem v javni razpravi, ki ga zadeva. Hkrati pa se z njo varuje tudi interes javnosti po uravnoteženi, celoviti in objektivni informiranosti. S tem, ko ima prizadeti možnost objave popravka, je ustvarjeno neko ravnotežje, varovano je načelo enakosti orožij.

Ustavno sodišče je tudi že poudarilo, da pravice do popravka ni mogoče enačiti s pravico dostopa do medija. Od slednje jo razlikuje močna osebnostna nota; pravica do popravka je namreč vezana na prizadetost pravice oziroma interesa tistega, ki ga zahteva, in nastane kot posledica prej objavljenega prispevka (npr. članka).

13. Četrti odstavek 26. člena ZMed vsebino popravka opredeljuje s popravkom v ožjem smislu, to je zanikanjem oziroma popravljanjem zatrjevanih napačnih ali neresničnih navedb v objavljenem obvestilu, ter s popravkom v širšem smislu, to je navajanjem oziroma prikazom drugih ali nasprotnih dejstev in okoliščin, s katerimi prizadeti spodbija ali z namenom spodbijanja bistveno dopolnjuje navedbe v objavljenem besedilu. Neizpolnjevanje teh meril pomeni odklonilni razlog za njegovo objavo iz druge alineje prvega odstavka 31. člena ZMed. Po določbi prvega odstavka 27. člena ZMed se mora popravek objaviti brez sprememb in dopolnitev. Po ustaljeni sodni praksi morajo biti praviloma vsi zakonski pogoji podani glede vseh posameznih delov in zahtevanega popravka kot celote. Besedila ni mogoče „secirati“ na del, ki pojmu popravka ustreza in del, ki mu ne; če zakonskih meril ne izpolnjuje del zahtevanega popravka, je treba zahtevek zavrniti. Urednik praviloma ne sme objaviti (v primeru spora pa sodišče ne sme naložiti objave) spremenjenega popravka, torej popravka brez dela besedila, za katerega meni, da ne izpolnjuje zakonskih meril.

14. Kot rečeno, revident presoji, da se sporni del predlaganega popravka na nosilna sporočila članka ne odziva oziroma se v ničimer ne nanaša na objavljene informacije, niti ne nasprotuje. Vendar pa meni, da gre za zanemarljiv del popravka, ki bi ga bilo mogoče preprosto kar spregledati, sicer pa izpustiti.

15. Drži sicer opozorilo v reviziji, da posameznih stavkov v besedilu popravka ni mogoče razlagati atomistično in dobesedno, ampak v kontekstu celotnega besedila. Vendar omenjeno stališče sodne prakse tožniku v konkretnem primeru ni v prid. Pritrditi je namreč treba presoji pritožbenega sodišča, da izpostavljeni del popravka ni zgolj obroben del predlaganega popravka, temveč odpira dve temi, ki sta s prispevkom nepovezani in ne pomenita odziva na pomanjkljivo, popačeno ali napačno informacijo. Vsebina in narava zadnjih dveh stavkov v predlaganem popravku je torej nepovezana z vsebino njegovega ostalega dela; ta okoliščina je po opravljenem tehtanju nagnila tehtnico v korist ustavne pravice medija do svobode izražanja in svobodne gospodarske pobude.

16. Sodišči nižjih stopnje sta s sprejeto odločitvijo sledili ustaljeni sodni praksi in našli pravo ravnovesje med ustavnimi pravicami, ki so v koliziji. Pri tem tehtanju je sodišče druge stopnje utemeljeno upoštevalo stališče sodne prakse, po kateri pravice do popravka ni mogoče enačiti s pravico dostopa do medija ali pravico, da prizadeta oseba pove "karkoli ji leži na duši" in je od blizu ali daleč povezano s sporno temo.

Presojo je opravilo s pravilnim poudarkom, da odpiranje tem, ki niso bile predmet prispevka, ni namen pravice do popravka in da bi se v nasprotnem primeru nedopustno poseglo v ustavno pravico medija do svobode izražanja.

17. Vrhovno sodišče prav tako nima pomislekov v ustavno skladnost določbe prvega odstavka 27. člena ZMed in njene razlage, kot se je razvila v sodni praksi. Razlaga, za katero se zavzema revident (glede možnosti izpuščanja posameznih stavkov iz besedila popravka s strani sodišča) trči tudi ob načelo dispozitivnosti v pravdnem postopku. Pravilo o vezanosti na zahtevek namreč sodišču preprečuje, da bi tožniku prisodilo kaj več ali kaj drugega (aliud), kot je zahteval, sme pa mu prisoditi nekaj manj.

Z izločitvijo posameznih vsebin iz besedila predlaganega popravka tožniku po oceni Vrhovnega sodišča ne bi bilo prisojeno manj, ampak nekaj drugega, kot je zahteval.

18. Odgovor na zastavljena vprašanja je po obrazloženem negativen. Vrhovno sodišče je zato revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

19. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določbah prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s 154. členom ZPP. Tožnik z revizijo ni uspel, zato mora toženki povrniti stroške odgovora na revizijo. Višina teh je odmerjena v skladu z Odvetniško tarifo.

20. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, navedenem v uvodu odločbe, odločitev pa je sprejelo soglasno (šesti odstavek 324. člena ZPP).

Vrhovno sodišče je pojasnilo, da problem, da pomembnost pravnega vprašanja ni (vedno) odvisna od vrednosti spora, ki naj bi bil z novelo ZPP-E odpravljen, v postopkih objave popravka že pred njeno uveljavitvijo ni bil prisoten. Četrti odstavek 39. člena ZMed namreč določa, v sporih zaradi objave popravka zoper sodbo sodišča druge stopnje dovoljena revizija. V drugih postopkih, v katerih so posebni zakoni določali, da je „revizija dovoljena“, je bilo to s prehodnimi določbami novele ZPP-E izrecno spremenjeno (črtano), v zvezi s postopki za objavo popravka po ZMed pa novela ne določa ničesar. Taka ureditev je tudi smiselna, saj gre za prednostne postopke, v katerih je hitrost odločanja ključnega pomena.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 234/2018 z dne 10. 1. 2019.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 238/2017 z dne 14. 9. 2017.

Primerjaj U-I-95/09, Up-419/09 z dne 21. 10. 2010.

Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 230/2013 z dne 16. 1. 2014, II Ips 62/2013 z dne 4. 4. 2013, II Ips 136/2013 z dne 13. 6. 2013, II Ips 89/2018 z dne 28. 6. 2018 in druge.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 265/2016 z dne 20. 4. 2017.

Primerjaj A. Galič v L. Ude in ostali, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2005, str. 33

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 39, 40, 74

Zakon o medijih (2001) - ZMed  - člen 26, 26/4, 27, 27/1, 31, 31/1, 39, 44

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 2, 378

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.