VSRS Sodba in sklep II Ips 225/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-01-10

Jan Zobec (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DRUŽINSKO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

vrnitev darila - odpadel nagib - razlogi za revizijo - dokazovanje - dokazna ocena - prosta presoja dokazov - izpodbijanje dejanskega stanja v reviziji - ustavna vloga Vrhovnega sodišča

Presoja verodostojnosti in prepričljivosti dokazov je pridržana sodiščema nižjih stopenj. Revident lahko z grajo dokazne ocene uspe le, če izkaže, da ima takšne pomanjkljivosti, da ni skladna z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP. Skrajni primeri take dokazne ocene bi lahko pomenili kršitev prepovedi sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti, kar je eno izmed jamstev, ki izhaja iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Da ni mogoče govoriti o njeni očitni napačnosti, mora biti sodna odločba utemeljena z razumnimi pravnimi argumenti, iz katerih je razvidno, da je sodišče odločalo na podlagi zakona in ne na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli biti upoštevani. Hkrati mora biti tudi logično vzdržna, razumna in dosledna.

I. Revizija se zavrže v delu, s katerim se izpodbija del sodbe, ki se nanaša na plačilo zneskov 15.000,00 EUR in 4.500,00,00 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

III. Tožnica mora prvemu tožencu v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti njegove revizijske stroške v znesku 2.193,56 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnica in prvi toženec sta bila v času od 10. 10. 2010 do 9. 6. 2012 v zunajzakonski skupnosti, v kateri se jima je rodil sin. Tožnica je trdila, da je med trajanjem skupnosti podarila prvemu tožencu znesek 100.000,00 EUR, ki ga je prvemu tožencu v njenem imenu v kraju B. izročil njen oče, (drugi) tožnik. Ta je denar prejel kot aro za stanovanje, ki ga je njegova družba pri enem od poslov prejela kot kompenzacijo. S tem denarjem je prvi toženec kupil avtobus MAN, saj sta tožnica in prvi toženec želela ustanoviti lastno družbo, ki bi se ukvarjala z avtobusnim prevozništvom. Do ustanovitve te družbe ni prišlo, tožnica in prvi toženec sta se razšla, zato je odpadel nagib in je tožnica upravičena zahtevati vrnitev darila. Poleg tega je tožnik prvemu tožencu posodil 15.000,00 EUR, njegova družba A., d. o. o., pa je razširila vhod na dvorišče hiše drugega toženca. S tem je tožnik za drugega toženca opravil delo v vrednosti 4.500,00 EUR; šlo je za posojilo, za katerega se je drugi toženec obvezal, da ga bo povrnil. Tožnica je tako zahtevala, da ji prvi toženec vrne 100.000,00 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi; tožnik pa je od prvega toženca zahteval povrnitev 15.000,00 EUR, od drugega toženca pa 4.500,00 EUR, oboje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo. Tožnikoma je naložilo, da morata tožencema povrniti 3.235,44 EUR pravdnih stroškov.

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožnikov in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je še o stroških pritožbenega postopka.

4. Tožnika sta zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega in drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) ter zmotne uporabe materialnega prava. Predlagala sta spremembo izpodbijane sodbe tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa razveljavitev sodb sodišča druge in prve stopnje ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglasila sta revizijske stroške.

5. Revizija je bila vročena tožencema, ki sta v odgovoru na revizijo predlagala njeno zavrnitev in priglasila stroške revizijskega postopka.

6. Iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhaja:

– tožnica in prvi toženec sta bila od 10. 10. 2010 do 10. 6. 2012 v zunajzakonski skupnosti; odnos med družinama se je izboljšal šele ob nosečnosti tožnice, pred tem pa njena družina zvezi ni bila naklonjena; glede na izboljšanje odnosov zaradi skupnega vnuka ni izključeno, da bi tožnica tožencu dala darilo za prihodnji skupni posel; ni dokazano, da bi bila dana obljuba, da bosta tožnica in prvi toženec ustanovila podjetje, v katerem bo tožnica zaposlena;

– tožnik je od C. C. v začetku januarja 2011 prejel aro za prodajo stanovanja v višini 100.000,00 EUR, torej je razpolagal z zadostno količino gotovine; v preteklosti je že posojal večje zneske denarja brez ustreznih dokazil;

– tudi tožena stranka je razpolagala z zadostno količino gotovine za nakup avtobusa; drugi toženec je kot avtobusni prevoznik redno in veliko delal, tudi med vikendi, sredstva so pridobili tudi s prodajo vozil in stanovanja; družina tožene stranke je imela poseben odnos do denarja v gotovini, kar je razvidno iz slik, na katerih so družinski člani obkroženi z gotovinskimi bankovci visokih apoenov; ker niso zaupali bankam, so denar hranili doma v sefu; drugi toženec je imel tudi leasing in hipoteko, vendar to ne pomeni, da zadostnih sredstev za nakup avtobusa ni imel; skladno z njegovim načinom življenja bi bilo, da v prihranke ne bi želel poseči, temveč bi kredit raje odplačeval iz rednih dohodkov;

– ni dokazano, da bi 26. 1. 2011 tožnik v kraju A. denar izročil prvemu tožencu, kot je to zatrjevala tožnica; prav tako ni logično, da bi do izročitve prišlo v mesecu februarju 2011 (kar je ravno tako trdila), saj je prvi toženec avtobus plačal že 26. 1. 2011.

7. Sodišči sta na podlagi zgoraj ugotovljenih dejstev sklenili, da izročitev 100.000,00 EUR prvemu tožencu ni izkazana. Poudarili sta, da je tožeča stranka trditve glede kraja in časa izročitve denarja neprestano spreminjala. Njene pavšalne in nekonsistentne trditve tako sodišč niso prepričale, saj bi se posameznik moral spominjati okoliščin izročitve tolikšne vsote denarja. Posledično je bil tožničin zahtevek za vrnitev darila zavrnjen.

8. Revidenta menita, da sta nižji sodišči stranki obravnavali pristransko, dokazna ocena pa ni bila opravljena v skladu z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP. Od tožeče stranke se je zahtevalo, da bi se morala spomniti vseh, še tako nebistvenih okoliščin izročitve denarja, za toženca pa je za ugotovitev, da denarja nista potrebovala, zadoščalo nekaj nepovezanih navedb. Tožeča stranka je dokazala obstoj zneska 100.000,00 EUR, toženca pa nista izkazala, da bi tolikšen znesek imela prihranjen v sefu. Obstoj prihrankov neznane višine in „poseben odnos do denarja“ ne zadoščata za ugotovitev, da denarja nista potrebovala. Sicer pa obstoj ustrezne vsote prihrankov ne izključuje izročitve denarja kot darila. Sodišče ni dokazno ocenilo vseh dokazov skupaj, sicer bi moralo zaključiti, da je do izročitve denarja zagotovo prišlo. Na podlagi presoje posameznih dokazov, ki sami zase niso potrjevali obstoja prihrankov, ni mogoče zaključiti, da vsi ti dokazi, presojani skupaj, potrjujejo njihov obstoj. Sodišč ni motilo, da sta imela toženca hipoteke in kredit. V takšni situaciji bi morala dokazati obstoj prihrankov na višji ravni in ne le zatrjevati poseben odnos do denarja. Odločitev sodišča odstopa od logičnih pravil sklepanja (kredita ne vzame nekdo, ki denar ima, pa še to pri bankah, za katere pravi, da jim ne zaupa, ter v tem nezaupanju vpiše dve hipoteki na nepremičnini) in je arbitrarna. Toženca sta za nakup naslednjega avtobusa ponovno potrebovala kredit, ki sta ga pridobila pri banki.

9. Sodišče druge stopnje je navedlo, da ni pomembna količina, temveč kakovost dokazov, v konkretnem primeru pa je tožeči stranki količino dokazov štelo v škodo, saj je nato zgolj iskalo, kje so si izpovedi različne, ne pa, kje se prekrivajo. Spregledalo je, da so vse priče tožeče stranke potrdile izročitev denarja. Kritične dokazne ocene vseh dokazov skupaj ni. Dokazna ocena, da toženca otrok nista peljala v A., zato tam denarja nista mogla prevzeti, temelji izključno na podlagi potrdila muzeja v A., pri čemer v celoti spregleda izpovedi tožnika, tožnice in njene matere. Še tisto, glede česar je sodišče druge stopnje tožeči stranki pritrdilo (glej 5. opombo), je bilo relativizirano kot nebistveno, čeprav meče dvom na zaključke sodišča prve stopnje. Sodišče ugotovitve, da je tožnik denar imel, ni uspelo postaviti v ustrezen kontekst, torej ga presojati z vidika prihrankov tožene stranke, njenega kredita, življenjske skupnosti in načrtovanja skupnega življenja, naslednjega kredita za nakup drugega avtobusa, posojila ... Tri pravno ločene historične dogodke (izročitev 100.000,00 EUR, posojilo 15.000,00 EUR in izgradnjo dvorišča) bi bilo treba postaviti v skupen okvir. Sodišči sta kršili zahtevo po enakopravnem obravnavanju strank v dokaznem postopku (prvi odstavek 5. člena ZPP), s pomanjkljivo presojo dokazov posegli v pravico tožnikov do izjave (22. člen Ustave) in zagrešili kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče druge stopnje je zagrešilo bistveno procesno kršitev iz prvega odstavka 339. člena ZPP, saj pritožbenih razlogov tožnikov glede opisanih kršitev ni upoštevalo in jih je kot neutemeljene zavrnilo.

10. Revizija je po drugem odstavku 367. člena ZPP

v premoženjskopravnih sporih dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 40.000,00 EUR. Če uveljavlja tožeča stranka v tožbi več zahtevkov, ki imajo različno podlago ali se uveljavljajo zoper več tožencev, se po drugem odstavku 41. člena ZPP pravica do revizije presoja po vrednosti vsakega posameznega zahtevka. Vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe pa se ne glede na drugi odstavek 41. člena ZPP ugotovi s seštevkom vrednosti posameznih zahtevkov oziroma delov teh zahtevkov, ki so še sporni, če je odločitev o reviziji odvisna od rešitve pravnih vprašanj, ki so skupna za vse navedene zahtevke, ali če so posamezni zahtevki med seboj tako povezani, da je odločitev o posameznem zahtevku odvisna od odločitve o drugem zahtevku (peti odstavek 367. člena ZPP).

11. Tožnika v reviziji navajata, da sodbo sodišča druge stopnje izpodbijata v celoti. S tožbo sta zahtevala vrnitev treh zneskov, ki so izvirali iz različnih historičnih dogodkov ter temeljili na drugačni pravni podlagi. Ker vrednost tožnikovih zahtevkov, s katerima je od prvega toženca zahteval vrnitev 15.000,00 EUR in od drugega toženca vrnitev 4.500,00 EUR, ne presega revizijskega praga iz drugega odstavka 367. člena ZPP, hkrati pa ne gre za položaj iz petega odstavka 367. člena ZPP, revizija glede navedenih zahtevkov ni dovoljena, zato jo je Vrhovno sodišče v tem obsegu zavrglo.

12. Revizija v preostalem delu ni utemeljena.

13. Temeljna in ustavna vloga Vrhovnega sodišča kot najvišjega sodišča v državi je v tem, da skrbi za poenotenje sodne prakse in za razvoj prava, obenem pa tudi za izločitev hudih napak nižjih sodišč, ki bi lahko ogrozile zaupanje javnosti v delovanje sodstva. Temu prilagojena je omejitev revizijskih razlogov. Revizija je kot izredno pravno sredstvo namenjena sanaciji pravnih napak, zato jo je mogoče vložiti le zaradi določenih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja z revizijo ni dopustno uveljavljati (370. člen ZPP).

14. Presoja verodostojnosti in prepričljivosti dokazov je tako pridržana sodiščema nižjih stopenj. Revident lahko z grajo dokazne ocene uspe le, če izkaže, da ima takšne pomanjkljivosti, da ni skladna z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP. Ta sodišču zapoveduje, da mora pri ugotavljanju dejstev, ki jih šteje za dokazana, odločiti po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega dokazovanja. Navedeni člen postavlja formalni okvir za prosto oceno dokazov in ga je treba ločevati od same prepričljivosti dokazne ocene, saj gre v slednjem primeru za izpodbijanje dejanskega stanja. Relativna bistvena kršitev 8. člena ZPP bo podana, če dokazna ocena ni bila opravljena vestno, skrbno in ni analitično-sintetična. Skrajni primeri take dokazne ocene bi lahko pomenili kršitev prepovedi sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti, kar je eno izmed jamstev, ki izhaja iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave. Da ni mogoče govoriti o njeni očitni napačnosti, mora biti sodna odločba utemeljena z razumnimi pravnimi argumenti, iz katerih je razvidno, da je sodišče odločalo na podlagi zakona in ne na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli biti upoštevani. Hkrati mora biti tudi logično vzdržna, razumna in dosledna.

Kršitev v tej določbi postavljenih formalnih pravil dokazne ocene načeloma pomeni relativno bistveno kršitev določb postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ki pa lahko preraste v absolutno bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

15. Revidentka skuša revizijsko sodišče prepričati, da ne gre le za vsebinsko neprepričljivo dokazno oceno, temveč za kršitev metodološkega napotka iz 8. člena ZPP. Ta graja ni utemeljena. V izpodbijanih sodbah je ocenjen vsak dokaz posebej in vsi skupaj ter upoštevan tudi uspeh celotnega postopka. Pojasnjeno je, katere dokaze sta sodišči ocenili kot verodostojne in zakaj. Sodišče druge stopnje je odgovorilo na vse pritožbene očitke, s katerimi je tožnica skušala izpodbiti trdnost dokazne ocene sodišča prve stopnje. Ne drži, da bi nižji sodišči imeli drugačne kriterije oziroma dokazne standarde za tožečo in toženo stranko – trditve obeh sta enako skrbno presojali. Bili sta pred zahtevno nalogo, saj sta morali presoditi, katera izmed diametralno nasprotnih verzij pravdnih strank je resnična – ali držijo tožničine navedbe, da je prvemu tožencu za nakup avtobusa podarila 100.000,00 EUR, ali nasprotne navedbe prvega toženca, da je bil avtobus kupljen iz prihrankov njegove družine. Dokazna ocena je bila vestna in skrbna, nižji sodišči sta poleg neposrednih dokazov (zaslišanja pravdnih strank, ki naj bi bile ob izročitvi denarja prisotne) glede na omejenost dokaznih sredstev presojali tudi številne druge okoliščine, ki bi lahko govorile v prid dokazni tezi tožeče ali tožene stranke. Upoštevali sta, kakšni so bili odnosi med družinama v spornem obdobju, kakšen bi lahko bil darilni nagib, ali je bila dana obljuba o ustanovitvi podjetja, v katerem bo tožnica zaposlena, da o poslu ni listinskih dokazil, nadalje sta presojali, ali je tožnik razpolagal z 100.000,00 EUR, ki naj bi jih tožnica podarila prvemu tožencu ter ali je tožena stranka imela dovolj lastnih sredstev za nakup avtobusa. Tako ne drži, da naj bi nižji sodišči spregledali celoten kontekst zadeve, saj sta upoštevali vse v reviziji izpostavljene okoliščine.

16. Stališče revidentke, da prvi toženec ni dokazal obstoja zadostnih sredstev za nakup avtobusa, sega na področje grajanja ugotovljenega dejanskega stanja in je tako nedopustno. Dokazna ocena, da je njegova družina razpolagala z zadostnimi sredstvi, ni temeljila le na njihovem nezaupanju v banke oziroma na posebnem odnosu do denarja v gotovini, kot želi prikazati revizija, temveč tudi na ugotovitvah, da je drugi toženec kot prevoznik avtobusa veliko delal, tudi med vikendi, do sredstev pa so prišli tudi s prodajo vozil in stanovanja. Iz povzetega izhaja, da je bila dokazna ocena nižjih sodišč razumno in logično razložena. Sodišči nista spregledali pomisleka tožnice, da leasinga oziroma hipoteke ne vzame nekdo, ki denar ima oziroma ki bankam ne zaupa, saj sta pojasnili, da je bilo nezaupanje tožene stranke v banke povezano z lastnimi prihranki in sta drugemu tožencu verjeli, da je leasing in kredit najel, ker v prihranke ni želel poseči, kar sta ocenili kot skladno z njegovim načinom življenja. Očitek, da takšno sklepanje ni bilo logično oziroma skladno z življenjskimi izkušnjami, spada v sfero vsebinske neprepričljivosti dokazne ocene,

zato revidentka s temi ugovori ne more uspeti.

17. Revidentka nižjima sodiščema očita, da sta od tožnikov zahtevali, da bi se morala spomniti vseh podrobnosti glede izročitve denarja, hkrati pa naj bi spregledali, da je izročitev denarja potrdilo več prič. Pravilno je izhodišče nižjih sodišč, da ni bistvena količina dokazov, temveč njihova kakovost. Čeprav je več prič, predlaganih s strani tožnikov, potrdilo, da naj bi bil denar izročen, je sodišče njihove izpovedbe ocenilo in pojasnilo, zakaj jim ne sledi. Izpovedbe tožnice, tožnika in njegove žene niso bile spregledane, temveč kritično ocenjene. Sodišči sta opozorili na nedoslednosti med njimi ter poudarili, da tožnica že konsistentnih trditev glede okoliščin zatrjevane izročitve denarja ni uspela podati. S stališčem, da bi nižji sodišči glede na izvedene dokaze morali zaključiti, da je izročitev gotovine izkazana, revidentka ponuja lastno dokazno oceno. Revizijska graja, da je bistveno, da je do izročitve denarja dejansko prišlo in ne natančen čas in kraj izročitve, pa temelji na domnevnem obstoju ugotovitve, da je izročitev denarja izkazana, ki ni sestavni del ugotovljene dejanske podlage spora.

18. Iz povedanega izhaja, da sta nižji sodišči pravdni stranki obravnavali enakopravno, zato zatrjevana relativna bistvena kršitev prvega odstavka 5. člena ZPP ni podana. Dokazna ocena nižjih sodišč ni bila arbitrarna, temveč opravljena v skladu z napotilom 8. člena ZPP, zato niti uveljavljana kršitev pravice do izjave po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Posledično tudi v jamstva, zagotovljena z 22. členom Ustave, ni bilo poseženo.

19. Revizija je po obrazloženem v delu, v katerem je dovoljena, neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

20. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker tožnica z revizijo ni uspela, mora prvemu tožencu povrniti stroške, ki jih je imel s sestavo odgovora na revizijo. Ker se je postopek pred sodiščem prve stopnje začel v času veljave Zakona o odvetniški tarifi,

je Vrhovno sodišče stroške, kot to določa drugi odstavek Odvetniške tarife,

odmerilo po tem zakonu. Prvemu tožencu je priznalo nagrado za sestavo odgovora na revizijo po tar. št. 3300 ZOdvT v višini 1.778,00 EUR,

pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, povečano za 22 % DDV, kar skupaj znaša 2.193,56 EUR. Navedeni znesek mora tožnica prvemu tožencu povrniti v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izteka navedenega roka dalje do plačila.

Vrhovno sodišče je na podlagi prehodne določbe prvega in tretjega odstavka 125. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-E (Ur. l. RS, št. 10/2017) odločalo na podlagi določb ZPP, ki so veljale pred uveljavitvijo novele ZPP-E.

Primerjaj denimo odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 212/2016 z dne 15. 3. 2018 in II Ips 73/2017 z dne 11. 10. 2018.

Glej odločbo Ustavnega sodišča Up-232/00 z dne 10. 5. 2001. Primerjaj tudi odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 252/2015 z dne 5. 11. 2015.

Upoštevaje vrednost spornega predmeta 100.000,00 EUR.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 5, 8, 339, 339/2, 339/2-8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.