VSRS Sodba II Ips 19/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-12-05

mag. Rudi Štravs (preds.), Vladimir Horvat (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mile Dolenc, Karmen Iglič Stroligo

MEDIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - OSEBNOSTNE PRAVICE - USTAVNO PRAVO

okrnitev osebnostnih pravic - poseg v čast in dobro ime - relativno javna oseba - kolizija ustavnih pravic - svoboda izražanja - pravica do zasebnosti - javni interes - rumeni tisk - povrnitev nepremoženjske škode - duševne bolečine zaradi razžalitve dobrega imena in časti - objava fotografij - sodna praksa Ustavnega sodišča - sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP) - dopuščena revizija

Judikatura ESČP distinkcije med rumenim in resnim tiskom ne pozna in ne ustvarja posebnih kriterijev za različne vrste nacionalnih medijev. Pri iskanju ravnotežja med nasprotujočimi si pravicami oziroma pri presoji dopustnosti posega v 10. člen EKČP je izhodišče presoje (najpomembnejši kriterij), ali je objava prispevala k razpravi v zadevi, ki je v interesu javnosti, kar se razlaga široko. Treba pa je razlikovati med pristnim javnim interesom in zvedavostjo javnosti. Želja bralcev po senzacionalizmu in njihova radovednost glede informacij o zasebnem življenju drugih ne pomenita legitimnega javnega interesa, ki bi upravičil neutemeljen poseg v zasebnost. Poleg javnega interesa je treba pri tehtanju (med drugim) upoštevati tudi poznanost prizadete osebe (pomembno je tudi njeno predhodno ravnanje in dejstvo, da je bila informacija (podoba) objavljena tudi drugje), način pridobitve informacij (ali se je presojala njihova resničnost) in način objave ter vpliv publikacije (število bralcev). Tudi kadar gre za rumeni tisk je torej treba tehtati pravici iz 8. in 10. člena EKČP - pravici do zasebnosti (ali varstvu ugleda) ni mogoče samodejno zagotoviti prednosti. V okviru svobode izražanja so nenazadnje varovani tudi prispevki, ki so namenjeni le zabavi in zadovoljevanju radovednosti. Vendar v teh primerih svoboda izražanja uživa nižjo stopnjo zaščite in jo je treba razlagati ožje.

II. Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki stroške revizijskega odgovora v višini 447,98 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Tožnica zahteva plačilo odškodnine zaradi objave prispevka v reviji D., ki je izšla 12. 5. 2014 z naslovom: „V nakup nove jahte!?“ Članek je bil napovedan na naslovnici,

opremljen z več fotografijami, te pa s komentarji. Tožnica je bila v sliki in besedi omenjena tudi v rubriki B. kot hudič, kar je bilo grafično ponazorjeno na njeni fotografiji z narisanimi rdečimi rogovi in repom. Vse skupaj je bilo opremljeno s komentarjem: „Lepa reč, ogleduje si prestižne jahte, ne pove pa, na katero morsko lepotico je še posebej vrgla oko. Razočarani smo nad skrivanjem informacij!“

2. Tožnica je menila, da članek neutemeljeno posega v njene osebnostne pravice: pravico do osebnega dostojanstva in pravico do zasebnosti. Trdila je, da ne podaja informacij javnega značaja, temveč na senzacionalističen in zlonameren način razkriva podatke iz njenega zasebnega življenja z namenom potešiti radovednost ljudi.

3. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice za plačilo 7.000,00 EUR odškodnine in ji naložilo plačilo pravdnih stroškov toženke. Obrazložilo je, da je tožnica javnosti postala znana zaradi očitkov v zvezi z obnovo hiše s strani delavcev A. in zaradi ugodnega posojila, ki ga je prejela od (državnega) NLB. Po odstopu se je o tožnici veliko pisalo (tudi še po objavi spornega članka), saj so bili šele tedaj zaključeni kazenski postopki (posredno povezani s tožnico) in postopek glede odpravnine v zvezi z njenim položajem vodje kabineta predsednika Vlade. Poleg tega je tožnica sama dovoljevala (pred in po objavi članka), da se jo fotografira na raznih prireditvah. Z objavo fotografij ni prišlo do protipravnega posega v njeno zasebnost. Fotografije so bile posnete na medijsko podprtem javnem dogodku, na katerega so bili vabljeni novinarji, zato zasebnosti ni mogla utemeljeno pričakovati (saj se je tovrstnih dogodkov udeležila že prej). Soglasje tožnice za objavo fotografije glede na naravo dogodka in status tožnice ni bilo potrebno. Fotografije tudi niso posegle v čast in dobro ime, saj niso vzbudile zgražanja ali posmehovanja pri povprečnemu bralcu. Tudi glede vsebine članka ni ugotovilo protipravnega posega. Premoženjsko stanje tožnice (kot vsaj relativno javne osebe) in njena družbena vloga (kot nekdanja vodja kabineta predsednika Vlade, ki je bila fotografirana v družbi absolutnih javnih oseb) sta bila takrat stvar javne razprave, v katero je tožnica sama vstopila s svojimi intervjuji in javnimi pojasnili glede njenega premoženja ter fotografiranjem na javnih prireditvah. Novinar je bil upravičen pisati o dejstvih (navedenih v 25. in 26. točki obrazložitve), saj je bila tematika še vedno aktualna – o njej se je pisalo v letih 2015 in 2016, vprašanja pa so bila predmet obravnave na sodišču. Novinar ni imel namena žaliti, stil pisanja in uporabljeno besedišče pa objektivno nista bila žaljiva. Tudi vrednostne sodbe (npr. brezskrbna, dobro stoječa) niso bile pretirane žaljive, temveč so temeljile na zunanjem izgledu tožnice, ki ni bil predstavljen zaničevalno. Ker tudi bolj negativne izjave

niso bile namenjene zaničevanju tožnice, ne presegajo meje dopustnega, ki bi upravičila poseg v pravico do svobode izražanja.

4. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnice zavrnilo. Odločilo je še o stroških pritožbenega postopka. Zavzelo je stališče, da je bila tožnica v času zapisa članka relativna javna oseba. O odstopu in očitkih, povezanih s pridobitvijo ugodnega kredita, obnovo hiše s strani delavcev A. in pridobljeni odpravnini, se je pisalo do leta 2016. Ker sodni postopki leta 2014 še niso bili končani, je delovanje tožnice upravičeno vzbujalo interes javnosti. Tematika je bila glede na interes javnosti aktualna še leta 2016, zato ni pomembno, da dejstva niso bila nova. Čeprav je članek vseboval elemente rumenega tiska, mu ni mogoče očitati senzacionalističnega poročanja. Po sodni praksi ESČP novinarska svoboda dopušča tudi določeno stopnjo pretiravanja in provokacije. Obrazložilo je, da s fotografijami ni bilo poseženo v zasebnost tožnice (čeprav so bile posnete brez tožničine soglasja), saj so bile posnete na prostoru v zunanjem delu slavnostne otvoritve Internautice, ki je bila javni dogodek, na katerega so bili vabljeni novinarji ter bi se tožnica glede na naravo (medijsko dokumentiranega) dogodka (ki se ga je udeležila že večkrat prej) morala zavedati, da na njem ni mogoče pričakovati zasebnosti. Objavljene fotografije ne posegajo v čast in dobro ime, saj pri povprečnem bralcu ne vzbujajo zgražanja ali posmehovanja. Sporno besedilo

res pomenita določeno stopnjo pretiravanja in dramatičnosti, vendar objektivno nista žaljiva. Informacije o dobrem finančnem stanju tožnice so bile v tistem času del zanimanja javnosti, saj je tožnica leta 2010 odstopila s svojega položaja zaradi namigovanj, da si je kot visoka uradnica pridobila določene finančne ugodnosti, do katerih drugi državljani niso imeli dostopa. Ta del pomeni izražanje mnenja novinarja, ki temelji na izjavah drugih, ki jih novinar ni dolžan razkriti. Določene vrednostne sodbe (npr. „pri tej ženski nikoli ni opaziti krize“) pa niso tako žaljive, da bi upravičevale pravno varstvo tožnice. Ni torej podana protipravnost. Tudi namigovanje, da ima tožnica namen kupiti jahto, je postavljena v vprašalni obliki in je dokončen odgovor prepuščen bralcu. Glede predelave fotografije v satirični rubriki B. je sodišče upoštevalo, da gre za medij, ki se približuje rumenemu tisku, za katerega je značilen slog, nagnjen k pretiravanju.

5. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 140/2018 z dne 14. 2. 2018 dopustilo tožničino revizijo glede vprašanj (1.) kakšni so kriteriji dopustnosti posegov v osebnostne pravice (zlasti v zasebnost, čast in dobro ime), ko gre za rumeni tisk, in ali jih je sodišče v konkretnem primeru pravilno uporabilo, (2.) ali je šlo v obravnavanem primeru za prekomeren poseg v tožničine osebnostne pravice, in (3.) ali je pravilno stališče izpodbijane sodbe, da članku v obravnavanem primeru ni mogoče očitati senzacionalističnega načina poročanja.

6. Tožnica zoper sodbo sodišča druge stopnje vlaga revizijo, v kateri uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava (179. člena Obligacijskega zakonika – v nadaljevanju OZ) in kršitev določb pravdnega postopka (360. člen Zakona o pravdnem postopku – v nadaljevanju ZPP). Predlaga razveljavitev sodb nižjih sodišče in vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje ter priglaša stroške revizijskega postopka. V zvezi s prvim vprašanjem kot bistveno navaja, da je bil članek objavljen v rumenem tisku, ki je namenjen zabavanju (in ne obveščanju) javnosti, zaradi česar uživa nižjo stopnjo svobode izražanja. Sklicuje se na zadevi II Ips 97/2015 in II Ips 274/2013. Opozarja na zadevo I Cp 1808/2019, po kateri je rumeni tisk varovan le v okviru svobodne gospodarske pobude. Po njenem stališču s sklicevanjem na svobodo izražanja ni mogoče upravičiti nobenega posega v osebnostne pravice z rumenim tiskom. Ta namreč ne služi javnemu interesu, zato je dopustnost vsakršnega posega vnaprej izključena (test sorazmernosti ni potreben). Izpostavlja, da sporni članek vsebuje vse elemente rumenega tiska - gre le za zadovoljevanje radovednosti javnosti in željo po dobičku. Po mnenju revidentke sporni članek ni prispeval k obveščenosti javnosti in iskanju resnice (II Ips 307/2014), niti to ni bil njegov namen. Zato s sklicevanjem na svobodo izražanja ni mogoče upravičiti posega v osebnostne pravice tožnice v obliki trditev in mnenj, ki žalijo, šokirajo in vznemirjajo (II Ips 340/2011). Ker sporni članek ni prispeval k oblikovanju javnega mnenja ali informiranju javnosti (temveč je le zadovoljeval radovednost, voajerstvo, škodoželjnost bralcev), bi sodišče moralo njegovo vsebino presojati v okviru svobodne gospodarske pobude in poseg v osebnostne pravice oceniti za nedopusten. Nižji sodišči sta zaščitili le ekonomski interes. Poudarja, da so kriteriji za dopustnost posega v osebnostne pravice pri rumenem tisku strožji. Sodišče druge stopnje pa zavzame nasprotno stališče – tj. da je treba imeti pri rumenem tisku bolj popustljiv pristop. Po sodni praksi Višjega sodišča v Ljubljani

je za presojo dopustnosti posega v osebnostne pravice bistven kriterij, ali se z objavo uresničuje interes javnosti do obveščenosti. Če interesa javnosti ni, noben poseg v osebnostne pravice (s strani rumenega tiska) ni dopusten – vsak poseg v osebnostni položaj posameznika utemeljuje pravno varstvo in pomeni poseg v njegovo pravno varovano sfero (Up-1019/12). Glede drugega vprašanja navaja, da je članek po objektivnih kriterijih žaljiv, kar argumentira s sklicevanjem na zadeve II Ips 397/2000, II Cp 891/2013, I Cp 1982/2011 in I Cp 1982/2011. Povzetki takrat aktualnih sodnih postopkov niso bili vrednostno nevtralni, temveč so vsebovali sporočilo, da so bila opisana dejanja nezakonita in nemoralna. Glede sodnega postopka za izplačilo odpravnine je razbrati tudi namigovanje na klientelizem in korupcijo. S tem je novinar ustvaril kontekst, v katerem povprečni bralec poročanje o prisotnosti tožnice na sejmu sprejme s prezirom in odporom. Meni, da članek prekomerno posega v osebnostne pravice tožnice. Sklicuje se na zadeve II Ips 131/2000, II Ips 187/2000, II Ips 111/2002, II Ips 658/2004, II Ips 340/2011, II Ips 307/2014 ter I Cp 488/2016 in Up 1019/2012).

Ni bistveno, ali je imel toženec namen žaliti, temveč posledice, ki jih je imela objava za tožnico v okolju, v katerem se nahaja (II Ips 757/1994). Članek je tožnico predstavil z negativnimi osebnostmi lastnostmi (kot koristoljubno, pokvarjeno, nemoralno, itd.). Članek ni prispeval k razpravi o zadevi javnega pomena in nanjo ni imel namena vplivati, temveč je vseboval nepreverjene trditve, naslovi članka pa so pačili njegovo vsebino, ki za javnost ni bila pomembna. Sporni članek je bil podan z namenom zaničevanja, kar je razvidno iz načina izražanja (ob dejstvu, da ne gre za polemično pisanje ali kritiko). Sodišče se ni opredelilo do navedb o primerjavi s člankom v C. Novinar se je večkrat skliceval na izjave nedoločenih virov, kar je v nasprotju s pravili novinarskega poročanja. Meni, da bi moral novinar razkriti vir informacij, saj pavšalno sklicevanje na vir ne zadošča (II Ips 131/2000, II Ips 658/2004 in II Cp 399/2015). Pojasnjuje, da tožničin status relativno javne osebe ni pomemben. Nivo zaščite relativno javne osebe je nižji le glede objave informacij glede njenega dela in poklica (II Ips 658/2004). Sporna objava pa se ni nanašala na temo v interesu javnosti, temveč je šlo le za zabavanje javnosti in zadovoljevanje radovednosti bralcev. Zato ima pravica do zasebnosti prednost.

Namen članka ni bilo poročanje o delovanju in o sodnih postopkih tožnice oziroma ukvarjanje s temami, zaradi katerih je imela status relativno javne osebe. Poročanje je bilo uperjeno proti tožnici kot osebi in ne proti njenemu poklicnemu in javnemu delovanju. Opozarja, da bi sodišče moralo vse sestavne dele sporne objave obravnavati kot celoto. Sklicuje se na judikata II Ips 117/2004 in II Ips 340/2011. V zvezi s tretjim vprašanjem tožnica nasprotuje stališču izpodbijane sodbe, da članku ni mogoče očitati senzacionalističnega načina poročanja. Po mnenju revidentke je članek govorica, ki poskuša iz tožničinega obiska sejma napraviti senzacijo. Članek ne poroča in ne podaja mnenja o aktualnih sodnih postopkih. Te postopke le na kratko omeni (z neodobravanjem, obsojanjem, zgražanjem), da pritegne pozornost bralca. Revidentka meni, da je toženka zasledovala željo po senzaciji, zato bi ji sodišče moralo odreči pravno varstvo (II Ips 131/2000, II Ips 835/2009). Edini namen članka je vzbujanje razburjenja in širjenje govoric ter pomeni senzacionalistično poročanje.

7. Revizija je bila vročena toženki, ki predlaga njeno zavrnitev. Priglaša stroške odgovora na revizijo. Toženka v odgovoru navaja, da je treba uporabiti test praktične konkordance. Opozarja, da sodna praksa, na katero se sklicuje tožnica, ni primerljiva. Poudarja, da iz zadeve II Ips 274/2013 izhaja, da okoliščina, da gre za rumeni tisk, tvori kontekst besedila in s tem sodoloča njegov sporočilni pomen. Izpostavlja, da je tožnica kot nekdanja vodja kabineta predsednika Vlade politično izpostavljena oseba. Tožnica (relativna javna oseba) je s položaja vodje kabineta predsednika Vlade odstopila zaradi očitkov o pridobitvi finančnih ugodnosti: tj. obnove hiše s strani delavcev A. in zaradi očitkov o ugodnem posojilu s strani NLB. Tudi fotografije je bilo dopustno objaviti, saj je bila oseba iz javnega življenja, ki javnost zanima. Prav tako so bile posnete na javni prireditvi, kjer zasebnosti ni mogla pričakovati. Sodišče je presodilo, da je obstajala zadostna dejanska podlaga glede vrednostnih sodb, zapis pa objektivno ni bil žaljiv. Senzacionalističen slog je dopusten in je varovan kot del svobode izražanja, članek pa ni bil pretirano senzacionalističen.

9. V primeru dopuščene revizije Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP). Revizijske navedbe tožnice o dolžnosti novinarja razkriti vir informacij in procesni očitki kršitve 360. člena ZPP presegajo okvir v obravnavanem primeru dopuščenih vprašanj. Ker revizija izven tega okvira ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP), Vrhovno sodišče na te navedbe ni odgovarjalo.

10. Iz relevantnih dejanskih ugotovitev nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhaja, da:

- je tožnica odstopila s položaja vodje kabineta ... leta 2010 zaradi očitkov, da si je kot visoka uradnica pridobila določene finančne ugodnosti;

- sodni postopki (posredno povezani s tožnico in glede odpravnine) v času objave članka še niso bili pravnomočno končani;

- se je o odstopu tožnice in o očitkih v zvezi s pridobitvijo ugodnega kredita (od državnega NLB), obnovo hiše s strani delavcev A. in pridobljeni odpravnini pisalo do leta 2016;

- je novinar sporne fotografije posnel brez soglasja tožnice, vendar na zunanjem delu slavnostne otvoritve Internautice, ki je bila medijsko zanimiv (medijsko dokumentiran) javni dogodek, na katerega so bili vabljeni tudi novinarji in katerega se je tožnica udeležila že večkrat prej;

- da je tožnica sama dovoljevala (pred in po objavi članka), da se jo fotografira na raznih prireditvah ter sama dala intervju in javna pojasnila o svojem premoženjskem stanju.

11. V obravnavanem primeru gre za kolizijo med pravico do časti in dobrega imena (ki je v Ustavi varovana v okviru pravice do osebnega dostojanstva v 34. členu), pravico do zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen Ustave) na eni strani ter svobodo izražanja (39. člen Ustave) na drugi strani. Nobena izmed teh pravic ni absolutna, temveč je vsaka omejena s pravicami oziroma svoboščinami drugih (tretji odstavek 15. člena Ustave). Sodišča morajo v vsakem primeru posebej (s testom praktične konkordance) pretehtati, kateri pravici je treba dati prednost v konkretnih okoliščinah posameznega primera. Postopek tehtanja se opravi tako, da sodišče najprej ugotovi, za kako hud poseg v eno izmed pravic gre in kolikšen je pomen izpolnitve druge (kolidirajoče) pravice, vse v luči okoliščin obravnavane zadeve. Šele nato lahko oblikuje pravilo o sobivanju pravic, ki velja v posameznem primeru.

Ustavnosodna presoja in judikatura ESČP sta že izoblikovali številna merila, ki jih mora sodišče pri tovrstnem tehtanju upoštevati in se do njih opredeliti.

Zato tožnica ne more uspeti s sklicevanjem na judikate Vrhovnega sodišča, ki niso primerljivi (tj. na zadeve II Ips 131/2000, II Ips 187/2000, II Ips 111/2002, II Ips 658/2004, II Ips 340/2011, II Ips 307/2014 ter odločbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 488/2016).

12. Po sodni praksi Ustavnega sodišča so meje sprejemljive kritike v pomembni meri odvisne od družbene vloge tistega, ki ga zadevajo. Človek, ki se odloči za javno funkcijo oziroma nastopanje, vzbuja večji interes javnosti. Zato mora vzeti v zakup in mora biti v večji meri pripravljen na morebiti tudi kritične in neprijetne besede, še posebej, če gre za poročanje o zadevah v zvezi z opravljanjem njegove funkcije.

Pri koliziji s pravico do časti in dobrega imena je lahko izključena protipravnost zelo ostrih, surovih in brezobzirnih izjav, če jih bralec še vedno razume kot kritiko ravnanja ali stališča in ne kot napad na osebnost, njeno sramotitev, ponižanje, prezir in zasmehovanje. Strah pred kaznovanjem zaradi določenih vrednostnih sodb bi sicer lahko ohromil javno razpravo, tako da ta ne bi več opravljala funkcije, ki bi jo v demokratični družbi morala. Za prekomeren poseg pa gre, kadar namen prispevka ni več razprava o zadevah javnega pomena, temveč le žalitev drugega.

13. Tudi po ustaljenem stališču ESČP svoboda izražanja iz 10. člena EKČP ne zajema le informacij in idej, ki so sprejete z odobravanjem in štejejo kot nežaljive, temveč tudi tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo. Le tako je zadoščeno zahtevam pluralizma tolerance in strpnosti, ki so nujni sestavni del demokratične družbe.

Svoboda izražanja omogoča tudi uporabo določene stopnje pretiravanja ali celo provokacije.

Varstva pa ne uživajo žaljive izjave, katerih edini namen je žaljenje oziroma sramotenje.

Vendar uporaba vulgarnih izrazov sama po sebi ni odločilna pri oceni žaljivih izjav, saj lahko služi stilističnim namenom. ESČP poudarja, da je stil del komunikacije (kot oblika izražanja) in je kot tak varovan skupaj z vsebino izjave.

Nadalje je treba upoštevati, da so lahko meje sprejemljive kritike v določenih okoliščinah širše, če se izjave nanašajo na nosilce javnih funkcij v zvezi z izvrševanjem njihovih pristojnosti.

Kot pomemben vidik ESČP poudarja tudi razlikovanje med dejstvi in vrednostnimi sodbami: medtem ko so trditve o dejstvih podvržene dokazovanju resničnosti, pri vrednostnih sodbah takšno dokazovanje po naravi stvari ni mogoče. Pri prvih je zato izključena protipravnost, če toženec dokaže resničnost dejstev ali da je imel utemeljen razlog verjeti v njihovo resničnost. Pri mnenjih (kjer resničnosti ni mogoče presojati), pa je protipravnost izključena, če toženec dokaže, da ni imel zaničevalnega namena oziroma da je za takšne izjave obstajala zadostna dejanska podlaga.

Vrednostno sodbo je torej mogoče šteti kot pretirano, če je bila dana brez vsakršne dejanske podlage.

14. Pri pravici do zasebnosti največjo stopnjo varstva uživa posameznikovo intimno in družinsko življenje, nekoliko nižjo njegovo zasebno življenje zunaj javnosti, najmanj pa je varovano delovanje posameznika v javnosti. Ob tem je stopnja varstva zasebnosti odvisna tudi od družbene vloge posameznika. Brez privolitve je dopustno pisati o zasebnem življenju absolutnih in relativnih javnih oseb, ne pa tudi o drugih osebah. Pri opisovanju dogodkov teh oseb je brez njihove privolitve dovoljeno opisati zlasti tisto, kar je pomembno za značaj, dejanja in mišljenja teh oseb glede na njihovo javno udejstvovanje. Tudi pri teh osebah pa brez njihove privolitve ni dovoljeno objaviti stvari iz njihovega intimnega življenja.

15. ESČP je oblikovalo določena merila pri iskanju ravnotežja med svobodo izražanja in varovanjem časti in dobrega imena ter drugih pravic. Pri presoji nujnosti posega v svobodo izražanja (iz 10. člena EKČP) je treba upoštevati: 1. kakšna je bila tema prispevka - ali je objava prispevala k razpravi v javnem interesu; 2. kako poznana je oseba, na katero se objava nanaša oziroma položaj prizadetega posameznika (in ali zadeva dejavnost zasebne ali javne narave) 3. kakšno je bilo njegovo predhodno ravnanje; 4. kakšna je bila metoda pridobivanja informacij in presoja njihove verodostojnost oziroma kakšne so bile okoliščine, v katerih so bile posnete sporne fotografije; 5. vsebino, obliko in posledice objave (v okviru tega merila je treba ugotoviti in ovrednotiti način objave fotografije ali članka ter način, na katerega je oseba predstavljena na fotografiji ali v članku) in 6. težo naloženih sankcij.

Skladno s prakso ESČP je treba vsak poseg v svobodo izražanja presojati v luči primera kot celote in oceniti, ali je bil sorazmeren z zasledovanim legitimnim ciljem in ali so razlogi, ki so jih navedla nacionalna sodišča, da bi upravičila poseg, upoštevni in zadostni. Navedena merila ESČP je v svojo presojo sprejelo tudi Ustavno sodišče. Preizkus tako obsega naslednje tri vidike: 1. ali sta sodišči izvedli tehtanje med človekovimi pravicami v koliziji, 2. ali sta pri tem upoštevali merila, ki jih je izoblikovala sodna praksa Ustavnega sodišča RS in ESČP in 3. ali sta ustrezno vrednotila ta merila in vsaki od pravic v koliziji dali ustrezno težo.

16. Nižji sodišči sta opisane kriterije (test praktične konkordance) pravilno uporabili. Revidentka izhaja iz napačnega materialnopravnega izhodišča, da prispevkov, objavljenih v rumenem tisku, svoboda izražanja iz 10. člena EKČP ne varuje (zaradi česar po njenem mnenju pravic v koliziji ni treba tehtati). Judikatura ESČP distinkcije med rumenim in resnim tiskom ne pozna in ne ustvarja posebnih kriterijev za različne vrste nacionalnih medijev.

Pri iskanju ravnotežja med nasprotujočimi si pravicami oziroma pri presoji dopustnosti posega v 10. člen EKČP je izhodišče presoje (najpomembnejši kriterij), ali je objava prispevala k razpravi v zadevi, ki je v interesu javnosti,

Treba pa je razlikovati med pristnim javnim interesom in zvedavostjo javnosti.

Želja bralcev po senzacionalizmu in njihova radovednost glede informacij o zasebnem življenju drugih ne pomenita legitimnega javnega interesa, ki bi upravičil neutemeljen poseg v zasebnost.

Poleg javnega interesa je treba pri tehtanju (med drugim) upoštevati tudi poznanost prizadete osebe (pomembno je tudi njeno predhodno ravnanje in dejstvo, da je bila informacija (podoba) objavljena tudi drugje),

način pridobitve informacij (ali se je presojala njihova resničnost) in način objave ter vpliv publikacije (število bralcev).

Tudi kadar gre za rumeni tisk je torej treba tehtati pravici iz 8. in 10. člena EKČP

- pravici do zasebnosti (ali varstvu ugleda) ni mogoče samodejno zagotoviti prednosti. V okviru svobode izražanja so nenazadnje varovani tudi prispevki, ki so namenjeni le zabavi in zadovoljevanju radovednosti. Vendar v teh primerih svoboda izražanja uživa nižjo stopnjo zaščite in jo je treba razlagati ožje.

Kadar objava ni povezana z zadevo splošnega pomena, morajo načeloma novinarji izkazati, da objavljene informacije (po svoji naravi in namenu) ne pomenijo neupravičenega osebnega napada.

17. Tožnica ne nasprotuje stališču nižjih sodišč, da je imela položaj relativno javne osebe.

Vztraja pa, da sporni članek ni prispeval k obveščanju javnosti, temveč naj bi zasledoval le željo po senzaciji in zaslužku. Svojo tezo izpeljuje iz predpostavke, da namen prispevka ni bil informiranje javnosti o temah, povezanih z njenim poklicnim delovanjem, temveč je bilo poročanje uperjeno proti njej osebno. Zato naj bi nižji sodišči pri tehtanju pravic v koliziji nepravilno dali prednost pravici do svobode izražanja. V sporni objavi je bilo sicer res zaslediti elemente senzacionalizma, vendar ni mogoče trditi, da je bil prispevek namenjen izključno želji po senzaciji. Tudi po presoji vrhovnega sodišča je bil osnovni namen članka poročanje o (dobrem) premoženjskem položaju tožnice, ki naj bi bil posledica prejetih finančnih ugodnosti iz časa opravljanja politične vloge (vodje kabineta predsednika Vlade) in njenih političnih povezav. Članek je namreč obravnaval preteklo ravnanje tožnice v povezavi z njenim položajem vodje kabineta  predsednika Vlade, kar je bilo (kljub njenemu odstopu leta 2010) še vedno dovolj povezano in aktualno. O očitkih tožnici (tj. o sodnih postopkih in o premoženjskem stanju tožnice) se je pisalo še do leta 2016, v času objave spornega članka pa tudi sodni postopki (posredno povezani s tožnico in postopek glede odpravnine) še niso bili pravnomočno končani. V javnosti je zato še vedno imela položaj relativno javne osebe, na katero so se nanašali očitki. Zaradi očitkov o prejetih koristih je imela torej javnost upravičen interes biti obveščena o tožničinem premoženjskem statusu. O tem je bila dopustna širša razprava, v katero je nenazadnje tudi tožnica sama vstopila z intervjuji in pojasnili glede njenega premoženja ter s fotografiranjem na javnih prireditvah. Poročanje članka se je tako nanašalo na dejstva, ki lahko prispevajo k javni razpravi v demokratični družbi. Javnost ima namreč pravico do informacije, ali je oseba v času opravljanja svoje „funkcije“ zaradi političnih povezav pridobila določene ugodnosti.

Vrhovno sodišče torej pritrjuje stališču nižjih sodišč, da v spornem delu članka ni šlo za tipično pisanje rumenega tiska, ki bi bilo namenjeno izključno zadovoljevanju radovednosti javnosti, temveč je zasledovalo upravičen interes javnosti po obveščenosti.

18. Glede na navedeno je pravilen zaključek nižjih sodišč, da objava spornega članka ni nedopustno posegla v tožničino čast in dobro ime. Bistvene okoliščine, ki tehtanje med človekovimi pravicami v koliziji močno nagnejo v prid pravici do svobode izražanja, so: 1. da je šlo za poročanje o temi, ki je bila v javnem interesu, saj je članek obravnaval premoženjski status tožnice v povezavi z (ne preveč oddaljenimi oziroma še vedno aktualnimi) očitki o prejetih ugodnosti v zvezi z opravljanjem njene politične vloge (oziroma v zvezi z njenimi političnimi povezavami) in 2. da je bila tožnica v javnosti (še vedno) relativna javna oseba (katere položaj se je zaradi pomembnosti njene politične in družbene vloge približal javnim osebnostim absolutnega značaja), ki se je sama vključila v razpravo o njenem premoženjskem stanju.

Zato so bila njena ravnanja izpostavljena strožji presoji v tisku in javnosti. Njen prag tolerance je moral biti zato višji od običajnega. Čeprav določene vrednostne sodbe v članku za tožnico niso bile pozitivne, meja svoboda novinarskega izražanja ni bila presežena. Za vrednostne sodbe (kot npr. „pri tej ženski nikoli ni opaziti krize“) je imel novinar ustrezno dejansko podlago v zunanjem izgledu tožnice, ki ni bil predstavljen zaničevalno.

Ni torej podlage za sklep, da je bil namen izjav diskreditiranje (žalitev) tožnice. Zato ni razloga za umestitev varovanja ugleda tožnice nad pravico do svobode izražanja na področju, ki zadeva vprašanje splošnega javnega interesa. Poročanje ni bilo uperjeno zoper tožnico osebno, temveč so bile sporne izjave podane v okviru razprave o premoženjskem stanju tožnice, ki je postalo stvar javnega interesa zaradi očitkov o finančnih ugodnosti, ki naj bi jih prejela zaradi svojega političnega položaja in povezav. Svoboda izražanja pa je novinarju omogočala tudi uporabo določene stopnje pretiravanja in provokacije.

19. Tudi z objavo fotografij ni bilo poseženo v tožničino pravico do zasebnosti. Fotografije so bile posnete na medijsko podprtem javnem dogodku (na katerega so bili vabljeni novinarji), kjer tožnica zasebnosti ni mogla utemeljeno pričakovati.

Poleg tega je tožnica sama dovoljevala (pred in po objavi članka), da se jo fotografira na raznih prireditvah. Soglasje tožnice za objavo fotografije glede na naravo dogodka in status tožnice zato ni bilo potrebno. Fotografije namreč niso vsebovale zasebnih informacij o tožnici in niso bile pridobljene preko nadlegovanja, ki bi pri njej vzbudil močan občutek vdora v zasebnost.

Javnost pa ima pravico biti obveščena tudi o tem, kaj javna osebnost počne na javnem mestu in kako jo tam vidijo drugi, ne le o tem, kako se morda ta oseba vidi ali želi videti (želi ali ne želi biti prikazana) sama (dokler je pri tem upoštevano načelo »sorazmernosti«).

Ker morajo tudi relativno javne osebe sprejeti zmanjšanje obsega svoje pričakovane zasebnosti, je dovoljeno posegati v njihovo navzočnost na javnih mestih tudi brez posebej utemeljenega javnega interesa političnega značaja v širšem smislu.

20. Vrhovno sodišče je tako ugotovilo, da uveljavljeni revizijski razlogi niso podani, zato je neutemeljeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

21. Odločitev, da tožnica sama krije svoje stroške revizijskega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP ter je zajeta z zavrnitvijo njene revizije. Na podlagi navedenih določb pa mora tožnica stroške odgovora na revizijo povrniti toženki. Višina teh je odmerjena v skladu z Odvetniško tarifo in priglašenim stroškovnikom. Vrhovno sodišče je tožnici priznalo nagrado za odgovor na revizijo v višini 360,00 EUR (tj. 600 točk po tar. št. 21/3) in 7,20 EUR izdatkov (po tretjem odstavku 11. člena odvetniške tarife), kar povečano za 22% DDV (80,78 EUR) znaša 447,98 EUR. Tožnica je tako

dolžna toženki povrniti 447,98 EUR stroškov za revizijski postopek v 15 dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti do plačila.

Napoved članka se je raztezala preko tretjine strani in je sestala iz fotografije in besedila: „njen prihod je dvignil kar nekaj prahu, saj so jo številne predstavnice nežnejšega spola skrivaj obrekovale", "Paparac na Internavtiki", "E. E.", "Kupuje novo jahto?".

Kot na primer: „pri tej ženski ni opaziti krize“ in „ko večina Slovenk in Slovencev zaradi krize zateguje pas, nekateri živijo kot v pravljici in se jih kriza zaradi čudne preteklosti sploh ne dotakne.“

„Rzvpita E. E..“, „škandalozna obnova luksuzne hiše“, „po aferi se je popolnoma umaknila iz javnosti“, „brezskrbna“, „dobro stoječa“, „odeta v drage blagovne znamke“, „draga torbica znamke Prada“, „vkorakala modno urejena od glave do peta“.

„Afera brez konca“ in „Rekordno do odpravnine“.

II Cp 2958/2014, I Cp 524/2012, I Cp 1808/2008 in I Cp 1982/2011.

Pojasnjuje, da je poseg prekomeren, če članek ni imel namena vplivati na razpravo v zadevi javnega pomena (II Ips 307/2014) in bi toženec mnenje lahko podal brez žaljive ocene (II Ips 340/2011). Enako velja: 1. če se je prispevek nanašal izključno na tožnico kot osebo in ni bil v zvezi z njeno poklicno dejavnostjo (II Ips 658/2004), 2. če je način izražanja zbadljiv, posmehljiv in žaljiv ter pospremljen z nepreverjenimi trditvami, če vsebuje očitke v retorični obliki (II Ips 187/2000); 3. kadar v prispevku ni označeno, da gre za govorice (ugibanja) in če mnenje ni jasno ločeno od dejstev ter se očita nečastno ravnanje (II Ips 131/2000); 4. če pisec ne širi vesti, pomembne za javnost (II Ips 111/02) ter 5. če je v ospredju žalitev osebe in pomeni osebno ponižanje (I Cp 488/2016 in Up 1019/12).

Rok Čeferin, Meje svobode tiska, Analiza sodne prakse Ustavnega sodišča RS in Evropskega sodišča za človekove pravice, GV, Ljubljana, 2013, str. 223-231.

V izpodbijani sodbi je pomotoma zapisano, da je bila tožnica vodja kabineta Predsednika Republike.

Dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje.

Glej odločbi Ustavnega sodišča RS št. U-I-191/09 in Up-916/09 z dne 30. 9. 2010 (12. točka obrazložitve) ter Up 584/12 z dne 22. 5. 2014 (9. točka obrazložitve). Glej tudi J. Zobec, Praktična konkordanca v ustavosodni presoji, Pravosodni bilten, št. 2/2011, str. 15 - 17.

Glej odločbo Ustavnega sodišča RS Up-530/14 z dne 2. 3. 2017 (13. točka obrazložitve).

Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča RS, št. Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009 (9. točka obrazložitve).

Primerjaj odločbi Ustavnega sodišča RS, št. U-I-226/95 z dne 8. 7. 1999 (15. točka obrazložitve) in Up 584/12 z dne 22. 5. 2014 (7. točka obrazložitve).

Primerjaj sodbi ESČP v zadevah Oberschlick proti Avstriji z dne 23. 5. 1991 (57. točka obrazložitve) in Verlagsgruppe News GmbH in Bobi proti Avstriji (63. točka obrazložitve). Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča RS, št. Up-407/14-25 z dne 14. 12. 2016 (14. točka obrazložitve).

Primerjaj sodbe ESČP v zadevah Axel Springer AG proti Nemčiji z dne 7. 2. 2012 (81. točka obrazložitve), UJ proti Madžarski z dne 19. 7. 2011 (21. točka obrazložitve), Mamère proti Franciji z dne 7. 11. 2006 (25. točka obrazložitve) ter Prager in Oberschlick proti Avstriji z dne 26. 4. 1995 (38. točka obrazložitve). Enako van Dijk, P., van Hoof, F., van Rijn A, Zwaak, L., Theory and Practice of the European Convention on Human Rights, Fifth edition, Intersentia, Cambridge, 2018, str. 767.

Primerjaj sodbi ESČP v zadevah UJ proti Madžarski z dne 19. 7. 2011 (20. točka obrazložitve) in Skalka proti Poljski z dne 27. 5. 2003 (34. točka obrazložitve).

Primerjaj sodbe ESČP v zadevi Mladina, d. d., proti Sloveniji z dne 17. 4. 2014 (45. točka obrazložitve); Tuşalp proti Turčiji, z dne 21. 2. 2012 (48. točka obrazložitve), UJ proti Madžarski z dne 19. 7. 2011 (20. točka obrazložitve).

Primerjaj sodbo ESČP v zadevi Mamère proti Franciji z dne 7. 11. 2006 (27. točka obrazložitve).

Primerjaj sodbo ESČP v zadevi Pedersen in Baadsgaard proti Danski z dne 17. 12. 2004 (76. točka obrazložitve).

Glej odločbo Ustavnega sodišča Up-584/12 z dne 22. 5. 2014 (8. točka obrazložitve) in II Ips 340/2011 ter tam citirana literatura.

Primerjaj odločbi Ustavnega sodišča Up-50/99 z dne 14. 12. 2000 (7. točka obrazložitve) in Up-444/09 z dne 12. 4. 2012 (8. točka obrazložitve). Primerjaj tudi zadevo II Ips 50/2017.

Primerjaj sodbi velikega senata ESČP v zadevah Von Hannover proti Nemčiji (št. 2) z dne 7. 2. 2012 (109. do 113. točka obrazložitve) in Axel Springer AG proti Nemčiji z dne 7. 2. 2012 (89. do 95. točka obrazložitve). Kriteriji niso našteti taksativno in jih je treba prenesti in prilagoditi okoliščinam konkretnega primera. Glej Axel Springer Se in RTL Televizija Gmbh v. Nemčija 2017 z dne 21. 9. 2017 (42. točka obrazložitve).

Primerjaj odločbe Ustavnega sodišča RS Up-407/14 z dne 14. 12. 2016 (16. in 17. točka obrazložitve), Up-530/14 z dne 2. 3. 2017 (13. točka obrazložitve) in Up-614/15 z dne 21. 5. 2018 (14. in 15. točka obrazložitve) ter tam citirano literaturo.

Izpostavljena merila je ESČP nenazadnje izoblikovalo v zadevah Von Hannover št. 2 in Axel Springer, ki sta se nanašali na objavo prispevkov v rumenem tisku. Na evropski ravni ni soglasja o tem, kakšno težo velja pripisati svobodi izražanja rumenega tiska, ki je prvenstveno zainteresiran za povečanje zaslužka, tako da se zadovolji radovednost bralcev. Gre namreč za delikatno vprašanje, ali je nujno in legitimno, da ESČP razvršča različne tipe nacionalnih medijev na podlagi vrednosti objave njihove vsebine in bralstva ne da bi se mu očitalo samovoljo in elitizem. Po Harris, O'Boyle in Earbrick, Law of the European Convention on Human Rights, Oxford University Press, 4. izdaja, 2018, str. 683.

Primerjaj Harris, O'Boyle in Earbrick, Law of the European Convention on Human Rights, Oxford University Press, 4. izdaja, 2018, str. 640, 641. Podobno van Dijk, P., van Hoof, F., van Rijn A, Zwaak, L., Theory and Practice of the European Convention on Human Rights, Fifth edition, Intersentia, Cambridge, 2018, str. 678.

Primerjaj Harris, O'Boyle in Earbrick, Law of the European Convention on Human Rights, Oxford University Press, 4. izdaja, 2018, str. 668.

Primerjaj Teršek, A., Svoboda medijev in varstvo zasebnosti: kritika dveh precedensov, predlog razvrstitve »javnih oseb« in predlog ustavnopravnih standardov, v: Dnevi civilnega prava, Portorož, Zbornik Instituta za primerjalno pravo, Pravna fakulteta, Ljubljana 2006, str. 20.

Jacobs, White and Overy, The European Convention on Human Rights, 7th Edition, str. 504. Primerjaj Teršek, A., Svoboda medijev in varstvo zasebnosti: kritika dveh precedensov, predlog razvrstitve »javnih oseb« in predlog ustavnopravnih standardov, v: Dnevi civilnega prava, Portorož, Zbornik Instituta za primerjalno pravo, Pravna fakulteta, Ljubljana 2006, str. 8.

Vendar le dejstvo, da je oseba sodelovala z novinarji, ni zadostno. Po Egeland and Hanseid proti Norveški z dne 16. 7. 2009 (62. točka obrazložitve).

Primerjaj Harris, O'Boyle in Earbrick, Law of the European Convention on Human Rights, Oxford University Press, 4. izdaja, 2018, str. 640, 641.

Glej MGN Ltd proti Združenemu kraljestvu, odstavek 145.

Primerjaj sodbo ESČP Von Hannover proti Nemčiji št. 1 z dne 24. 9. 2004 (63. - 66. točka obrazložitve); Rok Čeferin, Meje svobode tiska, Analiza sodne prakse Ustavnega sodišča Republike Slovenije in Evropskega sodišča za človekove pravice, GV Založba, Ljubljana, 2013, str. 227-229. Glej tudi Harris, O'Boyle in Earbrick, Law of the European Convention on Human Rights, Oxford University Press, 4. izdaja, 2018, str. 642, 643, ki izpostavi primer MGN Ltd. proti Združenemu kraljestvu. V citiranem primeru je bila utemeljena ožja razlaga varstva svobode izražanja, ker objava fotografij iz zasebnega življenja ni prispevala k razpravi v javnem interesu (čeprav je bila oseba znana). Kot dejavnik, ki je prevesil ravnotežje, se je upoštevala vsiljiva narava – ESČP je ugotovilo, da so fotografije v rumenem tisku pogosto pridobljene preko stalnega nadlegovanja, ki pri posamezniku vzbudi močan občutek vdora v zasebnost.

Primerjaj Harris, O'Boyle in Earbrick, Law of the European Convention on Human Rights, Oxford University Press, 4. izdaja, 2018, str. 642 v poglavju, ki obravnava varstvo ugleda in časti zasebnih (in ne javnih) oseb.

Relativno javne osebe so zaradi družbenega delovanja (položaja) predmet zanimanja javnosti. Vendar se zavestno ne izpostavijo kritiki javnosti (v smislu trženja njihove javne podobe). Prav tako njihova družbena vloga nima tolikšnega splošnega družbenega pomena (v političnem smislu), da bi jim lahko pripisali značaj absolutno javnih oseb. Ni torej mogoče trditi, da opravljajo najpomembnejše politične funkcije v smislu sprejemanja političnih odločitev oziroma v smislu neposrednega vpliva na (politične) odločitve, ki so splošnega družbenega pomena. Tudi javnost drugih javno izpostavljenih oseb ima lahko značaj absolutnosti, kar je odvisno od „povezave med značajem in razsežnostjo njihove javne družbene vloge“ in od povezave z dejstvi in okoliščinami konkretnega primera. Po Teršek A., Svoboda izražanja, mediji in demokracija v postfaktični družbi; filozofske, teoretične in praktične refleksije“, GV Založba, Ljubljana 2018, str. 185 – 187.

Že v zadevi Up-2940/07 (10. točka obrazložitve) je Ustavno sodišče upoštevajoč prakso ESČP zapisalo, da so ravnanja javnih uslužbencev načeloma vedno predmet javnega interesa, čeprav pri tem ne gre za izvrševanje politične funkcije. Obseg sprejemljive kritike pa je večji, ko se prek medijev izvrševana pravica do svobode izražanja nanaša na zadeve, ki so v javnem interesu.

Tožnica je opravljala eno izmed politično najpomembnejših uradnih funkcij. Njen položaj je bil namreč neposredno vezan na funkcijo predsednika Vlade, ki si vodjo svojega kabineta prosto izbere. Glej 25. člen Zakona o Vladi.

Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča RS Up 584/12 z dne 22. 5. 2014 (8. točk obrazložitve), II Ips 340/2011 ter tam citirano literaturo.

Primerjaj Teršek, A., Svoboda medijev in varstvo zasebnosti: kritika dveh precedensov, predlog razvrstitve »javnih oseb« in predlog ustavnopravnih standardov, v: Dnevi civilnega prava, Portorož, Zbornik Instituta za primerjalno pravo, Pravna fakulteta, Ljubljana 2006, str. 26.

Jacobs, White, and Ovey: The European Convention on Human Rights, 7th Edition, Oxford, University Press, 2017, str. 504.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 179

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 34, 35, 39

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP)  - člen 8, 10

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.