VSRS Sodba II Ips 307/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-14

Jan Zobec (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO

revizija stranskega intervenienta - sklenitev pogodbe - pogodba o poravnavi - izvensodna poravnava - soglasje volj - obličnost pogodbe - forma ad valorem - ustna pogodba - veljavnost pogodbe - javne finance - proračunski uporabnik - trditvena podlaga - prekoračitev trditvene podlage - pobotni ugovor - izpodbijanje dejanskega stanja

Nižji sodišči trditvene podlage nista prekoračili in tožničinih trditev nista interpretirali ekstenzivno. V konkretnem primeru je tožnica v dokaznem postopku uspela dokazati trditev, da sta pravdni stranki že na sestanku konec avgusta 2013 dosegli soglasje o ureditvi zadeve z izvensodno poravnavo. Dejstvo, da je tožnica kasneje akceptirala pisni osnutek poravnave ne negira teze o predhodni sklenitvi ustnega dogovora. Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da je bilo med pravdnima strankama podano ustno soglasje glede vseh bistvenih sestavin pogodbe o poravnavi in da pravdni stranki pisne oblike pogodbe o poravnavi nista dogovorili kot pogoj za njeno veljavnost.

II. Stranski intervenient mora v 15 dneh, od vročitve te sodbe, povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 1.193,31 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

Tožbeni zahtevek in trditve pravdnih strank

1. Tožnica je 13. 6. 2011 na podlagi drugega odstavka 72. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) na toženko naslovila zahtevek zaradi nemožnosti uporabe v denacionalizacijskem postopku vrnjenih nepremičnin za čas od uveljavitve ZDen (od 7. 12. 1991) do dneva pravnomočnosti upravne odločbe 9. 9. 2008. Zahtevala je plačilo 1.398.243,13 EUR. Trdila je, da sta se pravdni stranki od poziva na plačilo 13. 6. 2011 pa do septembra 2013 pogajali in da sta še pred potekom zastaralnega roka 10. 9. 2013 v avgustu 2013 sklenili poravnavo. Namen sestanka konec avgusta 2013 je bil, da se tožba ne vlaga, na njem pa sta stranki dosegli soglasje o ureditvi spornih zadev. Po koncu sestanka sta si zakonita zastopnika obeh strank dala roki z besedami, da so se vse zmenili. Tožnica je pisno potrditev vseh sklenjenih dogovorov od toženke prejela z dopisom z dne 2. 9. 2013. Ta potrditev je vsebovala jasen zapis poravnave. Ko je 2. 9. 2013 prejela predlog poravnave z usklajenim tekstom, je toženko takoj obvestila, da na poravnavo pristaja (akcept ponudbe) in sprožila notranji postopek za podpis, saj je morala poravnavo potrditi A.. To je bilo storjeno s podpisom na poravnavi št. 1405/13 z dne 4. 10. 2013. Tožničin zakoniti zastopnik je poravnavo podpisal 9. 10. 2013 in jo poslal v podpis toženki. Ker sta stranki do dne 2. 9. 2013 uskladili osnutek poravnave, je menila, da je zadeva urejena. Pridobitev soglasja s strani občinskega sveta in uvrstitev v proračun sta ji bila predstavljena kot tehnično dejstvo. V letu 2014 sta se stranki dobili na več sestankih, na katerih sta se pogovarjali glede realizacije že usklajene in dogovorjene poravnave. Toženka ji je dala zagotovila, da je vse dogovorjeno in urejeno ter da sodni postopki niso potrebni.

2. Toženka je ugovarjala, da je zastaralni rok iztekel 9. 9. 2013, da poravnava nikoli ni bila sklenjena in da je pasivno legitimiran stranski intervenient. Po njenem stališču sta se pravdni stranki le neuspešno dogovarjali o možnosti mirne rešitve spora. Prisotni na sestankih niso imeli pooblastil za sklepanje poravnave. Z dejstvom, da poravnave ni mogla skleniti brez soglasja občinskega sveta, je bila tožnica seznanjena. Sklenitev poravnave je bila pogojevana s soglasjem občinskega sveta in uvrstitvijo v proračun ter plačilom s strani stranskega intervenienta. Tožnici ni dajala zagotovil. Pobotnemu ugovoru stranskega intervenienta je nasprotovala.

3. Stranski intervenient je trdil, da med pravdnima strankama ni bil dosežen dokončen dogovor in da ugovor zastaranja ni nemoralen. Tožnica je morala sprejeti tveganja neuspešnih pogajanj. Toženka poravnave nikoli ni dokončno sprejela. Pravdni stranki sta vedeli, da bo poravnava sklenjena šele s podpisom. Ustne pogodbe nista šteli za veljavno sklenjene. Tožnici je bilo pred potekom zastaralnega roka znano, da bo pogodba o poravnavi sklenjena le po predpisanem postopku in le v primeru, da bodo za to izpolnjeni predpisani pogoji, vsekakor pa v pisni obliki. Toženka je v dopisu z dne 2. 9. 2013 izrecno navedla, da mora v skladu s predpisi predlog poravnave finančno umestiti v proračun občine in s predlogom seznaniti občinski svet, saj je za sklenitev pogodbe potrebno soglasje občinskega sveta. Za primer, da bi sodišče štelo, da je bila pogodba o poravnavi med pravdnima strankam sklenjena, je stranski intervenient podal ugovor ugasle pravice, in sicer delno zaradi odpusta dolga, delno pa zaradi materialnopravnega pobotanja. V tem primeru bi se terjatev tožnice do toženke pobotala s terjatvijo toženke do tožnice iz naslova odškodnine zaradi vlaganj v denacionalizirano stavbo, ki je bila priznana s pravnomočno odločbo Upravne enote B. z dne 31. 5. 2011, in sicer v višini 61.537,56 EUR. Če sodišče ne bi štelo, da je ugovor zastaranja utemeljen in tudi ne bi štelo, da je bila pogodba o poravnavi sklenjena, je stranski intervenient podal podredni pobotni ugovor za znesek 61.537,56 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 31. 5. 2011.

- Tožnici je bila z delno odločbo Upravne enote B., izdano v postopku denacionalizacije št. ... z dne 26. 11. 2007, v last in posest vrnjena podržavljena nepremičnina s parc. št. 180/10, k. o. ..., ki v naravi predstavlja ...  (v nadaljevanju nepremičnina). Odločba je postala pravnomočna 9. 9. 2008. Nepremičnina je bila tožnici že vrnjena v naravi. Petletni zastaralni rok je pričel teči 9. 9. 2008 in se je iztekel 9. 9. 2013.

- Nepremičnina je bila predmet delitve premoženja samoupravnih lokalnih skupnosti bivših ljubljanskih občin in B. Toženka in stranski intervenient sta 9. 3. 2000 sklenila Dogovor o delitvi premoženja in Aneks k temu dogovoru z dne 14. 6. 2001. Skladno s 5. členom Dogovora o delitvi premoženja je nepremičnine pripadla toženki, ker leži na njenem območju. Iz Aneksa izhaja, da stranski intervenient toženki jamči, da bo na prvi poziv upravičenca poravnal vsako toženkino obveznost, ki je ali bo nastala na temelju pravnega nasledstva samoupravnih lokalnih skupnosti bivših ljubljanskih občin. Toženka in stranski intervenient sta v tem Dogovoru ugotovili, da gre primarno za toženkino obveznost in da je stranski intervenient le posredni zavezanec.

- Pravdni stranki sta se od 13. 6. 2011 dalje dogovarjali o plačilu vtoževanega zneska. Na sestanku konec avgusta 2013, na katerem so bili prisotni župnik C. C. za tožnico, župan D. D. za toženko in E. E. za stranskega intervenienta, je bila dogovorjena poravnava z vsebino, da je toženka dolžna tožnici na podlagi zahtevka po drugem odstavku 72. člena ZDen plačati 120.000,00 EUR, za presežek pa se tožnica zahtevku odpove, denar pa bo zagotovil stranski intervenient. Na tem sestanku je bil sklenjen ustni dogovor, ki je bil potrjen na način, da so si vsi segli v roke. Zakonita zastopnika pravdnih strank sta si segla v roko z besedami, da so se vse zmenili. Pravdni stranki sta menili, da je glede tega zahtevka stvar urejena. Pri poslu je sodeloval tudi stranski intervenient, ki se je z njim strinjal. K dogovoru je bilo 4. 10. 2013 dano soglasje A. K dogovoru je dal soglasje toženkin občinski svet in je bil znesek že vključen v njen proračun. Po sestanku je toženka od stranskega inervenienta terjala sredstva za plačilo odškodnine, vendar jih ta ni želel izplačati, ker naj bi zadeva zastarala.

4. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo in sklepom zavrglo pobotni ugovor stranskega intervenienta (I. točka izreka) ter razsodilo, da je toženka dolžna tožnici v roku 15 dni plačati 120.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 10. 2013 dalje (II. točka izreka). V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo (III. točka izreka). V IV. in V. točki izreka je odločilo o pravdnih stroških. Presodilo je, da pobotni ugovor stranskega intervenienta zaradi toženkinega nasprotovanja ni dovoljen in zavrnilo ugovor, da ne bi smelo upoštevati dokaznih listin, ki se nanašajo na čas mirnega reševanja spora, saj je tožnica te listine predložila kot dokaz, da je bila pogodba sklenjena. Pojasnilo je, da so se na sestanku konec avgusta 2013 izjavi volj pravdnih strank glede obveznosti plačila odškodnine po drugem odstavku 72. člena ZDen ujemali glede zneska v višini 120.000,00 EUR. V skladu z dogovorom je morala toženka plačati tožnici 120.000,00 EUR pod odložnim pogojem, da se s tem seznani občinski svet in znesek uvrsti v proračun občine. Tudi stranski intervenient je podal soglasje k sklenitvi dogovora. Sprejet rebalans proračuna za leto 2013 je predvidel tudi v tem postopku sporno odškodnino. Odložni pogoj je bil izpolnjen. Po sklenitvi dogovora konec avgusta 2013 je šlo le še za njegovo tehnično izvedbo. Tožnica je osnutek poravnave dala v podpis A., toženka pa je seznanila občinski svet in podala predlog za rebalans občinskega proračuna. Ugovor, da zakonita zastopnika nista imela pooblastila za sklenitev dogovora in da bi moral pravni posel biti sklenjen v pisni obliki, ni utemeljen. Zahteva po pisni obliki iz 50. člena Zakona o javnih financah (v nadaljevanju ZJF) je namreč predpisana le zaradi varstva interesov strank in zaradi dokaznih namenov.

5. Sodišče druge stopnje je pritožbama toženke in stranskega intervenienta delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v II. točki izreka spremenilo tako, da je toženka dolžna plačati zakonske zamudne obresti od zneska 120.000,00 EUR od 19. 5. 2015 dalje, za čas od 1. 10. 2013 do 18. 5. 2015 pa je zahtevek za njihovo plačilo zavrnilo. V preostalem delu je pritožbi zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo. Pojasnilo je, da je v skladu s četrtim odstavkom 201. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) odločitev o zavrženju pobotnega ugovora pravilna in da sodišče prve stopnje ni prekoračilo trditvene podlage. Zavrnilo je navedbo, da tožnica ni štela, da je bila sklenjena poravnava iz razloga, ker je s tožbo zahtevala plačilo višjega zneska na podlagi 72. člena ZDen. Tožnica namreč ni bila prepričana o veljavnosti sporne poravnave in je zahtevek alternativno utemeljevala z več podlagami, in sicer na podlagi 72. člena ZDen ter s trditvijo, da sta stranki na zadnjem sestanku konec avgusta 2013 dosegli soglasje o ureditvi spornih zadev. Tožnica je v trditveni podlagi navajala, da je bila poravnava ustno sklenjena že v avgustu 2013. Ves čas je trdila, da je bil dogovor dosežen v avgustu 2013, nato pa so se pogajali le še o njegovi realizaciji. Ravno tako je trdila, da je toženka dogovor pisno potrdila z dopisom z dne 2. 9. 2013, ki je vseboval usklajen predlog poravnave in da je predlog takoj sprejela, zaradi česar je mogoče šteti, da je bila poravnava sklenjena s sprejemom pisne ponudbe.

6. Sodišče druge stopnje je sledilo pritožbeni navedbi, da nobena od strank ni trdila, da je bila poravnava v avgustu 2013 sklenjena pod odložnim pogojem. Pojasnilo je, da je tožnica trdila, da na sestanku avgusta 2013 ni bilo govora o kakršnemkoli pogoju, temveč se je toženka šele po sestanku v dopisu z 2. 9. 2013 začela izgovarjati, da mora dogovorjeni znesek umestiti v proračun in s predlogom seznaniti občinski svet. Dokazni postopek sklenitve poravnave z odložnim pogojem ni potrdil. Tožničin zakoniti zastopnik je namreč poudaril, da na sestanku ni bilo govora o tem, da bi moral dati soglasje občinski svet ali da bi bilo treba narediti rebalans proračuna. Tudi toženkin zakoniti zastopnik ni potrdil, da bi se na sestanku dogovarjali o pogoju.

7. Za sodišče druge stopnje je bilo bistveno, da sta stranki vsebino poravnave dorekli že na sestanku v avgustu 2013 in šteli, da je dogovor s tem sklenjen. Četudi je bilo dogovorjeno, da bo poravnava sklenjena v pisni obliki, takšen dogovor ustno sklenjeni poravnavi ne jemlje veljave. Neizpolnitev obveznosti dati pogodbi pisno obliko ne pomeni, da je ustni dogovor neveljaven, temveč da ustna pogodba ni bila v celoti izpolnjena. Toženko zavezujejo tudi ustne pogodbe. Da sta si kasneje izmenjali predlog poravnave, do podpisa poravnave pa nikoli ni prišlo, ne predstavlja odločilne okoliščine. Pritožbena navedba stranskega intervenienta, da je bila pisna oblika dogovorjena kot pogoj za veljavnost pogodbe, predstavljala nedopustno pritožbeno novoto.

8. V zvezi s pritožbenim očitkom o kršitvi 309.a člena ZPP je sodišče druge stopnje pojasnilo, da je namen 309.a člena ZPP strankam omogočiti svobodna pogajanja, ne pa onemogočiti dokazovanje vsebine že sklenjenega dogovora. Ni res, da sodišče prve stopnje dokazne ocene v konkretnem primeru ne bi smelo opreti na predlog poravnave. Tudi sicer je sodišče prve stopnje ugotovitev, da je bila poravnava ustno sklenjena v avgustu 2013, oprlo na izpovedbe zakonitih zastopnikov pravdnih strank.

9. Stranski intervenient vlaga revizijo zaradi absolutnih in relativnih bistvenih kršitev določb ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo, podredno razveljavitev izpodbijanih sodb. Navaja, da sta nižji sodišči prekoračili tožničino trditveno podlago in s tem storili bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 7. in 212. člena ZPP, ki je toženki in stranskemu intervenientu odvzela možnost obravnavanja pred sodiščem. Ker se nista imela možnosti izjaviti o zanju neugodnih stališčih, ki jih tožnica ni zatrjevala, je podana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče prve stopnje je mimo navedb strank ugotovilo, da je bil konec avgusta 2013 na sestanku sklenjen ustni dogovor. Tožnica je trdila, da je bil dogovor sklenjen 2. 9. 2013 s sprejemom toženkine pisne poravnalne ponudbe. Po navedbah tožnice se pogajanja niso zaključila do poteka zastaralnega roka. Tožnica ni trdila, da je bil na sestanku konec avgusta 2013 dosežen dokončen dogovor. Tožnica ni štela dogovora za veljavno sklenjenega. Med strankama na sestanku avgusta 2013 ni bilo soglasja, da se lahko pogodba šteje za sklenjeno v ustni obliki. Tega tožnica ni trdila. Obema strankama je bilo jasno, da mora biti poravnava sklenjena pisno. To izhaja že iz tožničinega zahtevka. Izpovedbe zakonitih zastopnikov pravdnih strank ne morejo nadomeščati neobstoječe trditvene podlage. Tožničine trditve glede sestanka avgusta 2013 je mogoče razumeti izključno v smeri, da sta se ujemali izjavi volj, da bo v prihodnosti sklenjena pisna pogodba. Tožnici je bilo znano, da mora toženka pred sklenitvijo poravnave sprožiti predpisane notranje postopke. Tožnica je pristala, da bo pogodba veljavno sklenjena šele takrat, ko bo sklenjena pisno. Nižji sodišči sta zaradi prekoračene trditvene podlage napačno uporabili 15. člen Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Za sklenitev pogodbe mora biti podano soglasje volj, da se pogodba šteje za sklenjeno. Ugovor zastaranja je utemeljen. Revizija se sklicuje na judikat II Ips 255/2015. Sporna pogodba bi morala biti sklenjena pisno. Toženka ima v skladu s prvim odstavkom 54. člena in drugim odstavkom 55. člena OZ pravico, da sklenitev pogodbe pogojuje s pisno obliko.

10. Revizija se ne strinja s stališčem sodišča druge stopnje, da trditve o pisni obliki kot pogoju za veljavnost pogodbe predstavljajo nedopustno pritožbeno novoto. S tem zaključkom je sodišče druge stopnje bistveno kršilo 337. člen ZPP. Sodišče druge stopnje je trditve tožnice razlagalo zelo ekstenzivno. Različna interpretacija tožničinih navedb in navedb stranskega intervenienta predstavlja kršitev načela kontradiktornosti in s tem kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pravdne stranke niso bile enako obravnavane. Iz intervenientovih navedb je izhajalo, da sta pravdni stranki vseskozi šteli in razumeli, da bo pogodba veljavno sklenjena šele, ko bo podpisana v pisni obliki. Ker tožnica ni podala navedb o tem, da naj bi pravdni stranki šteli pogodbo za sklenjeno z ustnim dogovorom na sestanku, stranski intervenient ni bil dolžan izrecno trditi, da je bila pisna oblika dogovorjena kot pogoj za veljavnost pogodbe. To dejstvo med strankami ni bilo sporno. Sklicuje se na navedbe iz pripravljalne vloge z dne 17. 8. 2016, kjer je trdil, da pogodba o poravnavi nikoli ni bila sklenjena; da toženka poravnave nikoli ni dokončno sprejela; da je bilo obema strankama jasno, da bo pogodba o poravnavi morala biti sklenjena v pisni obliki in da do njenega podpisa, ki mora biti izveden po predpisanem postopku, pogodba ni sklenjena.

11. Sodišče druge stopnje je storilo relativno bistveno kršitev 309.a člena ZPP. Ker pogodba ni bila sklenjena, sta toženkin dopis z dne 2. 9. 2013 in osnutek poravnave predstavljala listini, ki sta bili predloženi v pogajanjih oziroma postopkih za sporazumno rešitev spora. Napačna je tudi odločitev o zavrženju pobotnega ugovora. Že v pritožbi je pojasnil, da je bil pobotni ugovor podan za primer, če bi sodišče presodilo, da ugovor zastaranja ni utemeljen in da pogodba o poravnavi ni bila sklenjena. Ker je bil pobotni ugovor podan podredno, sodišče o njem ne bi smelo odločiti. Sodišče druge stopnje se ni opredelilo do pritožbenih navedb o podrednem pobotnem ugovoru. Ker je štelo, da je bila pogodba o poravnavi sklenjena, o pobotnem ugovoru ne bi smelo odločati. Ker sta nižji sodišči prekoračili meje postavljenega ugovora, je podana relativna bistvena kršitev 2. člena ZPP.

Odgovor tožnice na revizijo stranskega intervenienta

12. Tožnica je v odgovoru na revizijo predlagala, da jo Vrhovno sodišče zavrže oziroma zavrne. Ker toženka ni vložila revizije, je dejanje stranskega intervenienta v nasprotju s toženkinimi dejanji. Ker ji je toženka dolg iz pravnomočne sodbe že plačala, je pokazala, da se z izpodbijano sodbo strinja. Tudi sicer so v vloženi reviziji uveljavljeni nedovoljeni revizijski razlogi. Ni res, da ni trdila, da je bil dokončen dogovor dosežen v ustni obliki na sestanku konec avgusta 2013. V prvi pripravljalni vlogi z dne 14. 4. 2016 je trdila, da sta pravdni stranki sklenili poravnavo. V tretji pripravljalni vlogi z dne 30. 9. 2016 je zapisala, da sta na skupnem sestanku proti koncu avgusta 2013 dosegli soglasje glede spornih vprašanj, in sicer: „Sestanek konec avgusta 2013 je bil tako z namenom, da se tožba ne vlaga, na njem pa sta stranki dosegli soglasje o ureditvi spornih zadev z vsebino, kot jo je tožeča stranka navajala že v svoji prvi pripravljalni vlogi z dne 14. 4. 2016. Po koncu tega sestanka sta si zakonita zastopnika obeh strani (g. župan in g. župnik) tudi dala roki z besedami, da so se torej vse zmenili.“ Stranski intervenient trga tožničine izjave iz konteksta in jim pripisuje drugačen pomen. Ni zanikala navedb o sklenitvi sporazuma na sestanku konec avgusta 2013. Da je prišlo do ujemanja volj, je dokazala s pričanjem toženkinega župana, ki je potrdil, da so se na sestanku vse dogovorili in da je štel, da so vse zadeve bile tam že zmenjene, dolgovani denar pa je uvrstil v občinski proračun. Da je bila pisna oblika poravnave pogoj za njeno veljavnost ni bilo niti zatrjevano niti dokazano. Na takšen pogoj ne bi pristala, saj je zahtevala brezpogojno ureditev zadeve do zastaranja. Pisno poravnavo z dopisom z dne 2. 9. 2013 in pisno poravnavo z njenim podpisom z dne 9. 10. 2013 je dostavila kot dokaz, da je bil dogovor sklenjen na sestanku in tudi za dokazovanje njegove vsebine. Če dogovor na sestanku avgusta 2013 ne bi bil sklenjen, ga toženka ne bi zapisala ter vključila v proračun po nastopu zastaranja. Vsebino ustnega dogovora s sestanka je tožnica dokazala z dovoljenim pisnim dokazom.

13. Toženka je podala pojasnilo v zvezi s tožničinim odgovorom na revizijo. Navedla je, da dejanja stranskega intervenienta razen glede pobotnega ugovora niso v ničemer v nasprotju z njenimi dejanji in da reviziji stranskega intervenienta ne nasprotuje.

15. OZ v 15. členu določa, da je pogodba sklenjena, ko se pogodbeni stranki sporazumeta o njenih bistvenih sestavinah. To pravilo pomeni, da se morata stranki izrecno sporazumeti o bistvenih sestavinah pogodbenega tipa, o nebistvenih sestavinah pa med njima ne sme biti izraženo nesoglasje. Kot pogoj za veljavno sklenitev pogodbe se ne zahteva, da je izkazano soglasje o nebistvenih sestavinah. Za nebistvene sestavine velja, da o njih ne sme biti izraženo nesoglasje. Če se stranki o nebistvenih sestavinah ne pogajata, se določijo po pravnih pravilih. Če pa katera od strank v pogajanjih izkazuje, da želi drugačno ureditev, kot je v pravnih pravilih, mora tudi nasprotna stranka s tem soglašati, sicer je med njima nesoglasje in pogodba ni sklenjena.

16. V prvem odstavku 1050. člena OZ določa, da osebe, med katerimi je spor ali negotovost glede kakšnega pravnega razmerja, s pogodbo o poravnavi z vzajemnimi popustitvami prekinejo spor oziroma odpravijo negotovost in določijo svoje vzajemne pravice in obveznosti. V prvem odstavku 1054. člena določa, da za pogodbo o poravnavi veljajo splošne določbe o dvostranskih pogodbah, če ni zanjo določeno kaj drugega. To pomeni, da za pogodbo o poravnavi veljajo splošne določbe o obliki pogodbe iz 51. do 58. člena OZ. Ker se za pogodbo o poravnavi ne zahteva pisne oblike, pisna oblika ne predstavlja njene bistvene sestavine.

17. V prvem odstavku 51. člena OZ določa, da se za sklenitev pogodbe ne zahteva nikakršna oblika, razen če zakon drugače določa. V tretjem odstavku 54. člena določa, da če sta se pogodbeni stranki dogovorili za posebno obliko samo zato, da bi si zagotovili dokaz o sklenitvi oziroma o vsebini pogodbe ali dosegli kaj drugega, je pogodba sklenjena, ko je doseženo soglasje o njeni vsebini, za pogodbeni stranki pa hkrati nastane obveznost, da data pogodbi dogovorjeno obliko. V prvem odstavku 55. člena določa, da pogodba, ki ni sklenjena v predpisani obliki, je nična, če iz namena predpisa, s katerim je določena oblika, ne izhaja kaj drugega. V drugem odstavku 55. člena pa določa, da pogodba, ki ni sklenjena v dogovorjeni obliki, je nična, če sta se stranki dogovorili, da je pogoj za njeno veljavnost posebna oblika. Čeprav določilo 50. člena ZJF predpisuje pisno obliko vseh pogodb, s katerimi neposredni proračunski uporabniki (tudi toženka) prevzemajo obveznosti v breme proračuna, vsaka kršitev predpisane oblike ne pomeni ničnosti pogodbe. Ta nastopi le, če tako določa zakon ali če se tako dogovorita stranki pogodbe.

18. Revizijski očitki o absolutnih in relativnih bistvenih kršitvah določb ZPP niso utemeljeni. Pravdni stranki nista bili neenako obravnavani. Nižji sodišči trditvene podlage nista prekoračili in tožničinih trditev nista interpretirali ekstenzivno. V konkretnem primeru je tožnica v dokaznem postopku uspela dokazati trditev, da sta pravdni stranki že na sestanku konec avgusta 2013 dosegli soglasje o ureditvi zadeve z izvensodno poravnavo. Dejstvo, da je tožnica kasneje akceptirala pisni osnutek poravnave ne negira teze o predhodni sklenitvi ustnega dogovora na sestanku konec avgusta 2013. Revizijsko sklicevanje na navedbe iz pripravljalne vloge z dne 17. 8. 2016 ne utemeljuje očitka o relativni bistveni kršitvi 337. člena ZPP. Toženka namreč teh navedb v dokaznem postopku ni uspela dokazati. Če je tožnica pričakovala, da bo ustni dogovor realiziran še s sklenitvijo pisne poravnave, to ne pomeni, da je bilo dogovorjeno, da je pisna oblika pogoj za njeno veljavnost.

19. Revizijski očitek o napačni uporabi 15. člena OZ ni utemeljen. Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da je bilo med pravdnima strankama podano ustno soglasje glede vseh bistvenih sestavin pogodbe o poravnavi, da pravdni stranki pisne oblike pogodbe o poravnavi nista dogovorili kot pogoj za njeno veljavnost in da sta ustni dogovor šteli za veljavno sklenjenega. Z navedbami, (1) da je bila tožnici znana toženkina volja, da bo pogodba veljavno sklenjena šele takrat, ko bo sklenjena pisno in da je tožnica na to pristala, (2) da na sestanku ni bil dosežen dokončen ustni dogovor, (3) da je bil sklenjen le dogovor, da se bo v prihodnosti sklenila pisna pogodba, ki bo šele s tem veljavna, revizija nedopustno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje.

20. Ker sta nižji sodišči obstoj soglasja volj med pravdnima strankama ugotovili že na podlagi zaslišanj zakonitih zastopnikov pravdnih strank, revizijski očitek o relativni bistveni kršitvi 309.a člena ZPP ni utemeljen. Revizijsko nestrinjanje z odločitvijo o zavrženju pobotnega ugovora stranskega intervenienta pa ne utemeljuje zaključka o relativni bistveni kršitvi določb ZPP.

21. Vrhovno sodišče je revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

Odločitev o stroških revizijskega postopka

22. Če zavrže ali zavrne pravno sredstvo, mora sodišče odločiti o stroških, ki so nastali v zvezi z njim (prvi odstavek 165. člena ZPP). Ker stranski intervenient z revizijo ni uspel, mora sam nositi svoje stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Po načelu uspeha iz prvega odstavka 154. člena ZPP je tožnici dolžan povrniti stroške, ki so ji nastali v zvezi s tem postopkom. Pri izračunu višine stroškov je bila upoštevana vrednosti spornega predmeta v višini 120.000,00 EUR in ne 750.360,00 EUR. Revizijske stroške predstavljajo stroški zastopanja, odmerjeni po Odvetniški tarifi

, in sicer 2.100 točk za sestavo odgovora na revizijo po tarifna številka 21 in 31 točk kot pavšalni znesek po tretjem odstavku 11. člena Odvetniške tarife. Skupni stroški zastopanja znašajo 2131 točk oziroma 978,12 EUR. Povečani za 22%-ni davek na dodano vrednost znašajo tožničini revizijski stroški 1.193,31 EUR. Odločitev o obveznosti plačila zamudnih obresti od dolgovanih stroškov temelji na 378. členu OZ, glede začetka teka zamudnih obresti pa na pravnem mnenju občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. decembra 2006.

V. Kranjc, v N. Plavšak, M. Juhart (rd.), Obligacijski zakonik s komentarjem, prva knjiga, GV založba, Ljubljana 2003, str. 209, 210.

Sklep VS RS z dne 30. 3. 2017, opr. št. II Ips 255/2015, 13. odstavek.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 201, 201/2, 201/4, 212, 309a

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 15, 51, 51/1, 54, 54/3, 55, 55/1, 55/2, 1050, 1050/12, 1054, 1054/1

Zakon o javnih financah (1999) - ZJF  - člen 50

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.