VSRS Sklep II Ips 65/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-06

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel

OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - SODNE TAKSE

prodaja nepremičnine - prenos lastninske pravice - delna neizpolnitev pogodbe - pravilo sočasne izpolnitve - pridržna pravica - neizpolnitev obveznosti obeh pogodbenih strank - posledice neizpolnitve pogodbene obveznosti - načelo enakopravnosti udeležencev v obligacijskem razmerju - zastaranje - tek zastaranja le za eno od pogodbenih strank - ustavno skladna razlaga instituta zastaranja - pravna sredstva v postopku odločanja o sodnih taksah

Izrecnega zakonskega pravila, ki bi tek zastaranja terjatve za plačilo kupnine pretrgal ali celo zadržal, dokler ni izpolnjena tudi nasprotna dajatev (izročitev predmeta prodaje), ni. Vendar je pri tej normativni okoliščini razlagalno treba upoštevati dvoje. Prvič, zastaranje (in ne šele pretrganje ali zadržanje zastaranja) je institut, ki predstavlja izjemo od osnovnega pravila in načela (dolžnost izpolnitve obveznosti). Drugič, z ustavnopravnega vidika je zastaranje institut, ki posega v učinkovito pravico do sodnega varstva.

V naravo pravila o sočasni izpolnitvi (ter iz njega izhajajočega ugovora) je vtkano, da dokler si vzajemni nasprotni terjatvi, ki ju ustvarja in povezuje ista pogodbena kavza, stojita neizpolnjeni nasproti, ne more teči zastaranje terjatve zgolj na eni strani. Iz tega sledi, da vse dokler je obstajala sodno iztožljiva obveznost tožnice, da predmet prodaje izroči v posest kupcu, ni moglo zastarati njeno nasprotno sodnovarstveno upravičenje, da uveljavlja pogodbeno protivrednost predmeta prodaje, dogovorjeno v višini pogodbene kupnine.

I. Reviziji se ugodi, sodbi sodišč prve in druge stopnje se razveljavita ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Pravdni stranki sta 31. 12. 2002 sklenili pogodbo, s katero je tožnica tožencu prodala del hiše. Dogovorjeno je bilo, da bo toženec kupnino v celoti plačal, ko bo nepremičnina prosta vseh bremen in zaznamkov. To se je zgodilo 4. 10. 2005. Toženec kupnine kljub temu ni plačal, tožnica pa mu nepremičnine ni izročila v posest. Toženec je nepremičnino prodal A. A.. Posest je dobil šele slednji, po tem, ko je bila tožnica na podlagi sklepa o izvršbi iz hiše prisilno izseljena (31. 3. 2014). Naslednji dan je vložila predmetno tožbo, s katero od toženca zahteva plačilo preostale kupnine.

2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožničina terjatev za plačilo kupnine dospela 4. 10. 2005 (vse od tedaj bi od toženca lahko zahtevala plačilo). Takrat je začel teči zastaralni tok, ki se je po petih letih (4. 10. 2010) iztekel. Ker je tožnica tožbo vložila šele 1. 4. 2014, in je toženec v postopku podal ugovor zastaranja, je tožbeni zahtevek zavrnilo.

3. Višje sodišče je zavrnilo tožničino pritožbo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

4. Zoper takšno sodbo (v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje) tožnica vlaga direktno revizijo.

Vrhovnemu sodišču predlaga, da ji ugodi, obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

5. Toženec v odgovoru na revizijo najprej opozarja, da ta ni dovoljena, saj tožnica ni pravočasno plačala sodne takse za pritožbo. Meni, da bi se zato moralo šteti, da je pritožbo umaknila (nasprotna odločitev nižjih sodišč naj bi bila napačna in neobrazložena). Dodaja, da je revizija neutemeljena in (podredno) predlaga njeno zavrnitev.

6. Revidentka navaja, da se nižji sodišči nista ukvarjali z vprašanjem, ali je tožnica na sporni nepremičnini imela pridržno pravico in ali je ta pravica pretrgala zastaranje. Meni, da sta ji to pravico dajala 4. člen prodajne pogodbe in 261. člen Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Poudarja, da ni sporno, da je upnica zapadle kupnine niti, da je imela v posesti toženčevo nepremičnino. To naj bi samo po sebi pomenilo, da je imela nepremičnino pravico zadržati (oziroma se iz nje poplačati), ker ji kupnina ni bila plačana. Njeno pridržanje predmeta prodaje pa naj bi pomenilo dejanje zavarovanja, ki ga teorija šteje kot dogodek, ki pretrga zastaranje. Zastaranje naj bi pretrgala tudi vložitev tožbe, s katero je toženec od nje zahteval izpraznitev stanovanja. To naj bi začelo znova teči šele 31. 3. 2013.

obširno opisuje, zakaj naj bi bila napačna odločitev višjega sodišča, da je tožničino pritožbo mogoče vsebinsko obravnavati. Trdi, da je bil tožnici prvi nalog za plačilo sodne takse vročen pravilno. Ker takse ni pravočasno plačala, bi sodišče moralo pritožbo šteti za umaknjeno. Revizija zoper sodbo, s katero je o pritožbi vsebinsko odločilo, naj bi zato (ker takšna sodba sploh ne bi smela biti izdana) ne bila dovoljena.

8. Toženec s povzetimi ugovori izpodbija odločitev višjega sodišča o zavrnitvi tožničine pritožbe. Za to nima pravnega interesa, saj se s tem, da bi se pritožba štela za umaknjeno (namesto njene zavrnitve) njegov položaj ne bi v ničemer izboljšal. To pa je največ, kar bi (teoretično) lahko dosegel. Podana stališča namreč zavrženja revizije ne omogočajo. Toženec tako sicer pravilno ugotavlja, da zoper odločitev, da je bila sodna taksa pravočasno plačana, nima pravnih sredstev (sodišče o tem niti ne izda odločbe, ki bi jo bilo mogoče izpodbijati). Napačno pa je njegovo stališče, da je tak položaj neustaven.

9. Postopek v zvezi z odmero in plačilom sodne takse je poseben (samostojen) postopek, ki sicer teče znotraj pravdnega postopka, a vsebinsko ni njegov del.

Stranka tega (posebnega) postopka je le ena: zavezanec za plačilo sodne takse. Nasprotna pravdna stranka vanj ni vključena - ni ji vročen plačilni nalog, zoper njega ne more ugovarjati, ne more predlagati ali nasprotovati oprostitvi, odlogu ali obročnemu plačilu sodne takse, niti preverjati ali (kdaj, kako) je taksni zavezanec takso plačal.

Tudi fikcija umika vloge, za katero sodna taksa ni bila plačna (105.a člen ZPP), ni pravica nasprotne stranke, namenjena olajšanju njenega procesnega položaja. Namenjena je zagotavljanju načela ekonomičnosti postopka in procesne discipline strank. Ker pomeni poseg v pravico stranke (taksne zavezanke) do sodnega varstva, pa jo je treba razlagati restriktivno. Kljub dejstvu, da nasprotna stranka odločitvi, da pogoji zanjo niso izpolnjeni (ker je bila taksa pravočasno plačana) ne more nasprotovati, tako Vrhovno sodišče nedopustnega posega v njene ustavne pravice ne vidi.

10. Toženčevo stališče, da vsebinska sodba višjega sodišča ne bi smela biti izdana in zato revizija zoper njo ne more biti dovoljena, tako ni utemeljeno.

12. V zadevi ni sporno, da (do prisilne izselitve tožnice iz prodane hiše) nobena od pravdnih strank ni (v celoti) izpolnila svoje obveznosti iz prodajne pogodbe - toženec ni plačal celotne kupnine; tožnica mu ni zagotovila posesti na nepremičnini. Prav tako ni sporno, da je tožnica, po tem, ko je bila v to prisiljena s strani izvršitelja, nepremičnino predala toženčevemu pravnemu nasledniku. Sporno je le, ali lahko sedaj od toženca zahteva, da izpolni svoj del obveznosti (tj. plača preostanek kupnine).

13. Nižji sodišči sta presodili, da ne. Ocenili sta, da je njena terjatev zastarala.

14. Zastaranje začne teči prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti (prvi odstavek 336. člena OZ). Če zakon ne določa drugače, terjatev pet let po tem zastara (346. člen OZ). V konkretnem primeru nižji sodišči ugotavljata, da je imela tožnica izpolnitev toženčeve obveznosti pravico terjati po tem, ko so bila pri sporni nepremičnini iz zemljiške knjige izbrisana vsa bremena in je bila vzpostavljena etažna lastnina (4. člen prodajne pogodbe). To se je zgodilo 4. 10. 2005. Tožba, vložena 1. 4. 2014, naj bi bila tako vložena po izteku zastaralnega roka.

15. Med postopkom na prvi in drugi stopnji je tožnica temu nasprotovala s trditvami:

- da je toženec dolg pripoznal, ko je bil 1. 4. 2009 pred Okrožnim sodiščem v Kopru zaslišan v zadevi P 327/2007 (v kateri je tožnica zahtevala ugotovitev ničnosti prodajne pogodbe),

- da je bila med strankama dogovorjena sočasna izpolnitev. Toženčeva terjatev naj bi zato zapadla šele, ko je tožnica (prisilno) izpolnila svojo obveznost - torej, ko je bila 31. 3. 2014 izseljena iz sporne nepremičnine.

16. Oba sklopa ugovorov sta nižji sodišči zavrnili. Tožnica v reviziji podaja dva (vsaj pravno gledano nova) ugovora: zastaranje naj bi bilo „pretrgano“ (z učinki zadržanja zastaranja), (1) ker je tožnica izvrševala pridržno pravico ali (2) ko je toženec s tožbo zahteval izpraznitev in izročitev nepremičnine.

17. Drugi ugovor, da naj bi se tek zastaralnega roka pretrgal, ko je toženec vložil tožbo, s katero je zahteval izpraznitev in izročitev sporne nepremičnine, tožnica prvič (tudi po dejstveni plati) podaja šele v reviziji. To je prepozno. Stranke lahko namreč v reviziji navajajo nova dejstva le, če se ta nanašajo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zaradi katerih se revizija lahko vloži (372. člen ZPP).

18. Prvi ugovor pa je po svojem dejanskem bistvu uveljavljala ves čas postopka. Njen (istovrsten) ugovor, da je imela stvar pravico imeti v posesti, ker sta bili stranki obveznost dolžni izpolniti sočasno (zaradi česar naj zastaranje vse do njene izpolnitve ne bi teklo), sta namreč obravnavali in zavrnili že nižji sodišči.

19. Pridržno (tudi: retencijsko) pravico ima (a) upnik zapadle terjatve, (b) v čigar rokah je kakšna dolžnikova stvar (261. člen OZ). Obsega upravičenje, da to stvar pridrži (prvi odstavek 261. člena OZ) ter upravičenje, da se iz nje poplača na enak način kot zastavni upnik (264. člen OZ). Pogoj za udejanjenje slednjega upravičenja je, da, preden se za to odloči, svoj namen pravočasno sporoči upniku.

20. Sporno je lahko, ali je predmet pridržne pravice lahko le premična ali pa tudi nepremična stvar

. Prav tako je lahko vprašljivo, ali ima upnik lahko pridržno pravico na stvari, ki je predmet njegove nasprotne izpolnitve (torej: prodajalec na predmetu prodaje) ali pa ga v tem primeru ščiti zgolj naravi stvari prilegajoča se pravica do sočasne izpolnitve vzajemnih obveznosti (101. člen OZ) ter pravilo sočasne izpolnitve izključuje uporabo pravil o pridržni pravici.

21. Za rešitev v obravnavani zadevi navedeni dilemi nista relevantni. Tožnica namreč v tej pravdi ne uveljavlja niti svojega upravičenja, da bi imela dolžnikovo stvar še naprej v posesti niti svojega upravičenja, da bi svojo terjatev, ki jo ima do toženca, poplačala s prodajo pridržane stvari. Tožnica se v resnici zgolj upira zastaranju, sklicujoč se na tisto upravičenje pridržne pravice, ki je identično upnikovemu upravičenju iz pravila sočasne izpolnitve in se glasi: V dvostranskih pogodbah nobena stranka ni dolžna izpolniti svoje obveznosti, če tudi druga stranka ne izpolni ali ni pripravljena izpolniti svoje obveznosti. Iz tega smiselno izpeljuje tezo, da dokler je trajalo stanje sočasne in vzajemne neizpolnitve pogodbe, tudi zastaranje ni moglo teči.

22. Tisto, o čemer mora presoditi Vrhovno sodišče v tej revizijski zadevi je, strnjeno, prav vprašanje utemeljenosti takšne pravne teze.

23. V literaturi je zastopano stališče, da zadržanje stvari (v zvezi s pridržno pravico) pomeni posebno obliko pretrganja zastaranja

, kakor tudi, da je ugovor sočasne izpolnitve ugovor, ki odlaga nastop zamude.

24. Izrecnega zakonskega pravila, ki bi tek zastaranja terjatve za plačilo kupnine pretrgal ali celo zadržal, dokler ni izpolnjena tudi nasprotna dajatev (izročitev predmeta prodaje), ni. Vendar je pri tej normativni okoliščini razlagalno treba upoštevati dvoje. Prvič, zastaranje (in ne šele pretrganje ali zadržanje zastaranja) je institut, ki predstavlja izjemo od osnovnega pravila in načela (Dolžnost izpolnitve obveznosti – 9. člen OZ).

Drugič, z ustavnopravnega vidika je zastaranje institut, ki posega v učinkovito pravico do sodnega varstva (23. člen Ustave).

To je lahko dopustno le zaradi pravne varnosti in stabilnosti (kar je sestavni del načela pravne države iz 2. člena Ustave). Protiutež učinkoviti upnikovi (tožnikovi) pravici do sodnega varstva je poleg tega tudi varstvo dolžnikove (toženčeve) pravice do učinkovite obrambe – ko od historičnega dogodka do sodnega varstva mine daljše časovno obdobje. Ker gre pri zastaranju za poseg v pravico do sodnega varstva ter za izjemo od načela dolžnosti izpolnitve obveznosti (9. člen OZ), je treba pravila o zastaranju razlagati ustavno skladno in restriktivno.

25. Kaj vse navedeno pomeni v konkretnem primeru? Najprej to, da sta pogodbeni stranki, katerih nasprotni in vzajemni obveznosti v pomembnem delu nista izpolnjeni, v primerljivem, bistveno enakem položaju. V primerljivem, bistveno enakem položaju sta tako glede vprašanja (a) neskladja med normativnim in dejanskim ter s tem povezanim problemom varnosti in stabilnosti pravnega reda, kakor glede (b) teka časa ter s tem nevarnosti, da bodo dokazi zbledeli in bosta izpostavljeni dvomljivim zahtevkom. Ker je tako, mora za obe stranki veljati enako: ali pogodba velja ali pa ne velja več. In če velja, potem morata imeti obe stranki glede možnosti sodnega varstva njunih terjatev v bistvenem enake možnosti. Navedeno izhaja že iz splošne zahteve po enakosti, ki terja, da v bistvenem enake položaje, pravno vrednotimo enako. Ta zahteva je z vidika udeležencev v obligacijskih razmerjih posebej izražena tudi kot temeljno načelo enakopravnosti udeležencev v obligacijskih razmerjih (4. člen OZ). Z vidika navedenega načela bi bilo nevzdržno, če bi ena stranka lahko zahtevala izpolnitev pogodbene obveznosti nasprotne stranke (izročitev predmeta prodaje v posest), hkrati pa bi se branila izpolniti svojo obveznost (plačati kupnino), češ da je ta zastarala.

26. Navedeno pomeni, da je v naravo pravila o sočasni izpolnitvi (ter iz njega izhajajočega ugovora) vtkano, da dokler si vzajemni nasprotni terjatvi, ki ju ustvarja in povezuje ista pogodbena kavza, stojita neizpolnjeni nasproti, ne more teči zastaranje terjatve zgolj na eni strani. Iz tega sledi, da vse dokler je obstajala sodno iztožljiva obveznost tožnice, da predmet prodaje izroči v posest kupcu, ni moglo zastarati niti njeno nasprotno sodnovarstveno upravičenje, da uveljavlja pogodbeno protivrednost predmeta prodaje, dogovorjeno v višini pogodbene kupnine.

27. Stališče nižjih sodišč, ki sta ugovoru zastaranja ugodili, je zato materialnopravno napačno. Podan je položaj iz drugega odstavka 380. člena ZPP, kar je Vrhovnemu sodišču narekovalo, da reviziji ugodi, sodbi nižjih sodišč razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

V skladu s prehodno določbo tretjega odstavka 125. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku - ZPP-E, je Vrhovno sodišče odločalo na podlagi besedila zakona, ki je veljalo pred uveljavitvijo citirane novele.

Odgovor na revizijo je sicer praviloma obrambno sredstvo, saj revidentov nasprotnik, ki je v postopku uspel, odločbe pritožnega sodišča ne more izpodbijati (za to nima pravnega interesa). Lahko pa se zgodi, da so v izpodbijani odločbi tudi ugotovitve, ki bi ob drugačnem pravnem stališču revizijskega sodišča, zanj lahko bile neugodne. V takem primeru mu je zato treba dovoliti (omogočiti), da v odgovoru na revizijo oporeka zase neugodnim stališčem ter v zvezi z njimi uveljavlja procesne kršitve.

Glej sklep VSRS sklep III Ips 15/2019 in pritrdilno ločeno mnenje.

V konkretni zadevi je sicer sodišče prve stopnje toženca povabilo na narok, na katerem je ugotavljalo, ali je bil tožnici plačilni nalog pravilno vročen, in ga je s tem v postopek odločanja o sodni taksi vključilo. A to dejstva, da njegovo sodelovanje (in vlaganje pravnih sredstev) v takšnem postopku ni predvideno (dopustno), ne more spremeniti.

Juhart opozarja na stališča, ki takšno možnost zanikajo, a sam za to ne vidi argumentov. Glej M. Juhart v: N. Plavšak, M. Juhart (ur.) v Obligacijski zakonik (splošni del) s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2003 2. knjiga, str. 283.

K. Iglič Stroligo, Zapadlost terjatve in zamuda, Pravosodni bilten 2/2011, str. 50.

Da je treba pri pravilu o restriktivni razlagi izjem upoštevati takšno celoto, je Vrhovno sodišče povedalo že večkrat, npr. v zadevi II Ips 351/2006. Med drugim je zapisalo: „V pravu res velja razlagalno pravilo, da je treba izjeme razlagati utesnjujoče (exceptiones non sunt extendendae). Vendar pa gre za razlagalno pravilo, ki se skuša približevati smislu, namenu, pa vendar objektivno oz. racionalno argumentabilnem pomenu pravnega besedila. Ravno v nasprotju z bistvom, iz katerega raste to razlagalno pravilo pravne teorije in sodne prakse (ne pa tudi pozitivnopravne zakonodaje!), bi bilo, če bi ga sodna praska uporabljala dogmatsko. Smisel pravila, da je treba izjeme razlagati zožujoče, ni v tem, da besedni pomen pravila ožimo, ampak je v tem, da ugotovimo, ali življenjski primer vsebuje pravno relevantna dejstva, ki so po svojih značilnostih izjema glede na splošno pravilo“

Podobneje glej: Jan Zobec, Procesni vidiki zastaranja, Pravni letopis 2015, Znanstvena revija inštituta za primerjalno pravo PF Univerze v Ljubljani, ter Damjan Možina, Zastaranje nepogodbenih odškodninskih zahtevkov, Pravni letopis 2015, Znanstvena revija inštituta za primerjalno pravo PF Univerze v Ljubljani.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 105a

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 4, 9, 101, 261, 336, 336/1, 346

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.