VSRS Sodba III Ips 30/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-09-03

Vladimir Balažic (preds.), Franc Seljak (poroč.), dr. Mile Dolenc, mag. Rudi Štravs, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

navidezna (simulirana) pogodba - simuliran pravni posel - sklepčnost ugovora - solidarne obveznosti - domneva o popolnosti listine - relevančna teorija - nasprotna tožba - materialno procesno vodstvo

Določbo prvega odstavka 190. člena ZPP je zato treba razlagati tako, da odstop terjatve, ki je predmet pravde, med pravdo ni ovira, da se pravda med istima pravdnima strankama ne dokonča o istem predmetu spora. Tožnik zato ni dolžan prilagoditi tožbenega zahtevka samemu odstopu terjatve.

Odgovor na vprašanje, ali gre za pravno pomembna dejstva, da že materialno pravo. Če je ta odgovor negativen, so tudi dokazi, ki jih stranka predlaga za dokazovanje teh dejstev, nepotrebni. Zato z zavrnitvijo takšnih dokaznih predlogov ni kršeno načelo kontradiktornosti in s tem povezana kršitev 22. člena URS.

Pri navidezni pogodbi se predpostavlja, da obstaja pridržek za sklenitev dejanske pogodbe, ki sta ga stranki skušali preseči s simulirano pogodbo. Iz dejanskih okoliščin, na katere se sklicuje tudi revizija, pa je mogoče sklepati zgolj, da zatrjevani dejanski kreditojemalec (družba A.) ekonomsko ni bil zmožen skleniti kreditne pogodbe s tožečo stranko. Sklicevanje na pričakovana ravnanja v zvezi z bodočim kreditom za to družbo pa pojasnjuje zgolj pričakovanja toženk o nadaljnjem urejanju poslovnih odnosov med udeleženimi osebami pri izvajanju investicije. Te okoliščine pa nikakor ne pripeljejo do sklepanja, da je bila v pravnem smislu zavezanka iz kreditne pogodbe družba A. in ne prva toženka. Zato iz tako zatrjevanega sklopa dejstev ni mogoče sklepati, da Kreditna pogodba ne učinkuje med pravdnima strankama. Zgolj okoliščina, da je tožena stranka iz teh dejstev napačno sklepala na navideznost Kreditne pogodbe, še ni narekovala sodišču, da bi moralo toženo stranko usmerjati, katera dodatna dejstva mora zatrjevati, da bi z ugovorom uspela.

II. Prva in tretja toženka sami krijeta svoje stroške revizijskega postopka.

1. Tožeča stranka je od toženk uveljavljala plačilo obveznosti, ki izvirajo iz Kreditne pogodbe št. 8 (v nadaljevanju Kreditna pogodba), sklenjene med tožečo stranko in prvo toženko. Od druge in tretje toženke je plačilo zahtevala na podlagi prevzete solidarne poroštvene zaveze. Sodišče je združilo tri pravdne postopke, ki so tekli zoper vsako od toženk na podlagi vloženih treh predlogov za izvršbo na podlagi priloženih menic.

2. V delu, ki je predmet revizijskega preizkusa, je sodišče prve stopnje obdržalo v veljavi kondemnatorni del sklepa o izvršbi, izdanega zoper prvo toženko, glede plačila 7.672.405,81 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 4. 2011 dalje do plačila in izvršilne stroške v višini 55,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 3. 4. 2011 dalje (prvi odstavek II. točke izreka sodbe). Kondemnatorni del sklepa o izvršbi, izdan zoper tretjo toženko, je obdržalo v veljavi glede plačila 7.708.093,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 11. 2011 do plačila in glede izvršilnih stroškov v višini 14.679,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 11. 2011 dalje (prvi odstavek III. točke izreka sodbe). V IV. točki izreka sodbe je odločilo, da sta zgoraj navedeni obveznosti prva in tretja toženka do višine njunih obveznosti tožeči stranki dolžni poravnati solidarno. Prvi in tretji toženki je naložilo solidarno plačilo pravdnih stroškov tožeče stranke v znesku 192.733,38 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (VI. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo prve in tretje toženke zoper odločitve sodišča prve stopnje, povzete v prejšnji točki, in prvostopenjsko sodbo v tem delu potrdilo (II. točka izreka izpodbijane sodbe). Odločilo je, da prva in tretja toženka ter tožnica in stranski intervenient krijejo vsak svoje stroške pritožbenega postopka (V. točka izreka sodbe).

4. Dva pooblaščenca prve in tretje toženke sta v zakonskem roku vložila vsak svojo revizijo

. Izpodbijala sta II. in V. točko izreka sodbe sodišča druge stopnje. Uveljavljala sta revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Sklicevala sta se tudi na kršitev 22., 23. in 25. člena Ustave RS ter 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Vrhovnemu sodišču sta predlagala, da reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne, podrejeno temu pa, da reviziji ugodi in razveljavi izpodbijani del sodb sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

5. Revizija je bila vročena tožeči stranki in stranskemu intervenientu, ki nanjo nista odgovorila.

6. Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana pred začetkom uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-E, Uradni list RS 10/17), zato se glede na določbo prvega in tretjega odstavka 125. člena ZPP-E v tem revizijskem postopku uporabljajo pravila ZPP, veljavna pred uveljavitvijo novele ZPP-E. Z izpodbijano sodbo je pravnomočno odločeno o tožbenih zahtevkih, ki zoper vsako od revidentk presegata mejni znesek 200.000,00 EUR iz 490. člena ZPP za dovoljenost revizije v gospodarskih sporih. Zato je revizija zoper odločitev sodišča druge stopnje v izpodbijani sodbi dovoljena.

Ugotovljeno dejansko stanje v sodbah sodišč prve in druge stopnje, na katero je revizijsko sodišče vezano

7. Prva toženka je nastopala kot podizvajalka druge toženke pri izgradnji optičnega omrežja investitorja, družbe A., d. o. o. Investitor po določenem času ni bil več zmožen plačevati izvedenih del drugi toženki.

8. Tožeča stranka kot kreditodajalka in prva toženka kot kreditojemalka sta 29. 7. 2008 sklenili Kreditno pogodbo, s katero je tožeča stranka prvi toženki odobrila kratkoročni kredit (revolving kredit) v višini 6.000.000,00 EUR z rokom vračila dne 28. 1. 2009. Kasneje sta sklenili še šest Dodatkov, s katerimi sta spreminjali kreditne pogoje in višino odobrenega kredita. Z Dodatkom št. 1 z dne 2. 9. 2008 je bil znesek kredita zvišan na 8.000.000,00 EUR, z Dodatkom št. 5 z dne 30. 12. 2009 pa določen v višini 7.986.417,15 EUR. Z Dodatkom št. 6 z dne 10. 5. 2010 je bil kot končni rok vračila kredita določen datum 1. 9. 2010. V zavarovanje svojih obveznosti je prva toženka tožeči stranki izročila 10 bianco podpisanih menic z nepreklicno izjavo za njihovo izpolnitev.

9. Prva toženka kredita do končnega datuma iz Dodatka št. 6 ni poravnala. Tožeča stranka ni ugodila prošnji prve toženke za novo podaljšanje roka vračila kredita.

10. Tretja toženka je ob sklenitvi Dodatka št. 1 podala poroštveno izjavo, s katero se je zavezala, da bo za izpolnitev obveznosti prve toženke iz Kreditne pogodbe jamčila kot porok in plačnik. Tudi tretja toženka je v zavarovanje svoje obveznosti tožeči stranki izročila 10 podpisanih bianco menic.

11. V toku pravde je tožeča stranka terjatve, ki so predmet tožbenega zahtevka, pogodbeno prenesla na stranskega intervenienta.

12. Neutemeljena je revizija v delu, s katerim nasprotuje stališču sodišča druge stopnje, da tožnik ni dolžan, potem ko je bila terjatev, ki je predmet pravde, med pravdo odstopljena, tožbenega zahtevka prilagoditi odstopu terjatve. Sodišče druge stopnje se je v tem delu sklicevalo na jasno stališče, ki ga je Vrhovno sodišče zavzelo v odločbi III Ips 51/2015 z dne 22. 11. 2016. V odgovor na revizijske očitke Vrhovno sodišče povzema ključne argumente za stališče, ki je bilo oblikovano v odločbi III Ips 51/2015.

13. Določba prvega odstavka 190. člena ZPP zasleduje načelo procesne ekonomije. Če zakon ne bi omogočal nadaljevanja pravde med istima pravdnima strankama pod predpostavko ločitve procesne in stvarne legitimacije, bi v primeru odstopa na strani tožeče stranke prevzemnik stvari ali pravice moral vložiti novo tožbo zoper toženca. Enako velja tudi v primeru odstopa predmeta spora na strani tožene stranke, saj bi v tem primeru tožnik moral vložiti novo tožbo zoper pridobitelja predmeta pravde.

14. V določbi 190. člena ZPP ni najti podlage za stališče čiste relevančne teorije, da je tožnik v primeru odstopa terjatve med pravdo dolžan prilagoditi tožbeni zahtevek tako, da zahteva izpolnitev v korist prevzemnika terjatve in da bi v nasprotnem primeru sodišče moralo tožbeni zahtevek zavrniti. Zagovorniki relevančne teorije potrebnost prilagoditve zahtevka odstopu predmeta spora praviloma utemeljujejo z argumentacijo, da bi bilo v nasprotnem primeru podano neskladje med vsebino sodbe in vsebino materialnopravnega razmerja med pravdnima strankama. Takšno neskladje pa bi bilo podano tako v primeru odstopa predmeta spora na strani tožeče stranke kot tudi v primeru odstopa na strani tožene stranke. Ob tem, da tudi zagovorniki relevančne teorije od te teorije odstopajo v prid irelevančni teoriji v primeru odstopa predmeta spora na strani toženca,

na določbi prvega odstavka 190. člena ZPP, ki ne razlikuje položajev odstopa v primeru tožnika ali toženca, ni mogoče z razlagalnimi metodami priti do prepričljivega zaključka, da je v primeru odstopa predmeta spora na strani tožnika, le-ta dolžan tožbeni zahtevek prilagoditi odstopu, sicer mora sodišče tožbeni zahtevek zavrniti.

15. Določbo prvega odstavka 190. člena ZPP je zato treba razlagati tako, da odstop terjatve, ki je predmet pravde, med pravdo ni ovira, da se pravda med istima pravdnima strankama ne dokonča o istem predmetu spora. Tožnik zato ni dolžan prilagoditi tožbenega zahtevka odstopu terjatve. Če bo tožnik vztrajal pri prvotno postavljenem zahtevku, bo to pomenilo, da za odločitev sodišča vprašanja, povezana s samim odstopom terjatve, ne bodo relevantna. Hkrati tudi toženec pri tako uveljavljanem tožbenem zahtevku ne bo mogel uspešno uveljavljati ugovornih razlogov, ki se tičejo odstopa terjatve, ali ugovorov proti prevzemniku terjatev (drugi odstavek 421. člena Obligacijskega zakonika – v nadaljevanju OZ).

16. Stališče v prid irelevančni teoriji, da tožnik ni dolžan tožbenega zahtevka prilagoditi okoliščinam odstopa terjatve, pa ne pomeni, da tožnik takšne prilagoditve ne sme narediti.

17. Takšnega stališča revidentki ne moreta ovreči s sklicevanjem na stališče Vrhovnega sodišča v sodbi in sklepu II Ips 98/2014 z dne 24. 10. 2016. Iz 11. točke obrazložitve navedene odločbe je namreč razvidno, da sploh ni šlo za dejanski stan iz 190. člena ZPP, ker je do odtujitve predmeta pravde prišlo že pred pravdo. Citat iz 10. točke obrazložitve navedene odločbe, na katero se sklicuje revizija, pa vsebuje zgolj povzemanje, da naj bi predhodno ustaljena sodna praksa sledila relevančni teoriji. Razlogi za odstop od takšnih stališč so pojasnjeni v kasnejši odločbi III Ips 51/2015.

18. Revizija očita, da je sodišče druge stopnje storilo bistveno kršitev postopka s tem, ko je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje kljub v pritožbi uveljavljani bistveni kršitvi postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zaradi nejasnosti odločitve prvostopenjskega sodišča v IV. točki izreka sodbe.

19. Osnovna značilnost solidarne obveznosti je, da za eno obveznost upniku odgovarja več dolžnikov. Upniku je dano upravičenje, da zahteva izpolnitev od kateregakoli solidarnega dolžnika, dokler ni popolnoma izpolnjena (prvi odstavek 395. člena OZ). Kadar uveljavlja upnik v isti pravdi izpolnitev od več solidarnih zavezancev, mora biti iz izreka sodbe, s katerim je ugodeno takšnemu zahtevku, razvidno, da gre za eno obveznost, ki z izpolnitvijo kateregakoli od solidarnih dolžnikov preneha. Obseg odgovornosti posameznega solidarnega dolžnika je sicer lahko različen (drugi odstavek 395. člena OZ). Izbirno upravičenje iz prvega odstavka 395. člena OZ pa upniku omogoča, da od različnih solidarnih dolžnikov zahteva različne zneske, pri čemer pa uveljavljani znesek zoper posameznega solidarnega dolžnika ne sme presegati višine dolgovane obveznosti.

20. Sodišče prve stopnje je v delu, ki se nanaša na revidentki, združilo dva ločena pravdna postopka, ki sta izvirala iz dveh vloženih predlogov za izvršbo na podlagi verodostojne listine. Iz spisovnih podatkov je razvidno, da je sodišče na predlog obeh pravdnih strank

oba pravdna postopka združilo s sklepom z dne 22. 1. 2014. Takšna združitev postopkov ne more ostati brez posledic pri opredelitvi izpolnitvenih obveznosti tožencev v izreku sodbe. Gre za primer naknadnega sosporništva po volji strank postopka. Zato mora biti iz sodbe razvidno, da gre za eno obveznost in ne, da je tožnik upravičen do plačila od obeh tožencev ločeno.

21. V skladu z drugim odstavkom 62. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ) sodišče v pravdi odloča kot pri ugovoru zoper plačilni nalog. V odločbi o glavni stvari zato sodišče v skladu s tretjim odstavkom 436. člena ZPP odloči, ali ostane kondemnatorni del sklepa o izvršbi, ki je po naravi plačilni nalog, v veljavi ali pa se razveljavi. Odločitev o tem, da ostane plačilni nalog v veljavi, pomeni naložitev plačila obveznosti v breme dolžnika, ki je naveden v sklepu o izvršbi.

22. V primeru združitve več pravdnih postopkov v enega, v katerem naj bi se presojali zahtevki za plačilo solidarne obveznosti proti več solidarnim dolžnikom, je materialno pravo narekovalo ugoditev zahtevku zgolj v višini naložitve solidarnega plačila ene obveznosti več dolžnikom. Takšna odločitev bi bila sicer najbolj jasno razvidna, če bi sodišče najprej razveljavilo tudi kondemnatorna dela sklepov o izvršbi in odločilo o zahtevkih kot v primeru vložene tožbe.

23. Sodišče prve stopnje je ravnalo drugače in sicer tako, da je v prvem odstavku II. točke in prvem odstavku III. točke izreka sodbe obdržalo v veljavi kondemnatorna dela obeh sklepov o izvršbi, solidarnost obveznosti toženk pa je vneslo zgolj v IV. odstavek izreka, katerega vsebina je povzeta v 2. točki te obrazložitve. Glede revizijskega očitka je zato odločilna presoja, ali je izrek IV. točke v zvezi s prvim odstavkom I. in prvim odstavkom III. točke izreka prvostopenjske sodbo dovolj jasen, da ne dopušča resnega dvoma glede obsega prisojenih obveznosti revidentk.

24. Iz IV. točke izreka prvostopenjske sodbe nedvoumno izhaja, da sta prva in tretja toženka prisojeni obveznosti dolžni plačati solidarno. Takšne opredelitve ni mogoče razlagati drugače, kot da gre za eno obveznost, ki je naložena v plačilo dvema solidarnima dolžnikoma. Takšna opredelitev omogoča posameznemu solidarnemu dolžniku v primeru prisilne izvršbe uveljavljanje ugovora prenehanja obveznosti zaradi izpolnitve drugega solidarnega dolžnika (8. točka prvega odstavka 55. člena ZIZ). Nadaljnja opredelitev, da sta prva in tretja toženka dolžni poravnati obveznosti do višine njunih obveznosti, pa jasno zamejuje odgovornost posamezne toženke do njej prisojene obveznosti. Takšna opredelitev izključuje razlago, da bi tožeča stranka na podlagi sodbe v prisilni izvršbi od posamezne toženke lahko uveljavljala plačilo obeh prisojenih zneskov iz I. in III. točke izreka prvostopenjske sodbe. To pa pomeni, da so neutemeljeni revizijski očitki, da naj bi bila s tem v zvezi podana očitana bistvena kršitev določb pravdnega postopka.

Glede nasprotne tožbe in prekinitve postopka

25. Revidentki izpodbijata stališče sodišča druge stopnje v 18. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, v katerem je zavrnilo pritožbeni očitek, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do predloga toženk za prekinitev postopka zaradi vložitve nasprotne tožbe. Zato zatrjujeta, da naj bi bila izpodbijana sodba v tem delu obremenjena z bistveno kršitvijo pravil pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

26. Očitki revidentk so neutemeljeni. Sodišče druge stopnje je v napadeni 18. točki obrazložitve pojasnilo, da se je sodišče prve stopnje do predloga za prekinitev postopka opredelilo s tem, ko je odločilo, da bo samo obravnavalo predhodno vprašanje. Iz siceršnje obrazložitve izpodbijane sodbe izhaja, da je sodišče pri tem imelo v mislih vprašanje veljavnosti Kreditne pogodbe, na kateri je tožeča stranka temeljila vtoževano obveznost toženk. Neutemeljeno je revizijsko stališče, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do tega predhodnega vprašanja, ker naj bi v 33. in 34. točki obrazložitve zgolj navedlo, da naj bi bili toženci z obširnimi novimi navedbami in dokazi, podanimi po prvem naroku za glavno obravnavo, prekludirani. Takšno stališče sodišča prve stopnje je mogoče razumeti le, da je pri presoji veljavnosti Kreditne pogodbe upoštevalo zgolj preostale trditve in dokaze, ki naj bi bili po njegovem stališču pravočasni, ne pa, da veljavnosti kreditne pogodbe sploh ni presojalo.

27. Takšnega zaključka revidentki ne moreta omajati niti s sklicevanjem na zapis sodišča prve stopnje v 35. točki obrazložitve sodbe. Predmet izpodbijanja z revizijo je sodba sodišča druge stopnje. Iz nje je razvidno stališče, da je kot predhodno vprašanje sodišče prve stopnje presojalo veljavnost sporne Kreditne pogodbe. Zato zgolj s sklicevanjem na morebitne nelogičnosti v zapisu argumentacije sodišča prve stopnje z revizijo ni mogoče uspeti.

28. Zato je neutemeljeno tudi sklicevanje revizije na bistveno kršitev postopka, ki naj bi jo storilo sodišče prve stopnje z obravnavanjem modificiranega tožbenega zahtevka v nasprotju z določili Zakona o sodnih taksah. Ker revizijski očitek ni usmerjen na razloge sodišča druge stopnje v 13. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, s katerimi je odgovorilo na pritožbene očitke v tej smeri, se Vrhovno sodišče do tega očitka ni dolžno opredeljevati.

29. Vrhovno sodišče je pri revizijskem preizkusu vezano na razloge, ki so navedeni v reviziji (prvi odstavek 371. člena ZPP). Ker revizija drugih razlogov, s katerimi bi izpodbijala sodbo sodišča druge stopnje v povezavi s postopanjem sodišča prve stopnje o ločenem obravnavanju tožbe in nasprotne tožbe, ne vsebuje, je s tem v tem delu revizijski preizkus izčrpan.

Glede preostalih procesnih kršitev sodišča druge stopnje

30. Neutemeljen je revizijski očitek, da je sodišče druge stopnje pri odločitvi v izpodbijani sodbi ugotovilo drugačno dejansko stanje kot ga je upoštevalo sodišče prve stopnje v svoji sodbi, s čimer naj bi kršilo določbe 347. in 355. člena ZPP, saj bi moralo opraviti pritožbeno obravnavo. Pri tem pa revidentki ne konkretizirata, katera na bi bila nova dejstva, ki naj bi jih sodišče druge stopnje ugotavljalo sámo zgolj iz spisa.

31. Iz prve alineje 26. točke obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje izhaja, da je zavzelo drugačno stališče od sodišča prve stopnje glede pravočasnosti trditev tožene stranke o navideznosti Kreditne pogodbe. Pri tem se je sklicevalo na zavzeto stališče Vrhovnega sodišča v odločbi II Ips 60/2015, na katero se sklicuje tudi revizija. Vendar je sodišče druge stopnje te ugovorne navedbe toženk zavrnilo na podlagi materialnopravnega preizkusa sklepčnosti takšnega ugovora. Zavzelo je stališče, da dodatne trditve tožene stranke, tudi če bi jih toženki uspeli dokazati, ne bi mogle pripeljati do sklepanja o navideznosti Kreditne pogodbe. V takšnem sklepanju sodišča druge stopnje ne gre za ugotavljanje novega dejanskega stanja temveč za materialnopravno sklepanje o tem, ali so zatrjevana nova dejstva pravno relevantna. V kolikor se izkaže, da je takšno sklepanje materialnopravno pravilno, so s tem ovrženi tudi revizijski očitki o procesni kršitvi sodišč zaradi neizvedbe predlaganih dokazov. Namen dokazovanja v pravdi je namreč dokazovanje dejstev, ki so pravno pomembna za odločitev sodišča (213. člen ZPP).

32. Odgovor na vprašanje, ali gre za pravno pomembna dejstva, da že materialno pravo. Če je ta odgovor negativen, so tudi dokazi, ki jih stranka predlaga za dokazovanje teh dejstev, nepotrebni. Zato z zavrnitvijo takšnih dokaznih predlogov ni kršeno načelo kontradiktornosti in s tem povezana kršitev 22. člena Ustave. O pravilnosti materialnopravne presoje sodišča druge stopnje je glede na uveljavljane revizijske razloge odgovorjeno v nadaljevanju.

Glede pravilnosti sklepanja o nesklepčnosti ugovora o navideznosti Kreditne pogodbe

33. Sodišče druge stopnje je na nesklepčnost ugovora toženk o navideznosti Kreditne pogodbe sklepalo na podlagi med pravdnima strankama nespornega dejanskega stanja in na podlagi trditvenih navedb same tožene stranke. Tako je upoštevalo, da je pogodbo sklenila prva toženka, ki je denar prejela in ga porabila za izgradnjo optičnega omrežja družbe A. Prva toženka je večkrat tožnico zaprosila za podaljšanje roka vračila kredita, vse tri toženke pa so delno poravnavale obveznosti po Kreditni pogodbi.

34. Ob takšnem dejanskem stanju je sodišče druge stopnje ocenilo kot nesklepčen ugovor toženk, da je bila resnični kreditojemalec družba A., ker je bila investitor in naročnik projekta izgradnje optičnega omrežja in bi morala kriti stroške izvedbe. V tem delu gre za pravno presojo položaja strank v verigi pogodbenih razmerij pri izvajanju investicije. Vrhovno sodišče tem razlogom, podanim v 20. in 22. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, pritrjuje. Veljavnosti Kreditne pogodbe pritrjuje že zakonska domneva o popolnosti listine (56. člen Obligacijskega zakonika).

35. Zmoten je očitek v reviziji (ki jo je vložila pooblaščena odvetniška družba Tršan o. p., d. o. o.), da naj bi sodišče druge stopnje napačno povzelo stališče Vrhovnega sodišča v sodbi II Ips 963/2007. V 20. točki obrazložitve izpodbijane sodbe je to stališče, preslikano na konkreten primer, povzeto, da bi šlo za navidezno pogodbo le v primeru, če bi kreditodajalec za dogovor med resničnim in navideznim kreditojemalcem vedel in je bila njegova volja, da je njegov sopogodbenik resnični kreditojemalec. V 21. točki obrazložitve pa je pojasnilo, da bi morale toženke zatrjevati (in nato še dokazati), da je bila dejanski prejemnik sredstev po kreditni pogodbi družba A. (saj je to causa kreditne pogodbe), da je tožnica vedela za dogovor med zatrjevanim resničnim in navideznim kreditojemalcem in da je bila tožničina pogodbena volja, da je njen pogodbenik resnični kreditojemalec. V nadaljevanju pa je ugotovilo, da toženke tega niso trdile.

36. Takšno sklepanje revidentki z revizijo (ki jo je vložila pooblaščena Odvetniška družba Čeferin, o. p., d. o . o.) napadata s trditvami, da je tožena stranka zatrjevala, da je v kreditno razmerje vstopila na pobudo tožeče stranke zgolj kot navidezni kreditojemalec. Če je s tem želela napasti ugotovitev sodišča druge stopnje, da toženke niso podale trditev o vedenju in soglašanju tožnice z navideznim položajem prve toženke, bi morala določno pojasniti, na katere navedbe v postopku se pri tem sklicuje. Zgolj sklicevanje na trditve, da naj bi v kreditno razmerje vstopila na pobudo tožeče stranke, ne zadostuje. Sicer pa tudi nadaljnje revizijsko poudarjanje kot bistvene okoliščine, da je tožena stranka vzela kredit „namesto“ družbe A. ob strinjanju tožeče in tožene stranke, ne pripelje do sklepanja o navideznosti Kreditne pogodbe.

37. Če je revizijski očitek, da bi moralo sodišče tožečo stranko pozivati k dopolnitvi pomanjkljivih navedb, razumeti v smislu neizvedenega materialnega in procesnega vodstva po 285. členu ZPP, usmerjen na sodišče druge stopnje, je očitek neutemeljen. Materialno procesno vodstvo je namenjeno kompletiranju procesnega gradiva

. Ne gre za pomanjkljive navedbe strank v vsakem primeru, ko zatrjevan sklop dejstev ne pripelje do pravnih posledic, na katere se sklicuje stranka. Okoliščine sklepanja Kreditne pogodbe, na katerih naj bi toženke utemeljevale navideznost Kreditne pogodbe (da je kredit najela prvotoženka namesto A., zagotovila predstavnikov tožeče stranke o poplačilu terjatev toženih strank iz sindiciranega kredita II in da je bil odobren kratkoročni kredit namesto dolgoročnega) sicer pomenijo logično celoto, vendar pomenijo zgolj pojasnilo zasledovanega namena pri sklepanju Kreditne pogodbe, ne pa njene navideznosti. Pri navidezni pogodbi se predpostavlja, da obstaja pridržek za sklenitev dejanske pogodbe, ki sta ga stranki skušali preseči s simulirano pogodbo. Iz dejanskih okoliščin, na katere se sklicuje tudi revizija, pa je mogoče sklepati zgolj, da zatrjevani dejanski kreditojemalec (družba A.) ekonomsko ni bil zmožen skleniti kreditne pogodbe s tožečo stranko. Sklicevanje na pričakovana ravnanja v zvezi z bodočim kreditom za to družbo pa pojasnjuje zgolj pričakovanja toženk o nadaljnjem urejanju poslovnih odnosov med udeleženimi osebami pri izvajanju investicije. Te okoliščine pa nikakor ne pripeljejo do sklepanja, da je bila v pravnem smislu zavezanka iz kreditne pogodbe družba A. in ne prva toženka. Zato iz tako zatrjevanega sklopa dejstev ni mogoče sklepati, da Kreditna pogodba ne učinkuje med pravdnima strankama. Zgolj okoliščina, da je tožena stranka iz teh dejstev napačno sklepala na navideznost Kreditne pogodbe, še ni narekovala sodišču, da bi moralo toženo stranko usmerjati, katera dodatna dejstva mora zatrjevati, da bi z ugovorom uspela. S tem bi namreč neupravičeno pomagalo toženi stranki pri njeni obrambi, saj bi preseglo tudi pojasnilno dolžnost, kot jo je v svoji odločbi Up 130/2004 z dne 24. 11. 2005 začrtalo Ustavno sodišče v smislu dolžnosti sodišča k pozivanju tožeče stranke za dopolnjevanje dodatnih dejstev za preizkus utemeljenosti zahtevka po drugi pravni podlagi. V obravnavani zadevi je namreč šlo zgolj za pravno ovrednotenje zaokroženega sklopa dejstev, ki jih je zatrjevala tožena stranka.

38. Glede na revizijsko nenapadano ugotovitev sodišča druge stopnje o neustrezni trditveni podlagi o navideznosti Kreditne pogodbe, je neutemeljen tudi revizijski očitek, da se sodišče druge stopnje ni opredelilo do pritožbenih očitkov glede zavrnitve dokaznih predlogov toženk v prid dokazovanja razlogov, na katere se je sklicevala tožena stranka. Ker te okoliščine ne pomenijo zatrjevanja pogodbene volje tožeče stranke, da je dejanski kreditojemalec po Kreditni pogodbi družba A., je na takšne pritožbene očitke sodišče druge stopnje pravilno odgovorilo s stališčem, da gre za pravno nerelevantne okoliščine, katerih dokazovanje je nepotrebno (2. alineja 26. točke obrazložitve). Zato je neutemeljen tudi revizijski očitek, da naj bi bila s tem v zvezi podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

39. Revizijski očitek o enaki postopkovni kršitvi ni utemeljen niti v povezavi z napadanim stališčem sodišča druge stopnje o običajnosti v poslovnem svetu, da izvajalec najame kredit za zagotovitev sredstev za čas do prejema plačila od naročnika. V tem delu ne gre za nerazumno in neživljensko sklepanje sodišča druge stopnje. Takšno stališče ima svoj temelj tudi v zakonsko predpisani strožji skrbnosti gospodarskih subjektov pri sklepanju obligacijskih razmerij (prvi odstavek 6. člena OZ) in v že omenjeni domnevi o popolnosti listine, v tem primeru pisne Kreditne pogodbe, v kateri je prva toženka opredeljena kot pogodbena stranka. Zgolj na podlagi dejanskih okoliščin, na katere se sklicujeta tudi v reviziji, učinkov te domneve revidentki nista mogli izpodbiti.

40. Ker je sodišče druge stopnje svojo odločitev o neutemeljenosti ugovora navideznosti Kreditne pogodbe oprlo na materialnopravno presojo trditvene podlage tožene stranke, je neutemeljen tudi revizijski očitek o kršitvi pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave oziroma o očitni arbitrarnosti sodišča.

41. S tem je Vrhovno sodišče izčrpalo revizijske razloge, uveljavljane z revizijo. Ker uveljavljani razlogi niso podani, je vrhovno sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

42. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določbi prvega odstavka 154. v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP.

V nadaljevanju Vrhovno sodišče za obe reviziji uporablja skupen pojem revizija v edninski obliki, za prvo in tretjo toženko pa tudi naziv revidentki.

A. Galič in ostali, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, 2006, stran 234.

Tožeča stranka je z vlogo z dne 11. 2. 2013 (red. št. 37) podala izjavo, da ne nasprotuje predlogu tožene stranke za združitev pravdnih postopkov.

J. Juhart, Civilno procesno pravo, Ljubljana, 1961, stran 222.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 190, 190/1, 213, 285, 371, 371/1, 436, 436/3

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 62, 62/2

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 6, 6/1, 56, 395, 395/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.