VSRS Sodba II Ips 32/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-23

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - USTAVNO PRAVO - VARSTVO POTROŠNIKOV

varstvo potrošnikov - potrošniška hipotekarna kreditna pogodba - posojilo v tuji valuti - dolgoročni kredit v CHF - valutno tveganje - nepošteni pogoji v potrošniških pogodbah - razlaga direktive - Direktiva Sveta 93/13/EGS - nepošten pogodbeni pogoj - pojasnilna dolžnost banke - načelo vestnosti in poštenja - slaba vera banke - monetarna politika - indični dokaz - neposreden dokaz - verodostojnost priče - izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja v reviziji - nova dejstva in dokazi v reviziji

Tožnikom kot povprečnim potrošnikom ni bila onemogočena racionalna oziroma preudarna odločitev v zvezi z oceno celotnega stroška najetega kredita. Ker je toženka kot strokovnjakinja na bančnem področju ob sklepanju spornih pogodb ravnala v skladu z zahtevo dobre vere, sporni pogodben pogoj o prevzemu valutnega tveganja ne more biti nepošten v smislu 3. člena Direktive 93/13 v povezavi s 24. členom ZVPoT.

II. Tožeče stranke morajo v 15 dneh, od vročitve te sodbe, povrniti toženi stranki njene revizijske stroške v znesku 2.225,28 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožniki so s primarnim tožbenim zahtevkom zahtevali ugotovitev ničnosti notarskega zapisa dveh kreditnih pogodb v švicarskih frankih (v nadaljevanju frankih) in sporazumov o zavarovanju denarne terjatve na podlagi neposredno izvršljivega notarskega zapisa in da sta prvi tožnik in druga tožnica dolžna plačati toženki 63.850,84 EUR, ter ugotovitev o neveljavnosti vknjižbe hipoteke pri nepremičnini s parc. št. 341/21, k. o. ... S podrednim zahtevkom so zahtevali, da se razvežeta notarska zapisa kreditnih pogodb zaradi spremenjenih okoliščin ter da sta prvi tožnik in druga tožnica dolžna plačati toženki 63.850,84 EUR in da je toženka dolžna izstaviti zemljiškoknjižno listino, na podlagi katere bo izbrisana vknjižba hipoteke na podlagi notarskega zapisa obeh kreditnih pogodb.

- Prvi tožnik in druga tožnica sta pri toženki najela kredit v frankih, ki sta ga potrebovala za izgradnjo stanovanjske hiše. Sklenila sta dve kreditni pogodbi v obliki notarskega zapisa, in sicer pogodbo o dolgoročnem deviznem namenskem kreditu v višini 192.000,00 CHF z dne 10. 1. 2008 in z rokom vračila v 300-tih mesečnih anuitetah, s prvo anuiteto v višini 1.047,25 CHF. Po drugi kreditni pogodbi z dne 13. 10. 2008 je toženka kot banka dala tožnikoma kredit za dokončanje novogradnje v znesku 79.000,00 CHF z rokom vračila prav tako v 300-tih zaporednih anuitetah, s prvo anuiteto v višini 454,66 CHF. Po obeh kreditnih pogodbah je bila ustanovljena in knjižena skupna hipoteka v toženkino korist pri nepremičninah s parc. št. 341/11 in 341/20, k. o. ... Tretja tožnica je bila solidarna porokinja k prvi pogodbi.

- V času sklepanja spornih kreditnih pogodb toženka ni vedela in ni mogla vedeti, kako se bo spreminjal tečaj EUR-CHF. Iz valutnih razlik ni pridobivala koristi. Tudi sama je prevzela valutno tveganje. Toženkina delavca (A. A. in B. B.) sta skladno izpovedala, da sta opozorila tožnika, da se tečaj franka v razmerju do evra lahko spremeni oziroma da obstaja valutno tveganje, ki lahko spremeni znesek, ki ga bo treba poravnati v evrih kot plačilo anuitete, ter obrestno tveganje zaradi spremembe referenčne obrestne mere franka LIBOR. Tožnikoma je bil predstavljen tudi kredit v evrih z izračunom. Tožnika, ki sta po izobrazbi diplomirana ekonomista, je toženkina uslužbenka A. A. opozorila, da se anuiteta lahko še za enkrat poveča.

- V dopisu Banke Slovenije iz leta 2006 je bilo opozorilo, da mora biti informiranje strank celovito in da morajo biti banke še posebej skrbne pri informiranju potrošnika glede vseh tveganj, ki jih produkti prinašajo. V dopisu Banke Slovenije iz leta 2007 je bilo opozorilo na upočasnitev gospodarske rasti in na možnost zniževanja tečajev vrednostnih papirjev in nepremičnin. Banka Slovenije je izražala pričakovanje, da banke komitentu prednostno predstavijo ponudbo produktov v evrih ter na tej osnovi izračunajo kreditno sposobnost komitenta. Za komitenta, ki želi skleniti kreditno pogodbo v tuji valuti, pa naj ocenijo kreditno sposobnost, upoštevajoč manj ugodne pogoje najemanja enakega posojila v evrih. Priča C. C. (direktorica pravnega oddelka pri Banki Slovenija) je izpovedala, da je Banka Slovenija vedno gledala izključno položaj bank in da so bili krediti v tuji valuti obremenjujoči tudi za banke. Priči C. C. in D. D., ki je prav tako zaposlen pri Banki Slovenije, sta izpovedala, da Banka Slovenije ni mogla predvideti ukrepov tuje nacionalne banke.

- Tožniki so bili v januarju 2013 opozorjeni na izpostavljenost valutnemu tveganju. Čeprav jim je bila možnost menjave valute osebno predstavljena 14. 1. 2013, se zanjo niso odločili.

2. Sodišče prve stopnje je zavrnilo oba tožbena zahtevka. Odločilo je, da so tožniki dolžni toženki povrniti pravdne stroške v znesku 11.947,07 EUR. Sodba temelji na stališču, da je toženka pred sklenitvijo obeh kreditnih pogodb ravnala v skladu z Zakonom o potrošniških kreditih (v nadaljevanju ZPotK). Sodišče je poudarilo: (1) da je v 20. členu kreditnih pogodb navedeno, da kreditojemalec s podpisom pogodbe potrjuje, da ga je banka predhodno v celoti seznanila z rizikom najetja kredita v tuji valuti ter izjavlja, da ta riziko izrecno prevzema; (2) da tožniki niso dokazali, da je toženka zagotavljala, da gre za varen kredit in da bo nihanje le do 5 % oziroma da naj bi jih namerno zavajala; (3) da sta bila tožnika ustrezno opozorjena na valutno in obrestno tveganje; (4) da sta sama ocenila, da je sporni kredit v danem trenutku ugodnejši in sta obenem zmanjšala pomen tveganja ter ga zavestno sprejela; (5) da glede na okoliščino, da sta oba tožnika diplomirana ekonomista, ne sledi njuni trditvi, da nista razumela vsebine poslov in da nista bila sposobna razumeti pomena tveganj v zvezi s sklenjenimi pravnimi posli; (6) da valutno tveganje ni bilo enostransko, saj je tveganje prevzela tudi toženka; (7) da ni mogoče sprejeti navedb tožnikov o zavajanju bank in dajanju kreditov iz špekulativnih namenov; (8) da bi se tožniki že glede na značilnosti spornega pravnega posla morali in mogli zavedati valutnega tveganja; (9) da gibanja tečaja tuje valute v prihodnosti nihče ne more zanesljivo napovedati; (10) da tudi v primeru, če bi toženkina delavca gibanje tečaja številčno ocenila, bi tožnika kot povprečno skrbna potrošnika morala oziroma mogla zaznati, da gre le za oceno oziroma predvidevanje na podlagi dosedanjih gibanj tečaja, ne pa za zagotovilo, da bo tako v celotnem obdobju odplačevanja kredita; (11) da sporna kredita nista primerljiva s kreditom iz zadeve Kásler iz razloga, ker so v obravnavani zadevi mesečni obroki, ki jih morata plačati, določeni v frankih, in je torej njuna odločitev, kako in kje bosta zagotovila ta sredstva; (12) da valutne klavzule ni mogoče šteti za pogodbeni pogoj v smislu drugega odstavka 3. člena Direktive 93/13 EGS

; (13) da pri spornih kreditnih pogodbah ne gre za izvedene finančne instrumente in da nista izkazana niti objektivni niti subjektivni element oderuštva. Glede poročil Banke Slovenije je sodišče pojasnilo, da je Banka Slovenija v zvezi s krediti v tuji valuti banke opozarjala le zaradi njihove izpostavljenosti spremembam v menjalnem tečaju. To so bila poročila splošne narave in na njihovi podlagi ni bilo mogoče napovedati gibanja menjalnega tečaja. Ker bi tožniki že ob sklenitvi kreditnih pogodb morali upoštevati možnost spremembe tečaja, se na spremenjene okoliščine ne morejo sklicevati in je tudi podredni zahtevek neutemeljen.

3. Sodišče je zavrnilo dokazni predlog tožnikov, da naj sodišče toženki naloži, da v spis vloži seznam kreditojemalcev, ki so v zadnjem tromesečju 2007 in v prvem tromesečju 2008 kot potrošniki sklenili kreditne pogodbe za stanovanjske kredite v isti poslovalnici in pri istem referentu kot oni, in da naj te kreditojemalce zasliši kot priče. Na prvem naroku za glavno obravnavo je tožnikom, ki so predložili seznam prič za zaslišanje, naložilo, da naj v roku 15 dni pojasnijo, katera od predlaganih prič je sklepala pogodbo v isti poslovalnici in pri istem referentu kot oni. Tega v postavljenem roku niso storili. V postavljenem roku tudi niso predlagali, da naj te podatke priskrbi toženka. Takšen dokazni predlog so podali prepozno (šele na naroku z dne 7. 9. 2016). Tudi sicer je šlo za nedopusten informativni dokaz. V konkretnem primeru je pomemben le način informiranja tožnikov v razmerju med njimi in toženko. Listin iz prilog A 54 do A 56 sodišče ni upoštevalo iz razloga, ker so jih tožniki brez navedbe opravičljivih razlogov vložili po prvem naroku za glavno obravnavo.

4. Sodišče je poudarilo, da sta prvi tožnik in druga tožnica ter priči B. B. in A. A., ki sta sodelovali pri sklepanju pogodb na toženkini strani, skladno izpovedali, da sta B. B. in A. A. tožnika opozorila, da se tečaj franka v razmerju do evra lahko spremeni oziroma da obstaja pri kreditu v tuji valuti valutno tveganje, ko se lahko spremeni znesek, ki bi ga morala v evrih poravnati kot plačilo anuitete, če ne bi zagotovila plačila anuitete v frankih, ter obrestno tveganje zaradi spremembe referenčne obrestne mere franka LIBOR. Izpovedbe tožnikov in prič B. B. ter A. A. so bile različne le glede vprašanja, ali sta delavca banke tožnikoma predstavila, da gre pri kreditih v frankih za varen kredit oziroma da je nihanje tečaja lahko le do 5 %. Sodišče je verjelo B. B. in A. A., da nista podajala takšnih ocen. A. A., B. B., C. C. (direktorica pravnega sektorja na Banki Slovenija), E. E. (vodja enote finančni trgi pri toženki) so izpovedali, da glede na dejstvo, da je gibanje tečaja za obdobje 25 let neznanka, takšne ocene niso mogoče. Ni logično, da bi toženkina delavca tečajno nihanje omejevala na 5 %. Sodišče ni verjelo tožnikom, da sta toženkina delavca, ki sta tudi sama imela kredit v frankih, tožnika namerno zavajala. Priča A. A. je tožnika opozorila, da se lahko anuiteta še za enkrat poveča. Tudi toženkina delavca sta z najetjem kreditov v frankih prevzela tveganje, ki sta ga ocenila za sprejemljivega. Priča F. F., ki je izpovedala o sklepanju kredita v frankih, ni bila odločilna za presojo. Sodišče pa tudi sicer ni verjelo njeni izpovedbi, da so toženkini delavci ocenjevali možnost odstopanja višine anuitete zaradi spremembe tečaja v odstotkih (3 do 5 %) oziroma zneskih (10 do 20 EUR).

5. Sodišče druge stopnje je ugodilo toženkini pritožbi in sodbo sodišča prve stopnje glede zavrnitve zahtevkov, da sta prvi tožnik in druga tožnica toženki dolžna plačati 63.850,84 EUR razveljavilo, ter v tem delu tožbo zavrglo. Pritožbo tožnikov zoper odločitev v tem delu je zavrglo, v preostalem delu pa jo je zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da so tožniki dolžni toženki plačati stroške pritožbenega postopka v znesku 4.063,49 EUR. Glede odločitve o zavrženju tožbe in pritožbe je pojasnilo, da tožniki nimajo interesa za dajatveni denarni zahtevek zoper sebe. V okviru preizkusa pravilnosti dokazne ocene pa je navedlo, da pritožba ne omaje zaključka o toženkinem ustreznem informiranju tožnikov. Dokazna ocena sodišča prve stopnje, zakaj ne verjame trditvam tožnikov, da naj bi jima bil kredit predstavljen kot varen ter da je nihanje tečaja lahko le do 5 %, je jasno in razumno utemeljena. Sodišče prve stopnje je utemeljeno opustilo dokazno oceno letaka toženkine pravne prednice. Tožniki ne prerekajo zaključka sodišča prve stopnje, da te listine ni upoštevalo, ker je bila sodišču predložena prepozno in da niso navedli oprostilnih razlogov za prepozno predložitev. Drugi kreditojemalci ne bi mogli povedati, kako so potekala pogajanja v konkretni zadevi oziroma kakšne informacije je toženka dala tožnikoma. Tožnika nista bila povprečna potrošnika. A. A. je izpovedala, da je prvi tožnik prišel k njej že z idejo, da bo vzel kredit v frankih, ker se je o tem pozanimal pri sodelavcih na svoji banki. Prvi tožnik in B. B., ki je sodeloval pri sklepanju pogodbe in je bil vodja poslovalnice, pa sta se poznala (predhodno sta bila pet let sodelavca).

6. V zvezi s priloženimi dopisi Banke Slovenije z dne 4. 7. 2006 in z dne 19. 12. 2007 je sodišče pojasnilo, da je šlo le za splošna opozorila na dolžnosti poslovnih bank, ki jih imajo že na podlagi Zakona o varstvu potrošnikov (v nadaljevanju ZVPot) in ZPotK in da iz njih izhaja, da je Banka Slovenije opozarjala banke v zvezi s krediti v tuji valuti zaradi izpostavljenosti bank spremembam v menjalnem tečaju. Na podlagi teh poročil ni bilo mogoče napovedovati gibanja menjalnega tečaja. Navedeni dopisi ne dokazujejo toženkinega zavajanja tožnikov oziroma prikrivanja informacij.

7. Sodba sodišča druge stopnje temelji na stališču, da je toženka izpolnila svojo pojasnilno dolžnost v skladu s kriteriji, ki jih je oblikovalo Sodišče Evropske unije (v nadaljevanju Sodišče EU). Merila transparentnosti se presojajo po kriteriju povprečno obveščenega potrošnika, ki postopa z dolžno skrbnostjo in razumnostjo. Okoliščina, da sta bila tožnika seznanjena z rizikom najetja kredita v tuji valuti in z možnostjo spremembe tečaja tuje valute, kar sta potrdila v 20. členu obeh pogodb, sicer ne bi zadoščala za izpolnitev pojasnilne dolžnosti. Vendar pa toženkina uslužbenca tožnikov nista namerno zavajala s trditvami o varnem kreditu. To ne bi bilo logično, ker sta tudi sama imela kredit v frankih. Poleg tega pa dejstvo, da sta sklenitelja pogodbe po izobrazbi diplomirana ekonomista, opredeljuje test transparentnosti spornega pogodbenega pogoja. Tožnika nista povprečna potrošnika in je njuna zmožnost ocene ekonomskih posledic pogodbenih obveznosti večja. Nedvomno sta bila že sama poučena o splošnih ekonomskih vprašanjih, kot je možnost večjega spreminjanja vrednosti valut v daljšem časovnem obdobju. Ni razumno od banke zahtevati, da potrošniku zagotovi druge informacije kot tiste, ki jih pozna ali bi jih objektivno morala poznati ob sklenitvi pogodbe. Hud padec vrednosti evra približno sedem let po sklenitvi spornih pogodb je bil za obe pogodbeni stranki nepredvidljiv. Od toženke ni mogoče pričakovati ali zahtevati pravilnega napovedovanja monetarne politike tuje nacionalne banke. Če gre za okoliščine, ki so nastale po sklenitvi pogodbe, pa za njih banka v trenutku sklepanja pogodbe ni vedela niti ni mogla vedeti in na njih ni mogla vplivati s svojo voljo, te ne morejo biti merodajne za oceno nepoštenosti pogodbenega pogoja. Ker sta tožnika poznala ekonomske zakonitosti, ni dvoma da sta bila glede na petindvajsetletno dobo odplačevanja kredita seznanjena z možnostjo zvišanja ali znižanja tuje valute. To pomeni, da sta bila zmožna oceniti ekonomske posledice spornega pogodbenega pogoja na njune finančne obveznosti. Glede na informacije, ki jih je toženka v času sklepanja pogodbe posredovala tožnikoma in glede na okoliščino, da ne gre za povprečna potrošnika, je sporni pogodbeni pogoj jasen in razumljiv. Tožnika sta glede na nižjo anuiteto pri kreditu v švicarskih frankih (za 100 EUR) ocenila, da je takšen kredit ugodnejši v danem trenutku (ugodnejši je bil nato še kar nekaj let) in zavestno sprejela tveganje, ki ga prinaša valutna klavzula. Glede na ugotovljeno transparentnost obravnavanega pogodbenega pogoja je izključena presoja njegove nepoštenosti oziroma nedovoljenosti. Sporni pogodbeni pogoj pa tudi sicer ni nepošten, saj toženka pri sklepanju pogodbe ni ravnala v nasprotju z zahtevo dobre vere. Ker bi se tožniki lahko izognili spremembi tečaja tuje valute s sklenitvijo kreditne pogodbo v domači valuti, je neutemeljen tudi podredni tožbeni zahtevek.

8. Tožniki vlagajo revizijo iz razlogov zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP

) in prvega odstavka 339. člena ZPP v postopku pred sodiščem prve in druge stopnje ter zaradi kršitve ustavne pravice do poštenega sodnega postopka in enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave. Nižji sodišči sta tožnikom odvzeli pravico do dokazovanja. Reklamni material na letaku „Stanovanjski tolarski kredit, vezan na švicarski frank“ iz leta 2004 so predložili, ko so to lahko storili, saj zanj prej niso vedeli. Iz letaka izhaja, da je toženka reklamirala in razglašala sporne kredite kot varne oziroma je napovedovala gibanje tečaja. Zaradi moči in teže reklamnega materiala kot neposrednega dokaza bi nižji sodišči morali zaslišati dodatne priče, ki so jih tožniki predlagali. Izpovedbe prič, ki niso bile udeležene pri sklenitvi spornih kreditnih pogodb, bi bistveno prispevale k dokazni oceni. Toženka ni trdila, da v primeru tožnikov ni šlo za običajen način izpolnjevanja informacijske dolžnosti banke, ki torej ni odstopal od ostalih primerov. Toženka ni zanikala poenotene prakse. Šlo je za nesporno dejstvo, da v primeru tožnikov ni bilo nič drugače kot v drugih primerih. Logično je, da je imela toženka usklajen način svetovanja strankam. Ni res, da toženkina praksa v drugih primerih ni pravno pomembna. Drugačen zaključek je arbitraren. Zaradi kršitve 8. člena ZPP je prišlo do kršitve iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Če bi sodišče dvomilo v izpovedbo tožnikov, bi moralo zaslišati tudi druge kreditojemalce. Prvemu tožniku je gospod B. B. rekel, da imata tudi on in A. A. kredit v frankih. Ta informacija je bila namenjena temu, da se ga prepriča, da je takšen kredit ugoden in varen. O očitkih glede neverodostojnosti izpovedbe B. B. se pritožbeno sodišče ni ukvarjalo. Tudi izpovedba priče A. A. ni bila ustrezno ocenjena. Da je toženka ponujala sporne kredite kot ugodne in varne, je potrdila F. F., ki je imela kontakt s A.. Sodišči nista dokazno presodili vsebine izpovedb tožnikov, da s spornimi posli v času sklenitve kreditne pogodbe nista imela izkušenj. Poleg tega sodišče prve stopnje ni napravilo skrbne dokazne presoje dokumentov Banke Slovenije. Sodišče druge stopnje se je protispisno ukvarjalo le z dopisoma Banke Slovenije z dne 4. 7. 2006 in 19. 12. 2007. Sodišči se nista ukvarjali s Poročilom o finančni stabilnosti Banke Slovenije iz junija 2005, na katerega so se sklicevali. Presoja in dokazna ocena teh dokumentov je bila opravljena arbitrarno in v nasprotju z njihovo vsebino oziroma ni bila opravljena. V Poročilu o finančni stabilnosti Banke Slovenije iz junija 2005 je šlo za konkretno navajanje dejstev o pričakovani rasti tečaja franka in o njegovi veliki tveganosti za komitente bank. Revizija podaja nove navedbe in dokaze v skladu s stališčem iz sklepa II Ips 201/2017. Navaja, da ZPotK kreditiranja v tuji valuti ni urejal ter je odločitev sodišča druge stopnje materialnopravno zmotna. Pojasnilna dolžnost ni bil opravljena v skladu s pravom EU. Sklicuje se na zadevo Andriciuc. Iz toženkinih navedb naj bi izhajalo, da tožnikov ni opozorila na možnost nihanja tečaja. Odločitev sodišča druge stopnje odstopa od zadeve II Ips 201/2017. Razlogi izpodbijane odločbe so v nasprotju s sodno prakso Sodišča EU. Toženka je v času sklepanja kreditnih pogodb morala in mogla vedeti za visoko volatilnost franka in tendenco njegove krepitve. Če bi povprečni potrošnik Poročilo o finančni stabilnosti Banke Slovenija iz junija 2005 prebral, nikoli ne bi sklenil spornih pogodb. Teza o nenapovedljivosti valutnih tečajev je arbitrarna. Toženka je že pred sklenitvijo kreditnih pogodb vedela oziroma pričakovala porast franka v razmerju do evra. To izhaja iz njenega letnega poročila za poslovno leto 2006. Tožniki v reviziji prilagajo toženkini letni poročili za leto 2006 in 2008, ki vsebujejo nova dejstva (prilogi A 101 in A 102), in navajajo, da potrošniki ne bi sklepali toksičnih pogodb, če bi prejeli simulacijo o minimalnih tečajnih spremembah, ki bi dejanska tveganja ilustrativno pokazala. Bankam je bilo znano, da so tečajne spremembe lahko neomejene in nepredvidljive. Sodišče je prezrlo tečajna gibanja v prejšnjih obdobjih (ki so toženki v letu 2008 prinesli preko 40 milijonov EUR dobička). Zaključki sodišča druge stopnje, da tožnika nista povprečna potrošnika, so materialnopravno napačni in v nasprotju z namenom potrošniške zakonodaje. Pravna ureditev varstva potrošnikov izhaja iz standarda povprečnega potrošnika. Revizija našteva navedbe, na katere ni dobila odgovora. Tožniki niso mogli pričakovati, da bo sodišče druge stopnje sprejelo stališče o izključno monetarnih razlogih za naraščanje tečaja. Sklicujejo se na prispevek mag. Tatjane Šuler iz leta 2007 z naslovom „Tveganost posojil v švicarskih frankih“ in navajajo, da so pred nižjima sodiščema podajali vsebinsko enake navedbe, na katere ni bilo odgovora (priloga A 103 - prispevek je bil objavljen v Poročilu Banke o finančni stabilnosti iz maja 2008). Kot dokaz prilagajo strokovni material Thomasa J. Jordana za konferenco Kapitalmarktforum v Luksemburgu z dne 24. in 25. 9. 2009 ter raziskavo Carlosa Lenza in Marcela Savioza z dne 16. 12. 2009 (priloge A 104 in A 105). Ob aplikativnem sklicevanju na nemško sodno prakso so trdili, da je sporni kredit kompleksen finančni instrument. Šlo je za investiranje. Sporni krediti so toksični. Da je sporna kreditna pogodba v celoti nična, revidenti utemeljujejo še s sklicevanjem na zadeve C-126/17, C-26/13, II Ips 201/2017 in II Ips 248/2006. Sklicujejo se tudi na zadevo C-470/93. Tožniki se ne strinjajo s presojo, da nimajo pravnega interesa za dajatveni zahtevek. Obrazložitev sodišča druge stopnje je v tem delu obremenjena s kršitvijo iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Predlagajo spremembo, podredno razveljavitev izpodbijanih sodb.

9. Toženka je odgovorila na revizijo in predlagala, da jo Vrhovno sodišče zavrne. Sklicuje se na odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 195/2018, II Ips 137/2018 in II Ips 201/2017. Navaja, da je šlo v konkretnem primeru za prava devizna kredita. Ker tožniki Poročila Banke Slovenije o finančni stabilnosti iz leta 2005 med postopkom v spis niso priložili, so neutemeljeni očitki, da naj bi se sodišče druge stopnje vsebini tega dokaza izognilo. Ravno tako so neutemeljeni očitki o kršitvi 8. člena ZPP. Sodišče letaka iz leta 2004 utemeljeno ni upoštevalo. Tožniki so navajali, da za letak niso vedeli do trenutka, ko so ga predložili v spis. Na njihovo odločitev za sklenitev pogodb letak ni mogel imeti vpliva. V zvezi z ugotavljanjem toženkine poslovne prakse v drugih primerih sta nižji sodišči utemeljeno dali prednost neposrednim dokazom. Tožniki dokaznega predloga za zaslišanje prič niti na poziv sodišča niso substancirali. Sodišči nista verjeli izpovedbam tožnikov, da naj bi jima toženka zagotavljala, da nihanje menjalnega tečaja ne bo preseglo 5 %. Iz izpovedbe prvih dveh tožnikov izhaja, da sta razumela, da ne gre za zagotovila, kako se bo menjalni tečaj gibal v prihodnosti. Tožniki v reviziji trgajo iz konteksta posamezne dele izpovedb B. B. in A. A.. Njuni izpovedbi sta bili konsistentni. Nižji sodišči sta izhajali iz standarda povprečno skrbnega potrošnika. Tožnike sta šteli za potrošnike in nista izhajali iz predpostavke, da naj bi bili izvzeti iz sistema prava potrošnikov oziroma da naj bi bil obseg pojasnilne dolžnosti banke zaradi njihovih osebnih lastnosti drugačen. Sodišče prve stopnje je le dodalo, da glede na njihovo izobrazbo ne more slediti navedbam, da vsebine poslov in pomena tveganj, ki jih je bil sposoben razumeti povprečni potrošnik, niso bili sposobni razumeti. Toženka tožnikov ni mogla opozoriti na možnost velike depreciacije domače valute, ki je niti sama ni mogla predvideti. Toženka ni dajala zagotovil, da tveganje ni zelo visoko. Tožnike je z obstojem tveganja seznanila. Tožniki navajajo v reviziji nedopustne novote.

11. Pogodbeni pogoj, o katerem se stranki nista dogovorili posamično, velja za nedovoljenega, če v nasprotju z zahtevo dobre vere v škodo potrošnika povzroči znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank (prvi odstavek 3. člena Direktive 93/13). Nedovoljenost pogodbenega pogoja je treba oceniti ob upoštevanju narave blaga ali storitev, za katero je bila sklenjena pogodba, in s sklicevanjem na vse okoliščine, ki so obstajale v času sklepanja pogodbe ter na vse druge pogoje te pogodbe ali druge pogodbe, od katere je pogoj odvisen (prvi odstavek 4. člena Direktive 93/13). Ocena nedovoljenosti pogojev ne sme biti povezana niti z opredelitvijo glavnega predmeta pogodbe niti z ustreznostjo med ceno in plačilom za izmenjane storitve ali blago, če so pogoji v jasnem, razumljivem jeziku (drugi odstavek 4. člena Direktive 93/13). Pri pogodbah, v katerih so vsi ali nekateri pogodbeni pogoji, ki so ponujeni potrošniku, pisni, morajo biti ti pogoji vedno sestavljeni v jasnem, razumljivem jeziku. V dvomu glede pomena pogoja, prevlada razlaga, ki je za potrošnika najbolj ugodna (5. člen Direktive 93/13).

12. Zahteva, da mora biti pogodbeni pogoj sestavljen v jasnem in razumljivem jeziku, pomeni, da sta v pogodbi tudi pregledno pojasnjena konkretno delovanje mehanizma, v katerega spada zadevni pogoj, ter če je to primerno, povezava med tem mehanizmom in mehanizmom, določenim z drugimi pogoji, tako da lahko ta potrošnik na podlagi natančnih in razumljivih meril presodi, kakšne so ekonomske posledice, ki iz tega izhajajo zanj.

V zvezi s pogodbami o hipotekarnem posojilu, ki so sklenjene v tuji valuti ali indeksirane v tuji valuti, je Sodišče EU pojasnilo, da mora nacionalno sodišče ob upoštevanju vseh okoliščin, ki so obstajale v času sklenitve pogodbe, preučiti, ali je bil potrošnik obveščen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in na podlagi katerih lahko presodi skupne stroške svojega kredita. Gre za informacijo o tem, da s podpisom posojilne pogodbe, izražene v tuji valuti, prevzema tečajno tveganje, ki ga bo ob devalvaciji valute, v kateri prejema dohodke, morda težko nosil. Banka mora navesti mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo posojila v tuji valuti, predvsem če potrošnik, ki je posojilojemalec, svojih dohodkov ne prejema v tej valuti. Nacionalno sodišče mora torej preveriti, ali je prodajalec ali ponudnik potrošnikom posredoval vse upoštevne informacije, ki morajo tem omogočati oceno ekonomskih vplivov spornega pogoja na njihove finančne obveznosti.

13. Pogoj, da je treba mesečne obroke za vračilo posojila plačati v tuji valuti, pomeni, da je ob devalvaciji nacionalne valute v primerjavi s tujo valuto, breme tečajnega tveganja naloženo potrošniku. Presoja nepoštenosti pogodbenega pogoja se opravi glede na trenutek, ko je bila pogodba sklenjena, pri čemer je treba upoštevati vse okoliščine, ki bi jih prodajalec ali ponudnik lahko poznal ob sklenitvi pogodbe in ki bi lahko vplivale na njeno poznejše izvajanje, ker pogodbeni pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankami, ki se pokaže šele med izvajanjem pogodbe. Nacionalno sodišče mora v takem primeru ob upoštevanju vseh okoliščin zadeve v glavni stvari ter zlasti ob upoštevanju strokovnega znanja in izkušenj banke, presoditi, kar zadeva mogoče spremembe menjalnih tečajev in tveganja v zvezi s sklenitvijo posojila v tuji valuti, najprej, možnost nespoštovanja zahteve dobre vere in, nato, obstoj morebitnega znatnega neravnotežja v smislu prvega odstavka 3. člena Direktive 93/13. Nacionalno sodišče mora preveriti, ali bi lahko banka, če s potrošnikom lojalno in pravično posluje, razumno pričakovala, da bi potrošnik tak pogoj sprejel v okviru posamičnih pogajanj.

14. Splošni pogodbeni pogoji morajo biti jasni in razumljivi (četrti odstavek 22. člena ZVPot).

Nejasna določila pogodbenih pogojev je treba razlagati v korist potrošnika (peti odstavek 22. člena ZVPot). Do potrošnika nepošteni pogodbeni pogoji so nični (drugi odstavek 23. člena ZVPot). Pred sklenitvijo kreditne pogodbe je morala banka potrošnika seznaniti z vsemi pogoji kreditne pogodbe (prvi odstavek 6. člena ZPotK).

Pogodbeni pogoji se štejejo za nepoštene, če: (1) v škodo potrošnika povzročijo znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank ali (2) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe neutemeljeno v škodo potrošnika ali (3) povzročijo, da je izpolnitev pogodbe znatno drugačna od tistega, kar je potrošnik utemeljeno pričakoval ali (4) nasprotujejo načelu poštenja in vestnosti (prvi odstavek 24. člena ZVPoT).

15. Pisna kreditna pogodba je morala v enostavnem in razumljivem besedilu določati pogoje plačila, ki so naloženi potrošniku, in sicer zlasti predvidene zneske posameznih plačil, število plačil, natančen datum zapadlosti plačil in, če je mogoče, skupen znesek plačil (5. točka prvega odstavka 7. člena ZPotK). Pri kreditnih pogodbah, v katerih je obračun vezan na uporabo tuje valute, je morala biti v enostavnem in razumljivem besedilu navedena tuja valuta in vrsta tečaja, po katerem se izračunava vrednost v domači valuti (9. točka prvega odstavka 7. člena ZPotK). Z novelo ZpotK-B je bila navedena določba dopolnjena na način, da je morala banka potrošnika opozoriti, da se ob spremembi tečaja lahko spremenijo tudi predvideni zneski posameznih plačil.

Presoja Vrhovnega sodišča v zadevah II Ips 197/2018, II Ips 195/2018, II Ips 197/2018, II Ips 201/2017 in II Ips 141/2017

16. Vrhovno sodišče je v zadevi II Ips 197/2018 z dne 20. 12. 2018 pojasnilo, da se dogovor o valutni klavzuli presoja kot glavni predmet pogodbe, ki ni bil posamično dogovorjen, in da je treba vprašanje, ali je bil potrošnik pravilno poučen o vseh elementih, ki bi lahko vplivali na obseg njegove obveznosti in sposobnosti ocene skupnega stroška kredita, presojati ob upoštevanju vseh okoliščin posameznega primera. Ker je bilo ugotovljeno, da je tožena stranka, na kateri je bilo dokazno breme za dokazovanje dejstva o pravilno izpolnjeni pojasnilni dolžnosti, dokazala, da je bila pojasnilna dolžnost v določeni meri opravljena (z enakovredno predstavitvijo vseh kreditov skupaj z njihovimi prednostmi in slabostmi; z zapisom v 20. členu kreditne pogodbe, ki je bil tožeči stranki skupaj s celotnim besedilom pogodbe prebran in razložen, zlasti v smeri tveganj ter možnosti spremembe višine mesečne anuitete zaradi spremembe tečaja; s poukom s strani notarja, ob prejšnjem sklepanju istovrstne pogodbe), je procesno dokazno breme prešlo na tožečo stranko. Ker tožeča stranka ni konkretno pojasnila, katere relevantne okoliščine (poleg možnosti sklenitve zavarovanja) so ji bile zamolčane ter kako se je realiziralo tveganje, na katerega naj ne bi bila opozorjena, je Vrhovno sodišče presodilo, da je bila pojasnilna dolžnost ustrezno in pošteno opravljena in da je zato pogodbeni pogoj (valutna klavzula) jasen in razumljiv, kar nadalje izključuje presojo njegove nepoštenosti. Dejansko podlago odločitve so tvorile naslednje ugotovitve: (1) v 20. členu kreditne pogodbe je bilo določeno, da kreditojemalec s podpisom te pogodbe potrjuje, da ga je banka predhodno v celoti seznanila z rizikom eventualnega zviševanja obveznosti odplačila kredita v tolarjih, ki bi nastal kot posledica morebitnega zvišanja oziroma znižanja dvanajst mesečnega LIBOR-ja in gibanja tečaja franka, ki je osnova za preračun kredita, v času trajanja te pogodbe, in izjavlja, da ta riziko izrecno prevzema; (2) tožeča stranka ni prerekala navedb, da so ji bili pred sklenitvijo pogodbe enakovredno predstavljeni vsi krediti skupaj z njihovimi prednostmi in slabostmi ter da ji je bilo besedilo pogodbe prebrano in razloženo, zlasti v smislu tveganj ter možnosti spremembe višine mesečne anuitete zaradi spremembe tečaja.

17. V zadevi II Ips 195/2018 z dne 25. 10. 2018 je Vrhovno sodišče presodilo, da je banka pred sklenitvijo pogodbe o kreditu v frankih pojasnilno dolžnost opravila ustrezno in pošteno in da je posledično pogoj o vračilu kredita v frankih jasen in razumljiv. Dejansko podlago odločitve so tvorile naslednje ugotovitve: (1) pred sklenitvijo kreditnih pogodb so imeli tožniki pri toženi stranki tri sestanke in dva informativna razgovora glede gibanja tečaja in referenčne obrestne mere, pri čemer jim je uslužbenka tožene stranke enakovredno pojasnila vse razpoložljive kredite, prednosti in slabosti kredita v frankih (nizka obrestna mera, valutno tveganje) ter kredita v evrih (višja obrestna mera, brez valutnega tveganja); pojasnila jim je, kaj pomeni valutno tveganje (to je možnost spremembe obroka v evrih zaradi gibanja tečaja) in da to tveganje prevzemajo oni sami, ter jim pokazala grafe o nihanju tečaja CHF/EUR za zadnjih nekaj let, ni pa napovedala, do kakšnih nihanj lahko pride v kvantitativnem smislu, ali jim zagotovila, da gre za varen kredit oziroma da bodo ta gibanja minimalna; (2) tožniki so si pred sklenitvijo kreditnih pogodb vzeli en mesec časa za premislek; (3) kreditni pogodbi sta določali, da kreditojemalci s podpisom pogodbe potrjujejo, da jih je banka seznanila s tveganjem najetja kredita v tuji valuti in da to tveganje prevzemajo.

18. V zadevi II Ips 137/2018 z dne 25. 10. 2018 je bilo reviziji tožene stranke ugodeno. Vrhovno sodišče je razveljavilo sodbo sodišča druge stopnje, ki je ugodilo primarnemu zahtevku tožeče stranke za ugotovitev ničnosti kreditne pogodbe v frankih. Sodba sodišča druge stopnje je temeljila na stališču, da tožena stranka informacijske dolžnosti ni opravila pravilno in da takšen zaključek vodi do ničnostne sankcije. Vrhovno sodišče je pojasnilo, da je zmotno stališče sodišča druge stopnje, da že opustitev ali nepravilna izpolnitev pojasnilne dolžnosti vodi do ničnostne sankcije. Do te vodi le v primeru, če je podana nepoštenost glede glavnega predmeta pogodbe, torej če je banka hkrati ravnala v slabi veri in ker je ob sklepanju pogodbe med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank obstajalo znatno neravnotežje. Obstoja morebitnega znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi pogodbenih strank pa sodišče v obravnavani zadevi ni presojalo. Poleg tega iz ugotovljenega dejanskega stanja ni izhajal zaključek o pomanjkljivo izpolnjeni pojasnilni dolžnosti. Vrhovno sodišče je tako kot v zadevi II Ips 195/2018 pojasnilo, da pošteno opravljena pojasnilna dolžnost pomeni „igro z odprtimi kartami“, ki pogodbeno stranko zavezuje, da drugi pogodbeni stranki ne prikrije nobene pomembne informacije, ki bi lahko vplivala na odločitev za sklenitev pogodbe. Gre za dolžnost razkritja vseh okoliščin, ki bi jih banka (upoštevaje njeno strokovno znanje in izkušnje glede mogočih sprememb menjalnih tečajev in tveganj pri posojilih v tuji valuti) lahko poznala ob sklenitvi pogodbe in bi lahko vplivale na njeno poznejše izvajanje, saj pogoj lahko pomeni neravnotežje med strankami, ki se pokaže šele med izvajanjem pogodbe. Čeprav jasni in razumljivi pogodbeni pogoji ne morejo biti predmet ocene poštenosti, lahko določene okoliščine po svoji naravi sodijo istočasno v okvir presoje, ali je bila pojasnilna dolžnost opravljena pošteno, kot tudi v okvir (morebitne nadaljnje) presoje nepoštenosti glavnega predmeta pogodbe zaradi bankine nedobrovernosti (in znatnega neravnotežja med pravicami in obveznostmi strank).

19. V zadevah II Ips 201/2017 z dne 7. 5. 2018 in II Ips 141/2017 z dne 18. 10. 2018 je Vrhovno sodišče v dveh primerljivih zadevah glede kreditov v frankih presodilo, da so nižja sodišča materialno pravo napačno uporabila in da je bila tožečim strankam (kreditojemalcem) kršena pravica do izjave.

20. V zadevi II Ips 201/2017 sta nižji sodišči izhajali iz napačnega materialnopravnega stališča, da je bila banka v razmerju do potrošnika dolžna podati le tista pojasnila, ki so bila izrecno predpisana v zakonu in da banka svoje pojasnilne dolžnosti ne izpolni že s tem, da kreditna pogodba v tuji valuti vsebuje opozorilo, da se ob spremembi tečaja tuje valute lahko spremenijo zneski odplačil v domači valuti – izjavo o prevzemu valutnega tveganja. Abstraktna vključitev izjave o prevzemu valutnega tveganja v kreditno pogodbo ne zadošča. Bistvena je presoja, ali je bilo to tveganje v skladu z zahtevo po profesionalni skrbnosti kreditojemalcem celovito pojasnjeno. Dokazno breme, da je bila pojasnilna dolžnost pravilno izpolnjena, je na toženi stranki. V zvezi z ugotovljeno kršitvijo pravice do izjave je bilo poudarjeno, da se bosta morali nižji sodišči v novem sojenju opredeliti do Poročila o finančni stabilnosti iz leta 2005 in dopisov Banke Slovenije iz leta 2006 in 2007 ter da je sodišče druge stopnje nedopustno dopolnilo razloge za zavrnitev dokaznega predloga za zaslišanje prič v zvezi z dokazovanjem toženkine poslovne prakse v drugih primerih. Ker je glede iste dokazne teme - izpolnitve pojasnilne dolžnosti sledilo izpovedbi vodje toženkine poslovalnice, ki ni sodelovala pri sklepanju konkretne pogodbe, je bila tožeči stranki odvzeta možnost dokazovanja, kako je tožena stranka ravnala v drugih podobnih primerih, medtem ko je bil takšen dokaz toženi stranki, ki je navajala, da je pojasnilno dolžnost izpolnila na enak način in v enakem obsegu, kot je običajno pri tovrstnih poslih, dopuščen.

21. V zadevi II Ips 141/2017 je bilo procesno dejansko stanje zadeve primerljivo z zadevo II Ips 201/2017. Tožnikom je bila kršena pravica do izjave, (1) ker se sodišče druge stopnje do Poročila o finančni stabilnosti Banke Slovenije iz junija 2005 in do opozoril Banke Slovenije iz leta 2006 in 2007 ni vsebinsko opredelilo; (2) ker je napačno presodilo, da navedbe o neustreznem izračunu kreditne sposobnosti tožnikov tvorijo nedopustne pritožbene novote; (3) ker je toženka tako kot v zadevi II Ips 201/2017 trdila, da je pojasnilno dolžnost opravila na običajen način in sta nižji sodišči posledično napačno presodili, da toženkina poslovna praksa v primerih sklepanja kreditnih pogodb v frankih ni tvorila pravno pomembnega dejstva. Poleg tega je sodba sodišča druge stopnje temeljila na materialnopravno zmotnem stališču, da je obseg in način pojasnilne dolžnosti odvisen od konkretnega potrošnika, njegove izobrazbe, starosti, poučenosti in razumevanja.

Presoja pravilnosti izpodbijane odločitve sodišča druge stopnje

22. Izpodbijana odločitev sodišča druge stopnje ne odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča. V zadevah II Ips 201/2017 in II Ips 141/2017 sta bili sodbi sodišča druge stopnje izdani, preden je Sodišče EU izdalo sodbo v zadevi Andriciuc. Ker sta v zadevah II Ips 201/2017 in II Ips 141/2017 sodišči druge stopnje izhajali iz materialnopravno ožje opredelitve pojasnile dolžnosti banke kot Sodišče EU v zadevi Andriciuc, se konkretni dejanski stan v bistvenem razlikuje od navedenih zadev.

23. Revizijski očitki o kršitvah Ustave in bistvenih kršitvah določb ZPP niso utemeljeni. Tožniki so dobili odgovor na vse pravno pomembne navedbe in jim pravica do dokazovanja ni bila odvzeta. Nižji sodišči upravičeno nista upoštevali reklamnega letaka iz leta 2004. Sodišče druge stopnje je pravilno pojasnilo, da tožniki niso prerekali zaključka sodišča prve stopnje, da niso navedli oprostilnih razlogov za prepozno predložitev letaka sodišču prve stopnje. Ker iz revizijskih navedb izhaja, da ob sklepanju spornih kreditnih pogodb tožniki z letakom niso bili seznanjeni, ta na njihovo odločitev za sklenitev spornih pogodb ni mogel imeti vpliva. Poleg tega pa prepozno priložen letak ni bil primeren dokaz za dokazovanje toženkine poslovne politike iz razloga, ker je bil izdan štiri leta pred sklepanjem spornih pogodb, ko je bila nacionalna valuta še slovenski tolar.

24. Zaključek nižjih sodišč, da je v konkretnem primeru pomemben le način informiranja tožnikov v razmerju med njimi in toženko in da drugi kreditojemalci ne bi mogli povedati, kakšne informacije je toženka dala tožnikoma, ni arbitraren. Konkretni procesni položaj je primerljiv z zadevo II Ips 195/2018.

Revizijska navedba, da naj bi bilo logično, da je imela toženka usklajen način svetovanja vsem strankam je hipotetične narave. Nižji sodišči sta odločitev o ne-izvedbi dokaznih predlogov za ugotavljanje toženkine poslovne prakse utemeljili z razumnimi razlogi. Dejstvo, da sta pri ugotavljanju odločilnih dejstev dali prednost neposrednim dokazom, ne pomeni, da je bilo procesno ravnotežje porušeno in da je bila tožnikom odvzeta možnost dokazovanja ključnega dejstva. Tožniki so svoje trditve dokazovali z neposrednim dokazom, in sicer z lastnim zaslišanjem. Nižji sodišči sta presodili, da sta izpovedbi toženkinih uslužbencev, ki sta z njimi sklepala sporni posel, prepričljivejši. Poleg tega je sodišče prve stopnje pojasnilo, da je na prvem naroku za glavno obravnavo tožnikom dalo rok 15 dni, da pojasnijo, katera od predlaganih prič je sklepala pogodbo v isti poslovalnici in pri istem referentu kot oni, česar pa v postavljenem roku niso storili in tudi niso pravočasno predlagali, da naj te podatke priskrbi toženka. Toženka torej v odgovoru na revizijo utemeljeno opozarja, da tožniki svojega dokaznega predloga za zaslišanje drugih kreditojemalcev niso substancirali.

25. Toženka je v dokaznem postopku uspela dokazati ugovorne navedbe: (1) da je tožnikom enakovredno predstavila vse kredite, ki so bili del njene takratne ponudbe; (2) da jim je tveganja najetja kredita v tuji valuti ustrezno predstavila; (3) da ni dajala prednosti nobenemu kreditu iz svoje ponudbe; (3) da so se tožniki za kredit v frankih odločili zaradi ugodnosti pri obrestni meri in ker sta bila sporna kredita v primerjavi z drugimi krediti iz ponudbe cenejša v smislu obresti, ki jih mora kreditojemalec banki plačevati kot nadomestilo za uporabo denarja; (4) da so bili tožniki pripravljeni prevzeti valutno tveganje, ker so hoteli uživali ugodnosti iz naslova nižje obrestne mere; in (5) da so bila valutna tveganja v primeru kreditov v tuji valuti v času pred odobritvijo spornih kreditov splošno znano dejstvo. Ker so bile toženkine ugovore trditve potrjene že na podlagi neposredno izvedenih dokazov v povezavi s splošno znanim dejstvi, dokazni predlog za izpodbijanje ugotovljenih dejstev z indičnimi dokazi ne bi mogel vplivati na drugačno odločitev. Preobrata v uspešnosti dokazovanja ni bilo mogoče razumno pričakovati.

26. Revizijske navedbe, (1) da sta tudi toženkina uslužbenca imela kredit v frankih; (2) da se sodišče ni opredelilo do posameznih delov izpovedb toženkinih bančnih uslužbencev; (3) da sodišče ni dokazno presodilo izpovedb tožnikov, da s spornimi posli v času sklenitve pogodb niso imeli izkušenj, ne utemeljujejo zaključka o arbitrarnosti dokazne ocene. Dokazna ocena zaslišanih prič in poročil Banke Slovenije ni arbitrarna. Z nestrinjanjem z oceno o neverodostojnosti izpovedbe F. F. in z izpodbijanjem verodostojnosti izpovedb A. A. in B. B. revizija nedopustno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. Sodišče druge stopnje je navedlo razumne razloge, zakaj se strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje. Pravilno je pojasnilo, da sta dopisa Banke Slovenije iz leta 2006 in 2007 vsebovala le splošna opozorila na dolžnosti poslovnih bank, ki niso presegala tistih, ki izhajajo iz takrat veljavnih predpisov ter iz načela vestnosti in poštenja. Čeprav tožniki Poročila o finančni stabilnosti Banke Slovenije iz junija 2005 v postopku pred nižjima sodiščema niso priložili kot dokaz, Vrhovno sodišče pojasnjuje, da ta dokument nima takega pomena, kot mu ga pripisujejo tožniki. Ta dokument vsebuje le splošna opozorila v zvezi z izpostavljenostjo bank in komitentov tečajnemu tveganju.

27. Odločitev nižjih sodišč je materialnopravno pravilna. Razlogi nižjih sodišč niso v nasprotju s sodno prakso Sodišča EU. Konkretni dejanski stan je tudi v materialnopravnem pogledu primerljiv z zadevo II Ips 195/2018. Vrhovno sodišče je že v zadevi II Ips 201/2017 pojasnilo, da v relevantnem obdobju (v navedeni zadevi leta 2008, enako kot v tu obravnavani zadevi) sklenitev kreditne pogodbe v tuji valuti ni nasprotovala prisilnim predpisom.

Praksa Vrhovnega sodišča temelji na stališču, da so bile banke dolžne pojasnilno dolžnost opraviti v skladu s kriteriji iz sodbe Sodišča EU v zadevi Andriciuc, katere bistvo je v tem, da mora biti stopnja informiranja potrošnikov določene intenzivnosti, ne pa v predpisovanju točnega načina informiranja, npr. z izdelavo grafičnih prikazov in izračunov. Pretirana skrb za potrošnika namreč ni v skladu s pojmovanjem posameznika kot razumnega, preudarnega, avtonomnega in svobodnega subjekta, ki je sposoben sprejemati odgovorne, ekonomske, življenjske in osebne odločitve, s katerimi oblikuje svoje življenje.

28. Revizijska navedba o potrebnosti izdelave simulacij o tečajnih spremembah z ilustrativnim prikazom dejanskega tveganja je formalistična. Ni mogoče trditi, da bi bila pojasnilna dolžnost pravilno izpolnjena samo na ta način. Splošno znano dejstvo za povprečne udeleženec v pravnem prometu je, da zanesljive in natančne napovedi glede obdobja in obsega spremembe valutnega razmerja niso mogoče.

Brez podlage v ugotovljenih dejstvih je navedba, da je bilo bankam znano, da so tečajne spremembe lahko neomejene in nepredvidljive in da so banke zaradi tečajnih gibanj ustvarjale zaslužke. Navedba, da tožniki ne bi sklenili spornih pogodb, če bi bili seznanjeni z dokumenti Banke Slovenije oziroma če bi prejeli ilustrativne simulacije o minimalnih tečajnih spremembah, je neživljenjska. Revizijsko sklicevanje na nemško sodno prasko v povezavi z navedbo, da so sporni krediti kompleksni finančni instrumenti, je pravno nepomembno. Pravno nepomembna je tudi navedba, da tožniki niso mogli pričakovati, da bo sodišče druge stopnje sprejelo stališče o izključno monetarnih razlogih za naraščanje tečaja franka.

29. Od povprečno obveščenega, razumno pozornega in preudarnega potrošnika je mogoče pričakovati, da se zaveda, da se kredit v evrih in kredit v frankih razlikujeta zaradi prevzema valutnega tveganja in da se tečaj franka, torej razmerje med evrom in frankom, lahko spremeni. Drugačno stališče je v nasprotju s splošno znanimi dejstvi in življenjskimi izkušnjami. Če je potrošnik podcenil možnost sprememb tečaja franka v obdobju vračanja kredita ali pričakoval, da se bo tečaj spremenil zgolj v njegovo korist, to ne pomeni, da s tveganjem ni bil seznanjen. Posameznik zgolj zaradi okoliščine, ker je pogodbo sklenil v vlogi potrošnika, ne more biti odvezan od minimalne skrbnosti, ki se v skladu s prvim odstavkom 6. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) pričakuje od vseh udeležencev v pravnem prometu. Če so bančni uslužbenci kreditojemalcem povedali, da s kreditom v tuji valuti sprejemajo valutno tveganje in da tečaj franka pred sklenitvijo pogodbe ni bistveno nihal, to ne pomeni, da je bil potrošnik zaveden.

30. Okoliščina, da sta nižji sodišči odločitev utemeljili z dodatnim argumentom, da sta bila tožnika kot diplomirana ekonomista, ki jima je bil ponujen tudi kredit v evrih z izračunom, glede na petindvajsetletno dobo odplačevanja kredita seznanjena z možnostjo zvišanja ali znižanja tuje valute, ne pomeni, da je izpodbijana odločitev materialnopravno zmotna. Dejstvo, da sta tožnika diplomirana ekonomista, sicer ne pomeni, da v razmerju do toženke nista bila v podrejenem položaju. Vendar pa v konkretnem primeru ni bilo ugotovljeno, da sta toženkina bančna uslužbenca tožnikoma predstavljala valutno tveganje kot neobstoječe ali nepomembno oziroma jim zagotavljala, da se tečaj franka med odplačevanjem kredita ne bo spremenil, ali da se bo spremenil celo v njihovo korist. Odločitev nižjih sodišč ni v nasprotju z namenom potrošniške zakonodaje. Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, (1) da je bila tožnikom že kot povprečnim udeležencem v pravnem prometu, ki jih je treba obravnavati kot razumno pozorne in preudarne potrošnike, omogočena ocena ekonomskih posledic prevzema valutnega tveganja in so torej bili zmožni oceniti ekonomske posledice spornega pogodbenega pogoja na njihove finančne obveznosti; (2) da toženka kreditov v frankih v razmerju do kreditov v evrih ni ponujala kot varnih in (3) da so tožniki imeli možnost sprejeti racionalno odločitev o najemu kredita v frankih v upanju, da bo njihov strošek za kredit nižji od kredita v evrih. Utemeljen je sklep, da bi se tožniki že kot povprečni potrošniki ob prevzemu valutnega tveganja morali in mogli zavedati pomena valutnega tveganja v povezavi z delovanjem mehanizma sporne pogodbene določbe oziroma možnosti spremembe obroka v evrih zaradi možnosti nihanja tečaja. Drugačno stališče bi bilo v nasprotju z načelom zaupanja v pogodbeno pravo in načelom skrbnosti pogodbenih strank pri izpolnjevanju obveznosti v povezavi z načelom vestnosti in poštenja (5. in 6. člen OZ). Ker je toženka po svojih uslužbencih tožnikom valutna tveganja v skladu z zahtevo po profesionalni skrbnosti celovito in nedvoumno pojasnila in jim razkrila vse informacije, ki so bile njej znane ali bi ji morale biti znane kot strokovnjakinji na bančnem področju, je utemeljen zaključek, da tožnikom kot povprečnim potrošnikom ni bila onemogočena racionalna oziroma preudarna odločitev v zvezi z oceno celotnega stroška najetega kredita.

31. Ker je toženka kot strokovnjakinja na bančnem področju ob sklepanju spornih pogodb ravnala v skladu z zahtevo dobre vere, sporni pogodben pogoj o prevzemu valutnega tveganja ne more biti nepošten v smislu 3. člena Direktive 93/13 v povezavi s 24. členom ZVPoT.

Z vidika te presoje so bile bistvene naslednje ugotovitve: (1) pred sklenitvijo spornih pogodb so imeli tožniki na voljo kredit v evrih; (2) toženka tožnikov ni zavajala z bagateliziranjem prevzetega tveganja; (3) tožniki so lahko enakovredno izbirali med kreditom v evrih in kreditom v frankih; (4) imeli so možnost, da sporni kredit konvertirajo v evrskega; (4) toženkino ravnanje je imelo zakonsko podlago v deveti točki prvega odstavka 7. člena ZPotK v povezavi s 5. točko prvega odstavka 7. člena ZPotK. Ker sporni pogodbeni pogoji niso bili nepregledni in je toženkino svetovanje v zvezi z najemanjem stanovanjskega kredita v primeru tožnikov ustrezalo pravnemu standardu poštene in pravične poslovne prakse, je revizijsko zavzemanje za poseg v načelo prostega urejanja pogodbenih razmerij iz 3. člena OZ brez pravne podlage.

32. Vrhovno sodišče ni upoštevalo prilog, ki so jih tožniki v spis vložili v revizijskem postopku (priloge A 101 - A 105), ker gre za nedovoljene revizijske novote. Revizijsko nestrinjanje s presojo, da tožniki nimajo pravnega interesa za dajatveni zahtevek in da obrazložitev sodišča v tem delu ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih, ni utemeljeno. Pravni interes pravdne stranke za vložitev tožbe je podan, če bi ugoditev njeni zahtevi pomenila zanjo določeno pravno korist, ki je brez tega ne bi mogla doseči. Že na prvi pogled je očitno, da ugoditev dajatvenemu zahtevku, kakršnega so postavili, za tožnike ne bi pomenila take koristi.

33. Ker revizija ni konkretizirano izpodbijala odločitve o zavrnitvi podrednega tožbenega zahtevka, Vrhovno sodišče izpodbijane odločitve v tem delu ni preizkusilo (prvi odstavek 371. člena ZPP). Ker razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, niso podani, jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

34. Ker tožniki z revizijo niso uspeli, v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sami krijejo svoje revizijske stroške, medtem ko so toženki dolžni povrniti njene stroške revizijskega postopka (II. točka izreka). Ti so odmerjeni v skladu z Odvetniško tarifo

(v nadaljevanju OT) in upoštevaje vrednost točke 0,60 EUR, ki velja v času odločanja Vrhovnega sodišča o reviziji, znašajo 2.225,28 EUR (odgovor na izredno pravno sredstvo po tar. št. 21/3 - 3.000 točk, materialni stroški po tretjem odstavku 11. člena OT - 40 točk, 22 % DDV). Odločitev o obveznosti plačila zamudnih obresti od dolgovanih stroškov temelji na 378. členu OZ, glede začetka teka zamudnih obresti pa na pravnem mnenju občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. decembra 2006.

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah.

V teh prilogah je bil tudi letak toženkine pravne prednice z naslovom „Stanovanjski tolarski kredit, vezan na švicarski frank“ (priloga A 54).

Ker je bila sodba sodišča prve stopnje izdana 16. 11. 2016 je pravno podlago za odločitev tvoril Zakon o pravdnem postopku z novelo ZPP-D. Glej tretji odstavek 125. člena novele ZPP-E (Uradni list RS, št. 10/17).

Sodba Sodišča EU z opr. št. C-26/13 z dne 30. 4. 2014, Árpád Kásler, Hajnalka Káslerné Rábai proti OTP Jelzálogbank Zrt., 75. točka obrazložitve.

Sodba Sodišča EU z opr. št. C-186/16 z dne 20. 9. 2017, Ruxandra Paula Andriciuc in drugi proti Banca Românească SA, (v nadaljevanju sodba Andriciuc), 47. in 50. točka obrazložitve.

Sodba Andriciuc, 54 - 57. točka obrazložitve.

Uradni list RS, št. 20/1998 s spremembami in dopolnitvami.

Uradni list RS, št. 70/2000 s spremembami in dopolnitvami.

Uradni list RS, št. 111/2007. Novela ZPotK-B je bila v veljavi od 20. 12. 2007.

Sodba II Ips 197/2018, 11., 21. in 22. točka obrazložitve.

Sodba in sklep II Ips 195/2018, 47. točka obrazložitve.

Sklep II Ips 137/2018, 18., 21., 23. in 33. točka obrazložitve.

Sklep II Ips 201/2017, 23., 30., 31. in 32. točka obrazložitve.

Sklep II Ips 141/2017, 23. do 26. točka obrazložitve.

Sodbi sodišča druge stopnje v zadevah II Ips 201/2017 in II Ips 141/2017 sta bili izdani 14. 2. 2017 in 4. 1. 2017. Sodišče EU pa je sodbo v zadevi Andriciuc izdalo 20. 9. 2017.

Prim. sodbo in sklep II Ips 195/2018, 48. točka obrazložitve.

Prim. 12. do 14. točko obrazložitve sklepa II Ips 201/2017.

Sodba in sklep II Ips 195/2018, 52. točka obrazložitve.

Ibidem, 40., 47., 51., 55. in 56. točka obrazložitve.

D. Možina, Kreditne pogodbe v švicarskih frankih, GV Založba, Ljubljana 2018, str. 110 - 113.

Sodba in sklep II Ips 195/2018, 34. in 58. točka obrazložitve.

Odvetniška tarifa (Uradni list RS, št. 2/15, 28/18, 22/19).

Zakon o varstvu potrošnikov (1998) - ZVPot  - člen 22, 23, 24, 24/1

Zakon o potrošniških kreditih (2000) - ZPotK  - člen 6, 6/1, 7, 7/1-5, 7/1-9

EU - Direktive, Uredbe, Sklepi / Odločbe, Sporazumi, Pravila

Direktiva Sveta 93/13/EGS z dne 5. aprila 1993 o nedovoljenih pogojih v potrošniških pogodbah - člen 3, 4, 5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.