VSRS Sklep III Ips 18/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-03-10

Vladimir Balažic (preds.), Franc Seljak (poroč.), dr. Mile Dolenc, dr. Miodrag Đorđević, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - PRAVO DRUŽB

odškodninska odgovornost poslovodje - odgovornost poslovodje družbe z omejeno odgovornostjo - sklenitev posla - načelo svobode urejanja obligacijskih razmerij - skrbnost vestnega in poštenega gospodarstvenika - povrnitev premoženjske škode - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nova dejstva in novi dokazi v pritožbenem postopku - pritožbena novota - dopuščena revizija

Okoliščine, ki jih je upoštevalo sodišče prve stopnje in se nanašajo na naravo posla in blaga, ki ga je tožeča stranka dobavljala pogodbeni partnerici (potrebna hitrost odločanja, nevarnost izgube posla), sicer govorijo v prid stališču, da v takšnih okoliščinah poslovodni organ ne more vsakokratno pridobivati poglobljenih analiz finančno ekonomskega položaja poslovnega partnerja. Vendar predpisana skrbnost dobrega gospodarstvenika terja drugačen pristop takrat, ko je poslovodni organ seznanjen z okoliščinami, ki kažejo na izrazito povečanje tveganja glede kasnejše izpolnitve pogodbenega partnerja. V takšnih okoliščinah bi bilo mogoče opredeliti ravnanje poslovodnega organa, ki je z odobritvijo nove dobave blaga poslovnemu partnerju izpostavil gospodarsko družbo povečanemu tveganju, kot ravnanje s potrebno skrbnostjo le pod predpostavko, da je zagotovljeno ustrezno zavarovanje izpolnitve pogodbenega partnerja ali da bi bile izkazane druge koristi gospodarski družbi kljub poslovnemu neuspehu pri posameznem poslu.

I. Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim je od toženca kot bivšega poslovodje tožeče stranke uveljavljala odškodninsko odgovornost po 263. členu Zakona o gospodarskih družbah

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

3. Vrhovno sodišče je na predlog tožeče stranke s sklepom III DoR 135/2018-7 z dne 22. 1. 2019 dopustilo revizijo glede vprašanj:

– Ali je pritožbeno sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ko je štelo, da je pritožbena navedba, da toženec ni pridobil informacij o finančnem stanju poslovnega subjekta, s katerim je sklepal posel, nedovoljena pritožbena novota in se zato o njej ni izreklo?

- Ali je tožena stranka ravnala s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika, ko je kljub temu, da pogodbena stranka ni prostovoljno plačala kupnine, unovčenje menice ni bilo uspešno, tožeča stranka pa je prišla do poplačila šele s prodajo nepremičnine, soglašala z novo dobavo blaga pogodbeni stranki po isti pogodbi?

4. Tožeča stranka je v zakonskem roku vložila revizijo. Uveljavljala je revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka pred sodiščem druge stopnje in zmotne uporabe materialnega prava. Vrhovnemu sodišču je predlagala, da sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako da ugodi pritožbi in razveljavi sodbo sodišča prve stopnje in zadevo vrne v postopek pred sodiščem prve stopnje. Priglasila je stroške revizijskega postopka.

5. Toženec je v odgovoru na revizijo predlagal zavrnitev revizije in priglasil stroške revizijskega postopka.

Ugotovljeno dejansko stanje pred sodiščem prve in druge stopnje

6. Toženec je bil od leta 1996 do 11. 12. 2009 edini direktor tožeče stranke. Od 11. 12. 2009 dalje sta funkcijo direktorja opravljala še A. A. in B. B. Funkcijo direktorja je toženec opravljal do 19. 11. 2010, ko je bil imenovan za prokurista. Tudi s položaja prokurista pa je bil razrešen 11. 4. 2011.

7. Toženec je bil nekaj časa tudi manjšinski družbenik v tožeči stranki, a je v letu 2010 svoj 5 % delež prodal večinskemu lastniku.

8. Toženec je obvladoval tožnikovo poslovanje, sprejemal ključne odločitve in bil v dokaj omejenih stikih z lastniki družbe.

9. Tožeča stranka je v času toženčevega poslovodenja družbe več let poslovno sodelovala z družbo G., d. o. o. V letu 2010 je imela družba G., d. o. o. do tožeče stranke neporavnane obveznosti, nastale do konca leta 2008. Dolg je bil zavarovan le z menicami dolžnika. Na podlagi menice je bil dolg poplačan le v minimalnem znesku (13,44 EUR). Iz 20. 10. 2010 vrnjene menice izhaja, da družba G., d. o. o. ni imela likvidnih sredstev.

10. 16. 6. 2010 je prišlo do sklenitve dogovora pri notarju o pripoznavi dolga in o zavarovanju s hipoteko na nepremičnini. Vrednost nepremičnine je zagotavljala poplačilo obveznosti. Do realizacije plačila tožeči stranki je prišlo šele s prodajo nepremičnine v začetku leta 2011.

11. Po podpisu notarskega sporazuma je tožeča stranka v obdobju od 30. 6. 2010 do 28. 9. 2010 družbi G., d. o. o. dobavila za 238.897,63 EUR elektromateriala. Enako kot pretekle dobave so bile tudi terjatve iz nove dobave zavarovane z menicami.

12. Po ugotovitvi izvedenke so se prihodki družbe G., d. o. o. od leta 2005 dalje povečevali. Nižji prihodki so bili (zaradi gospodarske krize) doseženi v letih 2008 in 2009, v letu 2010 pa je družba ponovno dosegla rast prihodkov. Od leta 2005 naprej je družba izkazovala dobiček iz poslovanja in čisti dobiček. Bilančni dobiček je do 2009 narasel od 36.922,00 EUR na 446.837,00 EUR. Izgubo iz poslovanja je prvič izkazala šele leta 2012. Družba je imela v letu 2004 račun blokiran 140 dni, v naslednjih letih pa manjše število dni, konkretno v letu 2009 13 dni.

13. Tožeča stranka je zoper navedenega dolžnika s tožbo uveljavljala plačilo, vendar je ostala nepoplačana v znesku 231.801,67 EUR. V toku te pravde je bil začet in zaključen stečajni postopek nad družbo G., d. o. o. V stečajnem postopku tožeča stranka ni prejela ničesar.

Zavzeta stališča sodišč prve in druge stopnje

14. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da je treba vsako očitano ravnanje toženca obravnavati ločeno in pri vsakem ugotavljati vse elemente odškodninske odgovornosti. To je bilo tudi razlog, da je sodišče vsako ravnanje obravnavalo posebej v ločenem postopku. Ni mogoče pričakovati, da bi družba takega obsega, kot je tožeča stranka, pred odločitvijo za dobavo elektromateriala za potrebe gradnje raznih objektov izvajala natančne analize kupčevega finančno ekonomskega položaja oziroma njegovega poslovanja, vztrajala pri sicer zelo učinkovitih, vendar dragih oblikah zavarovanja dobav, na katera trg po navadi niti ne pristaja, saj jih tudi posel finančno ne prenese. Pri tožeči stranki gre za dobavitelja materiala, ki se dobavlja v zaključni fazi gradenj, ko so vedno bolj pomembni roki, hitreje se sprejemajo odločitve, kar tistim, ki sprejemajo odločitve, ne dopušča podaljševanje rokov za sprejem odločitev. Dobavitelj je zato postavljen v položaj, ko mora reagirati hitro, ali pa bo posel nepovratno prepustil komu drugemu. Toženec v trenutku sprejema odločitve o poslu ni razpolagal s podatki, s katerimi je naknadno razpolagala izvedenka. Po mnenju sodišča je toženec zadostil potrebnemu skrbnemu ravnanju, ko je pridobil osnovne podatke o položaju obravnavane družbe in sicer, kako je s plačilom za stare dobave, ali je to urejeno, kako družba G., d. o. o. v danem trenutku posluje, kakšni so podatki za prejšnja leta, kakšno je njeno likvidnostno stanje, ali ima blokirane račune ali ne. Poslovanje s to družbo ni v ničemer odstopalo od drugih gradbenih družb, ki so poslovale na način, da so vedno dolgovale določene zneske, ob novih naročilih nekaj plačale, to pa je bilo podlaga za nove dobave. Ker je treba zadevo presojati glede na čas nastanka spornega razmerja in na takratne razmere, je sodišče presodilo, da je glede na vse okoliščine in tveganje, ki ga je tožnik prevzel za tožečo stranko v tistem trenutku, bila razumna njegova odločitev da se gre v posel.

15. Sodišče druge stopnje je povzelo že zavzeta stališča sodne prakse Vrhovnega sodišča v sodbi III Ips 80/2010, da uprave in poslovodstva praviloma delujejo v okolju, ki je negotovo in ki ne omogoča popolnoma racionalnega odločanja, predvsem pa jim ne dopušča, da bi pred odločitvijo opravili natančne analize in preverbe stanja, s katerimi bi odpravili vsa tveganja, ki jih lahko odločitev prinese. Pri tem je opozorilo, da je trditveno breme glede opredelitve škodnega ravnanja, škode in vzročne zveze med ravnanjem toženca in nastalo škodo na strani tožeče stranke. Glede na podane trditve tožeče stranke je presodilo, da pravilnega stališča sodišča prve stopnje o skrbnosti ravnanja toženca pri odločitvi o nadaljevanju posla na podlagi kvalitetnega zavarovanja predhodnega posla ne more omajati s pritožbenim zatrjevanjem, da je do poplačila predhodne dobave prišlo šele s prisilno prodajo zastavljenih nepremičnin. Toženec je tudi glede nove terjatve predvidel enako zavarovanje z menicami, kot je bilo tedaj običajno. Družba G., d. o. o. se ni izmikala plačilu dolga in je priznavala tudi terjatev iz novega posla. Ni šlo za tako slabo izkušnjo, ki bi glede na tedanje dogajanje v letu 2010, ko je bila gospodarska kriza najhujša in so bile poslovne priložnosti omejene, zahtevala od toženca odločitev, da v nov posel ne gre. Kot prepozen pa je sodišče druge stopnje opredelilo pritožbeni očitek, da se toženec ni prepričal o možnostih poplačila družbe, s katero je sklenil posel.

Odgovor na prvo dopuščeno revizijsko vprašanje

16. Sodišče druge stopnje je v 11. točki obrazložitve izpodbijane sodbe zavzelo stališče, da je tožeča stranka šele v pritožbi navedla očitek, da se toženec ni prepričal o možnosti poplačila družbe, s katero je posel sklenil, ker ni zbral nobenih informacij pred sklenitvijo tega posla. Zato naj bi te pritožbene navedbe predstavljale nedopustno pritožbeno novoto. Takšen zaključek je materialnopravno zmoten.

17. Odškodninska odgovornost članov uprave je urejena v 263. členu Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1). Ta v prvem odstavku določa, da mora član organa vodenja in nadzora pri opravljanju svojih nalog ravnati v dobro družbe s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika in varovati poslovno skrivnost družbe. Člani organa vodenja ali nadzora so solidarno odgovorni družbi za škodo, ki je nastala kot posledica kršitve njihovih nalog, razen če dokažejo, da so pošteno in vestno izpolnjevali svoje dolžnosti (drugi odstavek 263. člena ZGD-1). Zakon torej ureja pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu, saj mora posamezni član poslovodstva zatrjevati in dokazati ekskulpacijske razloge, ki izključujejo njegovo odgovornost za nastalo škodo družbi. Da pa bi se član poslovodstva lahko učinkovito branil pred zahtevkom tožeče stranke, mora le-ta najprej na konkretiziran način opredeliti krog dejstev, iz katerih naj bi bilo sklepati na opustitev potrebne skrbnosti.

18. Tožeča stranka se v reviziji utemeljeno sklicuje, da je že v tožbi očitek neskrbnega ravnanja toženca utemeljevala na opustitvi dolžnosti preverjanja bonitete in finančnega stanja pogodbenih partnerjev (splošni očitki v V. točki tožbe). Na okoliščine konkretnega posla z družbo G., d. o. o. se je sklicevala v točki V.1. tožbe. Trditve, da je toženec opustil potrebno skrbnost, ko je tožečo stranko pogodbeno zavezoval in nekritično nadaljeval poslovanje z navedeno družbo, tudi ko visoke obveznosti niso bile poplačane, je tožeča stranka dodatno pojasnila v prvi pripravljalni vlogi (tč. XII. in XII.1.) z dne 25. 4. 2013. Tožeča stranka je posebej izpostavila, da je ravnanje toženca toliko bolj neskrbno, ker je kljub negativni izkušnji z družbo G., obnovil poslovno sodelovanje, pa ponovno ni poskrbel za zavarovanja. Takšne trditvene podlage tožeče stranke ni mogoče razumeti drugače kot očitek, da je nadaljnje poslovanje z navedeno družbo brez dodatnega zavarovanja predstavljalo preveliko poslovno tveganje. V takšnih navedbah je vključen tudi očitek, kot ga je (izrecno) navedla v pritožbi, da je toženec brez kakršnihkoli preverjanj možnosti poplačila, dobavil navedeni družbi blago v znesku 231.801,67 EUR. Tako opredeljene trditve tožeče stranke so tožencu omogočale, da v okviru obrnjenega dokaznega bremena zatrjuje in dokaže okoliščine, na osnovi katerih bi bilo treba njegovo delovanje presojati kot ravnanje s potrebno skrbnostjo. Ugotovitev sodišča druge stopnje v izpodbijani sodbi, da naj bi v tem delu šlo za nedopustno pritožbeno novoto tožeče stranke, je zato zmotna.

19. Vendar navedena zmotna ugotovitev sodišča druge stopnje še ne predstavlja bistvene kršitve postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki bi sama zase narekovala razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje in vrnitev v novo odločanje temu sodišču. Sodišči prve in druge stopnje sta namreč kljub navedeni zmotni presoji sodišča druge stopnje glede (ne)pravočasnosti pritožbenih navedb tožeče stranke ugotovili vsa relevantna dejstva za presojo skrbnosti ravnanja toženca. Glede pravilnosti materialnopravnega sklepanja sodišč prve in druge stopnje o tem vprašanju pa bo odgovorjeno v okviru odgovora na drugo dopuščeno revizijsko vprašanje.

20. Sodišče druge stopnje je v izpodbijani sodbi pravilno citiralo že zavzeto stališče v sodni praksi Vrhovnega sodišča, da obveznost članov uprave in poslovodij gospodarske družbe ni obveznost rezultata ampak obveznost skrbnega prizadevanja.

Takšno stališče izhaja iz stališč teorije in primerjalnopravne doktrine

, da podjetniške odločitve temeljijo na domnevah in prognozah, ki le pogojno omogočajo ali sploh ne omogočajo zanesljive ocene bodočega dogajanja.

Zavzeta stališča teorije in sodne prakse na ta način skušajo najti ravnovesje med samostojnostjo odločanja uprave gospodarske družbe in njeno odgovornostjo, upoštevajoč značilnosti poslovnega odločanja v gospodarskih družbah, ki ne dovoljujejo popolnoma racionalnega odločanja.

21. Pri oceni skrbnosti ravnanja poslovodstva glede konkretne poslovne odločitve je torej treba upoštevati konkretne okoliščine, v katerih je bila sporna podjetniška odločitev sprejeta. Na osnovi teh okoliščin je treba napolniti pravni standard ravnanja skrbnega gospodarstvenika in presoditi, ali konkretna poslovna odločitev od tega standarda odstopa.

22. Varovanje podjetniške iniciative, kot se je izoblikovalo skozi doktrino buisiness judgement rule, temelji na negotovostih in nepopolnosti vseh informacij, ki bi bile potrebne za popolnoma racionalno odločitev. Zdi se samo po sebi razumljivo, da varovanje podjetniške iniciative ne more uživati pravnega varstva v primeru, ko razpoložljive informacije kažejo na izrazito tveganje pri posamezni poslovni odločitvi.

23. Iz dejanskih ugotovitev sodišč prve in druge stopnje izhaja, da je v okviru večletnega poslovnega sodelovanja tožeča stranka družbi G., d. o. o. dobavljala elektromaterial, ki ga je nato le-ta vgrajevala v objekte, ki jih je gradila. Način poslovanja, ko je tožeča stranka najprej sama izpolnila svojo obveznost, medtem ko je navedena družba (kot naročnik) obveznost plačila dobavljenega blaga opravila s časovnim zamikom, pomeni odstop od načela sočasnosti izpolnitve pri vzajemnih pogodbah (prvi odstavek 101. člena Obligacijskega zakonika – v nadaljevanju OZ). V skladu z načelom prostega urejanja obligacijskih razmerij (3. člen OZ) je odstop od tega načela sicer dopusten, kaže pa se v porazdelitvi poslovnega tveganja v breme tožeče stranke, saj je izpostavljena tveganju pravilne izpolnitve pogodbenega partnerja, potem ko je sama svojo pogodbeno obveznost izpolnila. Takšen položaj sam po sebi ustvarja potrebo po zavarovanju obveznosti.

Ta okoliščina mora biti upoštevana tudi pri presoji skrbnosti ravnanja poslovodnega organa, ki mora v takšnih okoliščinah kot skrben gospodarstvenik varovati interese gospodarske družbe v tem položaju.

24. O tem, kakšen pravni instrumentarij zavarovanj zadostuje za ustrezno zavarovanje položaja gospodarske družbe, ki je izpostavljena tveganju kasnejše izpolnitve pogodbenega partnerja v vzajemnem pogodbenem razmerju, je mogoč odgovor le ob upoštevanju konkretnega položaja udeleženih pogodbenih strank na trgu.

25. Okoliščine, ki jih je upoštevalo sodišče prve stopnje in se nanašajo na naravo posla in blaga, ki ga je tožeča stranka dobavljala pogodbeni partnerici (potrebna hitrost odločanja, nevarnost izgube posla), sicer govorijo v prid stališču, da v takšnih okoliščinah poslovodni organ ne more vsakokratno pridobivati poglobljenih analiz finančno ekonomskega položaja poslovnega partnerja. Vendar predpisana skrbnost dobrega gospodarstvenika terja drugačen pristop takrat, ko je poslovodni organ seznanjen z okoliščinami, ki kažejo na izrazito povečanje tveganja glede kasnejše izpolnitve pogodbenega partnerja. V takšnih okoliščinah bi bilo mogoče opredeliti ravnanje poslovodnega organa, ki je z odobritvijo nove dobave blaga poslovnemu partnerju izpostavil gospodarsko družbo povečanemu tveganju, kot ravnanje s potrebno skrbnostjo le pod predpostavko, da je zagotovljeno ustrezno zavarovanje izpolnitve pogodbenega partnerja ali da bi bile izkazane druge koristi gospodarski družbi kljub poslovnemu neuspehu pri posameznem poslu.

26. Ključne dejanske okoliščine, na podlagi katerih sta sodišči prve in druge stopnje sklepali na potrebno skrbnost toženca pri realizirani dodatni dobavi blaga družbi G., d. o. o., so:

– zagotovitev kvalitetnega zavarovanja za neporavnane obveznosti iz prejšnjih dobav,

- da je bila terjatev tožeče stranke iz nove dobave blaga zavarovana na običajen način (z lastno menico),

- da je pogodbeni partner terjatve iz predhodnih dobav priznaval in se jih trudil poravnati.

27. Pri trajnejšem pogodbenem sodelovanju, v katerem ni zagotovljena sočasnost izpolnitve pogodbenih partnerjev, so praviloma pred odobritvijo nove dobave blaga okoliščine, ki se nanašajo na pravilnost in pravočasnost izpolnitve že nastalih obveznosti drugega pogodbenega partnerja, pomemben kriterij za presojo stopnje tveganja pogodbenika, ki mora prvi izpolniti svojo obveznost.

28. Zagotovitev kvalitetnega zavarovanja (v obliki hipoteke) za že zapadle obveznosti iz prejšnjih dobav je zmanjšalo tveganje na strani tožeče stranke, ali bo v tem delu prišla do poplačila. Vendar je ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, da se družba G., d. o. o. ni izmikala plačilu, mogoče razlagati zgolj v smeri njene objektivne nezmožnosti plačila. V takšnih okoliščinah zavarovanje obveznosti v obliki lastne menice prejemniku zavarovanja ne nudi realnega jamstva, da bo prišel do poplačila terjatve. Učinek takšnega zavarovanja je namreč pogojen z likvidnostjo izdajatelja menice. Če ta pogoj ni izpolnjen, zavarovanje ne presega gole obljube sopogodbenika, da bo obveznost izpolnil.

29. Materialnopravno zmotno je tudi sklicevanje sodišč prve in druge stopnje na omejene poslovne priložnosti v času gospodarske krize. Te okoliščine, ki zaostrujejo pogoje nastopanja na trgu, terjajo še toliko večjo previdnost pri podjetniški presoji za nadaljevanje poslovanja s takšnim poslovnim partnerjem. Samo po sebi je razumljivo, da je bila toženčeva dolžnost zagotavljanja prodaje elektromateriala izpolnjena le ob hkratni predpostavki, da bo kupec blago tudi plačal.

30. Vrhovno sodišče pri tem pojasnjuje, da na takšen zaključek ne vpliva sklicevanje sodišča druge stopnje na neprerekano trditev tožene stranke, da je podjetje G., d. o. o. ponudilo zavarovanje z nepremičninamii, ki jih je imelo v lasti, česar pa novi poslovodja ni sprejel. Ker se skrbnost toženca presoja ex ante, te kasnejše okoliščine na presojo ne morejo vplivati. Lahko bi bile relevantne zgolj pri presoji morebitnega pretrganja vzročne zveze med ravnanjem toženca in nastalo škodo. Glede tega vprašanja pa se sodišči prve in druge stopnje v dosedanjem sojenju zaradi zavzetega stališča o skrbnem ravnanju toženca nista opredeljevali.

31. Ob upoštevanju okoliščin, ki so bile po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje tožencu poznane, je zato materialnopravno zmotno stališče, da je toženec ravnal s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika, ko je soglašal z novo dobavo blaga pogodbenemu partnerju. Takšnega zaključka ni mogoče ovreči niti na podlagi ugotovitev obeh sodišč, da naj bi bil takšen način poslovanja običajen z izvajalci gradbenih storitev. Zgolj zato, ker se je v posameznem poslovnem okolju uveljavil običaj, ki odstopa od ravnanja, ki ga je pričakovati od skrbnega dobrega gospodarstvenika, posameznega ravnanja toženca ni mogoče utemeljiti kot razumno odločitev pri prevzemanju poslovnih tveganj za tožečo stranko.

32. Iz pojasnjenega odgovora na drugo dopuščeno revizijsko vprašanje izhaja, da sta sodišči prve in druge stopnje materialnopravno zmotno sklepali o dopustnosti ravnanja toženca, na podlagi česar naj bi bila izključena njegova odškodninska odgovornost. Zaradi navedenega zmotnega stališča se nista ukvarjali z drugimi materialnimi predpostavkami odškodninske odgovornosti toženca. Ker je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, s čimer je podan razveljavitveni razlog iz drugega odstavka 380. člena ZPP, je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo, razveljavilo sodbi sodišč prve in druge stopnje ter zadevo vrnilo v novo sojenje sodišču prve stopnje. Napotki za sojenje v novem postopku so razvidni iz dosedanje obrazložitve tega sklepa.

33. Odločitev je Vrhovno sodišče sprejelo soglasno (sedmi odstavek 324. člena ZPP).

34. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Uradni list RS št. 42/2006 s spremembami – v nadaljevanju ZGD-1.

Pri tem velja izpostaviti predvsem ameriško doktrino pravila poslovne presoje (business judgement rule), po kateri je treba pri oceni konkretne odločitve uprave upoštevati dejansko stanje ex ante.

M. Dolenc: Odgovornost uprave gospodarske družbe za škodo, povzročeno družbi, GV Založba d. o. o., Pravni letopis 2010, stran 124.

Sklep III Ips 45/2016 z dne 23. 1. 2018, 14. in 15. točka obrazložitve.

M. Juhart in ostali avtorji, Obligacijski zakonik s komentarjem, GV Založba, 1. knjiga, Ljubljana, 2003, stran 551.

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 263

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 3, 101, 101/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.