VSRS Sodba in sklep II Ips 124/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-06-06

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec

skupno premoženje izvenzakonskih partnerjev - delitev skupnega premoženja - delež na skupnem premoženju - stranska intervencija - položaj stranskega intervenienta - nedovoljeno razpolaganje strank - poskus izigravanja upnikovega položaja - moralna pravila - konkretizacija navedb - dovoljenost revizije zoper sklep o stroških postopka - zavrženje revizije

Za konkretno presojo je ključno, da stranski intervenientki v postopku pred sodišči nižje stopnje nista konkretizirali ugovora, da z izvršbo na toženkinem polovičnem delu sporne nepremičnine njuni terjatvi do toženke ne bosta mogli biti v celoti poplačani.

I. Reviziji zoper odločitev o glavni stvari se zavrneta.

II. Revizija prve stranske intervenientke zoper stroškovno odločitev se zavrže.

III. Stranski intervenientki morata v 15 dneh, od vročitve te sodbe, povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 1.559,89 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

Tožbeni zahtevek in trditve pravdnih strank

1. Tožnik zahteva, da se ugotovi, da spada nepremičnina z ID znakom ... (stanovanjska hiša pravdnih strank, v nadaljevanju sporna nepremičnina) v skupno premoženje pravdnih strank in da znaša tožnikov delež na tem premoženju ½. Trdil je, da želi zaščititi svojo lastnino, ker zoper toženko tečejo izvršilni postopki s strani stranskih intervenientk. Po njegovem stališču se verjetnost prodaje nepremičnine v izvršilnem postopku, če bo toženkin delež zmanjšan za 1/6, ne bo zmanjšala. Med strankama ni sporno, da je njegov delež na sporni nepremičnini polovičen.

2. Toženka je navedla, da med strankama medsebojna lastninska razmerja nikoli niso bila sporna in predlagala, da razmerje uredita sporazumno. V pripravljalni vlogi z dne 5. 1. 2017 je predlagala, da sodišče tožbenemu zahtevku ugodi.

3. Prva stranska intervenientka je navajala, da je sporna nepremičnina predmet izvršilnih postopkov, da želita pravdni stranki preprečiti poplačilo toženkinega davčnega dolga in izigrati izvršilni postopek. Zmanjšanje dolžnikovega deleža na nepremičnini zmanjša verjetnost uspešne prodaje. Druga stranska intervenientka pa je navajala, da bi sprememba solastniškega deleža na nepremičnini bistveno znižala njeno vrednost in s tem kupnino, iz katere bi bili izvršilni upniki poplačani. Opozorila je, da bi se z morebitnim nedovoljenim razpolaganjem v tem sporu pravdni stranki lahko izognili plačilu davka. Tudi po njenem stališču zmanjšanje dolžnikovega deleža na nepremičnini zmanjša verjetnost uspešne prodaje.

− Pravdni stranki sta zunajzakonska partnerja, ki od leta 1978 živita v zunajzakonski skupnosti. Sporno nepremičnino sta kupila 5. 7. 1994. Kupnina je znašala 450.000,00 EUR. Hišo je bilo treba temeljito prenoviti. V zemljiški knjigi je bila lastninska pravica pravdnih strank vpisana v razmerju 2/3 v korist toženke in 1/3 v korist tožnika. Ob nakupu nepremičnine je bilo v zemljiški knjigi vpisano stanje v solastniških deležih glede na višino kupnine, ki jo je vsak izmed pravdnih strank vložil v skupno premoženje. Med strankama ni sporno, da stanovanjska hiša spada v njuno skupno premoženje in da imata na njej oba enaka deleža. Strankama se ni zdelo pomembno, da bi zemljiškoknjižno stanje uskladili z realnim stanjem.

− Pred nakupom sporne nepremičnine je tožnica prodala svoji dve stanovanji, ki sta zadoščali za 43 % kupnine. Tožnik je svoje stanovanje prodal nekaj mesecev kasneje in pridobil sredstva v višini 21 % kupnine. Med strankam ni sporno, da je bil tudi znesek 96.000,00 EUR pridobljen s prodajo tožnikovega posebnega premoženja, porabljen za potrebe družine (bodisi za odplačilo izposojenih zneskov, ki niso bili zgolj bančni krediti, ali za adaptacijo hiše). Stranki sta nakup in adaptacijo financirali tudi s posojili, ki sta jih v času trajanja skupnosti, v kateri sta bili ves čas zaposleni na odgovornih delovnih mestih s solidnimi zaslužki, tudi odplačali. Posojila fizičnih oseb (od A. A., B. B. in C. C.) so bila vrnjena iz skupnega premoženja obeh zakoncev.

− Obe stranki sta sodelovali pri skrbi za družino, pri skrbi za otroke, pri vsakodnevnih opravkih in tudi pri skrbi za skupno premoženje. Tožnik si je pri skrbi za otroke zelo prizadeval. Skrbel je za nadzor adaptacijskih del na sporni nepremičnini. Ker toženka nima opravljenega vozniškega izpita, jo je povprečno enkrat na teden vozil na obravnave izven D. Imel je fleksibilen delovni čas. Sedem let je deloval kot poslanec Državnega zbora. Bil je prorektor fakultete, predavatelj ter samostojni raziskovalec. Pravdni stranki sta imeli primerljive dohodke. Ker je imela toženka od leta 1997 blokiran poslovni račun in osebnega dohodka ni prejemala, iz svojih dohodkov ni mogla prispevati k nastanku in ohranjanju skupnega premoženja oziroma k poplačilu kreditov, najetih za plačilo sporne stanovanjske hiše. Tožnik je s svojimi dohodki iz plače in iz dejavnosti več prispeval k obsegu in ohranjanju skupnega premoženja.

− Tožnik je od matere, ki se je ukvarjala z vzgojo in prodajo sadik tudi v času po upokojitvi, prejemal denarna sredstva, ki jih je vlagal v skupno premoženje. Tožnikova mati je iz naslova opravljanja vrtnarske dejavnosti plačevala le katastrski dohodek. Tožnik je po očetu podedoval polovični delež vrtnarije. Od matere je prejel darilo iz naslova njenih prihrankov in iz naslova vrtnarije ter nato tudi najemnino iz naslova oddajanja vrtnarije v najem. Tožnikova mati je vse prihranke in ves vsakoletni prihodek od vrtnarije izročala tožniku kot darilo osebno njemu. Tožnik je ta sredstva vlagal v poplačilo skupnih kreditov pravdnih strank in za preživljanje družine. Ob tedenskih obiskih je tožnikova mati družini dajala prehrambene izdelke.

− Toženka je dolžnica od obeh stranskih intervenientk in proti njej tečejo izvršilni postopki zaradi poplačila več terjatev. Tožnik v izvršilnem postopku zahteva, da se ugotovi, da izvršba s prodajo sporne nepremičnine ni dopustna na deležu v višini 1/6.

4. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku ugodilo. Zavrnilo je le zahtevek za ureditev zemljiškoknjižnega stanja. Toženki je naložilo, da tožniku povrne pravdne stroške. Sklicevalo se je na četrti odstavek 201. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in pojasnilo, da vpisani solastninski deleži ne ustrezajo dejanskemu stanju in da sta pravdni stranki dokazali zakonsko domnevo o enakih deležih na skupnem premoženju. Nobena izmed strank, ki svojih materialnih ali procesnih pravic nista zlorabili, ni občutno več prispevala k ustvarjanju in ohranjanju skupnega premoženja. Ni neživljenjsko, da dohodek tožnikove matere od prodaje sadik in cvetja ni bil registriran. Čeprav tožnik same višine zatrjevanih sredstev iz tega naslova ni dokazal, mu je verjeti, da je bil dohodek iz tega naslova znaten.

5. Sodišče druge stopnje je pritožbi obeh stranskih intervenientk zavrnilo. Odločilo je, da sta stranski intervenientki dolžni tožniku povrniti stroške odgovora na pritožbo. Pojasnilo je, da je treba pri določanju deleža na skupnem premoženju ovrednotiti celotno angažiranje partnerjev v času trajanja skupnosti do delitve skupnega premoženja in da v letu 1994 vpisan solastninski delež v času njegove delitve triindvajset let kasneje ne more biti odločilen. Ugotavljanje deležev na skupnem premoženju ne temelji na matematičnem preračunu. Upoštevati je treba tožnikovo aktivno sodelovanje pri adaptaciji hiše in pomoč toženki, ki jo je nudil z vožnjami na obravnave. Glede na fleksibilnost tožnikovih delovnih obveznosti, bodisi na univerzi, v Državnem zboru, ali v lastnem podjetju, ni pomislekov, da so te vožnje bile izvedene. V letu 1994, ko je bila tožnikova mati upokojena, predpisi glede dopolnilnega dela starejših še niso bili tako strogi in ni neobičajno, da njeni dohodki iz vrtnarske dejavnosti niso bili posebej prijavljeni. Po stališču sodišča druge stopnje konkretni postopek še ne pomeni zlorabe procesnih pravic. Urejanje razmerja med strankama v konkretni pravdi ni mogoče šteti za nedopustnega. Ker je sodišče prve stopnje zaznalo možnost, da bi stranki lahko izrabili postopek za izigravanje upnikov, je zadevo obravnavalo vsebinsko. Predmet obravnave je bil enak kot v primeru, če bi prišlo do postopka zaradi izpodbijanja dolžnikovih pravnih ravnanj ob sklenitvi sporazuma o določitvi deležev na skupnem premoženju. Stranki s tem, ko sta zavarovali posojilo s sporazumom o zavarovanju terjatve, zapisanim v notarskem zapisu, v katerem sta navedeni kot solastnika na zastavljeni nepremičnini po deležih kot izhajajo iz zemljiške knjige, še nista razdelili skupnega premoženja. Neplačani predpisani davek, če bi prispeval k povečanju skupnega premoženja, bi lahko predstavljal tudi skupno obveznost zunajzakonskih partnerjev, za katero sta solidarno odgovorna. Ker je toženka soglašala, da sta s tožnikom skozi dolgoletno življenjsko skupnost v enaki meri prispevala k ustvarjanju in ohranjanju skupnega premoženja, stranski intervenientki zgolj z lastno aktivnostjo ne moreta doseči nasprotnega učinka. Vloga stranskega intervenienta kot pomočnika stranki je namreč le v tem, da stranki pomaga s pozitivnimi procesnimi dejanji.

6. Prva stranska intervenientka vlaga revizijo iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Poudarja, da gre v konkretnem primeru za očitno zlorabo pravdnega postopka z nedopustnim špekulativnim namenom, da se toženka izogne plačilu davčnih obveznosti. Sklicuje se na tretji odstavek 3. člena, 11. člen in 214. člen ZPP. Ker sodišče druge stopnje ni upoštevalo tretjega odstavka 3. člena ZPP, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP pred sodiščem druge stopnje. Stranki sta predmetni postopek sprožili z očitnim namenom zmanjšati delež toženkinega premoženja. Iz njunih vlog izhaja, da sta sporazumni o višini deležev na zarubljeni nepremičnini. Vprašanje deležev na skupnem premoženju bi lahko sporazumno uredili kadarkoli v času od leta 1994. Sedaj že poteka izvršba. Ker sta pravdni stranki nepremičnino že ob nakupu razdelili, ne spada v skupno premoženje. Na zlorabo kaže okoliščina, da je tožnik svoj višji delež utemeljeval le s trditvijo, da naj bi del posojila za nakup sporne nepremičnine odplačal konec leta 1994 v enkratnem znesku 96.000,00 DEM. Ko se je vključila v spor, sta se stranki usklajeno začeli sklicevati na drugačno dejansko stanje, ki je izhajalo iz njunega družinskega življenja. Čeprav tovrstnim trditvam ni mogla uspešno nasprotovati, je predložila dokazilo, da del kredita v letu 1994 ni bil odplačan v enkratnem znesku 96.000,00 DEM. Nižji sodišči sta onkraj trditvene podlage upoštevali toženkino izpovedbo, da naj bi bil znesek v višini 96.000,00 DEM porabljen za družino na drug način. Toženka je izrecno predlagala, da naj sodišče tožbenemu zahtevku ugodi. Toženka se zaveda, da se na podlagi pravnega posla lastninske pravice ne bi moglo prenesti, če davčni organ ne bi dal odobritve. Ker se sodišče druge stopnje do teh okoliščin ni opredelilo, je prišlo do kršitve iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče ne bi smelo biti vezano na navedbe pravdnih strank, ker ne gre za klasično intervencijo. Ker je sodišče sodbo oprlo na nedovoljena razpolaganja strank, je zagrešilo kršitev iz 6. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ker se sodišče ni opredelilo do trditve, da sporna nepremičnina ni skupna lastnina, je podana kršitev iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Od nakupa dalje gre za razdeljeno lastnino. V primeru vlaganja v tuj solastninski delež gre v razmerju do tretjih za obligacijsko razmerje solastnikov, ki pa ne more voditi v oškodovanje upnikov. Kršitev iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je podana tudi zato, ker sta pravdni stranki relevantna dejstva priznali kot nesporna, stranska intervenientka pa jih je prerekala, pritožbeno sodišče pa se je sklicevalo na nespornost teh dejstev. Nelogično je sklepanje sodišča druge stopnje, da naj bi bilo pomembno le, da so bila posojila vrnjena iz skupnega premoženja obeh zakoncev. Nasprotovala je tezi, da so bila posojila vrnjena iz skupnega premoženja obeh zakoncev. Sodišče se ni opredelilo do pomisleka, ali je šlo pri domnevnem posojilu B. B. le za darilo toženki. Stališče glede finančnih sredstev, ki naj bi jih tožnik prejel od matere kot darilo, je protispisno. Pravdni stranki nista trdili, da je šlo za darilo tožnikove matere tožniku. Iz tožnikove izpovedbe izhaja, da je mati njegovi družini dala 50.000,00 EUR in da je šlo za pomoč celotni družini zaradi toženkinih finančnih težav. Sodišče druge stopnje je potrdilo ugotovitev, ki jo je sodišče prve stopnje ugotovilo onkraj trditvene podlage, in sicer da naj bi tožnikova mati imela dohodek s prodajo zelenjavnih sadik. Sodišče ne bi smelo podpirati nedopustnega ravnanja tožnikove matere kot davčne zavezanke. Ni res, da tožnikove trditve, da ob upokojitvi tožnikove matere ni bilo treba prijaviti dohodkov davčnemu organu, niso bile prerekane. Zmotno je stališče sodišča druge stopnje o naravi najemnine, ki jo je prejemal tožnik. Če je šlo za dohodek tožnikovega podjetja, je šlo lahko le za skupno premoženje. Do tega se je opredelila v vlogi z dne 8. 11. 2016, kjer je opozorila na prekluzijo. Toženka je imela zaradi neplačanih davkov višje dohodke, s katerimi je lahko povečevala skupno premoženje. Finančno breme skrbi za družino ni bilo zgolj na tožniku. Dolgovi iz skupnega premoženja so skupni dolgovi. Tudi stroškovna odločitev je materialnopravno zmotna. Pri odmeri stroškov je treba upoštevati načelo vestnosti in poštenja. Tožnikov odgovor na pritožbo ni bil potreben. Odgovor na pritožbo ni obvezna vloga. Sodna praksa višjih sodišč ne priznava stroškov odgovora na pritožbo, če oceni, da odgovor ni pripomogel k hitrejši odločitvi o zadevi. Tožnik v odgovoru na pritožbo ni navedel ničesar novega. Le ponovil je stališče iz sodbe sodišča prve stopnje. Ker sodišče druge stopnje ni pojasnilo, zakaj je bila vsebina odgovora na pritožbo potrebna, je podana kršitev iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

7. Druga stranska intervenientka vlaga revizijo iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo, podredno razveljavitev izpodbijane sodbe. Meni, da gre v konkretnem primeru za očitno zlorabo procesnih pravic z namenom, da se toženka izogne plačilu svojih obveznosti do obeh stranskih intervenientk. Pri prodaji solastniškega deleža je najpomembnejša višina deleža. Če je solastniški delež nižji, je možnost za njegovo prodajo precej manj verjetna. Logično je, da bo kupec na javni dražbi želel pridobiti čim višji delež. Če kupci mogoče ne bodo imeli več interesa za nakup sporne nepremičnine, bi bil dosežen namen pravdnih strank, da preprečita izvršbo na nepremičnino. V okviru javne dražbe bo za morebitne kupce toženkin delež manj zanimiv. Terjatve stranskih intervenientk v okviru izvršilnega postopka mogoče ne bodo poplačane. Gre za očiten poskus, da se zniža možnost poplačila njunih terjatev. Ni pravilno stališče sodišča druge stopnje, da urejanje razmerja med strankama v tej pravdi ni mogoče šteti kot nedopustnega. V konkretnem primeru predmet obravnave ni enak kot v postopku zaradi izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj. Pravdni stranki ne bi mogli skleniti notarskega sporazuma, ker notar pred potrdilom Finančne uprave Republike Slovenije notarskega sporazuma ne bi mogel overiti. To dejstvo, ki izkazuje zlorabo pravic, je sodišče druge stopnje spregledalo. Motiv konkretne tožbe je, da se potekajoča izvršba s prodajo toženkinega solastniškega deleža oteži oziroma prepreči. Toženka je podala trditve v korist tožnika. Tožnik ji je pritrjeval. To še dodatno izkazuje, da stranki s tem postopkom poskušata otežiti oziroma onemogočiti izvršbo na toženkin solastniški delež. Tožnikovi listinski dokazi niso zadostni. Tekom postopka je prilagajal trditve navedbam prve stranske intervenientke. Določenih prispevkov ni znal ustrezno konkretizirati. Ker navedbe stranskih intervenientk o zlorabi niso bile upoštevane, je bil 58. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR) uporabljen v nasprotju z zakonodajalčevim namenom. Pravdni stranki sta skupno premoženje razdelili že ob sklenitvi prodajne pogodbe. Takšno razdelitev sta potrdili ob sklenitvi sporazuma o zavarovanju terjatve po Pogodbi o dolgoročnem posojilu z dne 22. 3. 2007 v obliki notarskega zapisa dne 26. 3. 2007. Revizija se ne strinja z uporabo četrtega odstavka 201. člena ZPP. Nižji sodišči nista upoštevali, da določila ZZZDR o skupnem premoženju in ZPP o stranski intervenciji niso namenjena zlorabi. Sumljive okoliščine v zvezi z motivom pravdnih strank, ki sta jih zatrjevali stranski intervenientki, bi nižji sodišči morali upoštevati. Položaj stranskih intervenientk bi moral biti upoštevan na drugačen način. Zaslužki matere, ki so bili pridobljeni v okviru črne ekonomije, niso bili izkazani. Nižji sodišči sta spregledali, da so bila ta sredstva dokazovana zgolj z izpovedbami, prva stranska intervenientka pa je predložila nasproten dokaz. Upoštevanje dohodkov iz črne ekonomije je neprimerno. V zvezi s tožnikovimi vožnjami toženke na glavne obravnave sodišči ne bi smeli podajati pozitivnega mnenja o njegovem izostajanju od delovnih obveznosti.

8. Tožnik je odgovoril na revizijo in predlagal, da se jo zavrne.

10. Pravdna dejanja intervenienta imajo pravni učinek za stranko, ki se ji je pridružil, če niso v nasprotju z njenimi dejanji (četrti odstavek 201. člena ZPP). Intervenient je le pomočnik stranke in torej ni stranka v sporu. Vedno velja pravilo, da veljajo strankina dejanja, tudi tedaj, če so interveninetova morebiti koristnejša.

Sodišče ne prizna razpolaganja strank, ki nasprotuje prisilnim predpisom in moralnim pravilom (tretji odstavek 3. člena ZPP). Namen te procesne omejitve je v tem, da se strankam onemogoči, da bi s procesnimi sredstvi dosegle učinek, ki ga s poslom materialnega prava ne morejo doseči. Če sodišče sumi, da stranki izkoriščata pravdni postopek, da bi izigrali kakšno kogentno določbo materialnega prava, lahko za potrditev (ali ovrženje) tega suma po uradni dolžnosti ugotavlja dejstva, ki jih stranke nista navajali, v ta namen pa lahko po uradni dolžnosti izvede tudi dokaze (drugi odstavek 7.člena ZPP). Ni treba dokazovati dejstev, ki jih je stranka pred sodiščem med postopkom priznala, vendar pa lahko sodišče odredi, naj se dokazujejo tudi taka dejstva, če misli, da jih je stranka priznala z namenom, da bi razpolagala z zahtevkom, s katerim ne more razpolagati (prvi odstavek 214. člena ZPP). Če sodišče opre sodbo na nedopustna razpolaganja strank, gre za absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 6. točki prvega odstavka 339. člena ZPP.

Praviloma morajo biti dejstva, ki utemeljujejo bistveno kršitev iz 6. točke, razvidna že iz ugotovitev sodišča prve stopnje ali vsaj iz podatkov v spisu. Primer nemoralnega razpolaganja je podan, če v navideznem sporu zaradi ugotavljanja obsega in deležev na skupnem premoženju prezadolženi dolžnik s pripoznavo zahtevka prikrajša upnika za poplačilo.

11. Ali je poskus zlorabe pravic v škodo upnika dejanje, ki nasprotuje prisilnim predpisom ali moralnim pravilom, je odvisno od okoliščin vsakega konkretnega primera.

V sodbi z opr. št. II Ips 831/2005 je Vrhovno sodišče sprejelo stališče, da pripoznava tožbenega zahtevka, da je tožeča stranka lastnica celotne nepremičnine, pridobljene z delom med zakonsko zvezo, lahko pomeni nedovoljen poskus izigravanja položaja upnika tožene stranke. Nosilne razloge za odločitev so tvorile ugotovitve, (1) da bi pravdni stranki želeni cilj lahko dosegli brez posredovanja sodišča, (2) da bi v takem primeru imel upnik možnost izpodbijati ravnanje tožene stranke s pavlijansko tožbo, (3) da bi bil s sodbo na podlagi pripoznave upnik tožene stranke izigran, ker ne bi mogel več pridobiti zastavne pravice na podlagi zaznambe sklepa o izvršbi v zemljiški knjigi.

12. Presoja o utemeljenosti revizije je odvisna od odgovora na vprašanje, ali je zaradi znižanja toženkinega deleža ogrožena prodaja in poplačilo terjatev stranskih intervenientk. Za konkretno presojo je ključno, da stranski intervenientki v postopku pred sodišči nižje stopnje nista konkretizirali ugovora, da z izvršbo na toženkinem polovičnem delu sporne nepremičnine njuni terjatvi do toženke ne bosta mogli biti v celoti poplačani. Intervenientki niti v reviziji ne trdita konkretizirano, da bo zaradi zmanjšanja toženkinega solastniškega deleža za 1/3 prodaja in poplačilo njunih terjatev (delno) onemogočena. Njune revizijske navedbe o oškodovanju so le hipotetične. Ker v konkretnem primeru ni bilo razlogov za sum, da toženkin polovični delež na sporni nepremičnini ne bo zadoščal za poplačilo terjatev stranskih intervenientk, je utemeljen sklep, da okoliščine iz 3. člena ZPP niso bile izkazane. Posledično sta nižji sodišči pravilno uporabili določilo iz četrtega odstavka 201. člena ZPP in so ostale revizijske navedbe obeh intervenientk o napačni uporabi materialnega prava in relativnih ter absolutnih bistvenih kršitvah določb pravdnega postopka pravno nepomembne.

13. Vrhovno sodišče je reviziji obeh stranskih intervenientk zoper odločitev o glavni stvari kot neutemeljeni zavrnilo (378. člen ZPP, I. točka izreka). Revizijo prve stranske intervenientke zoper stroškovno odločitev je kot nedovoljeno zavrglo (II. točka izreka, 377. člen ZPP). Odločitev o stroških postopka se namreč šteje za sklep (peti odstavek 128. člena ZPP), ki je nesamostojen, saj je odvisen od odločitve o sporu. Revizija zoper sklep pa je dovoljena le, če gre za sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan (prvi odstavek 384. člena ZPP). Izpodbijani stroškovni sklep ni takšen sklep, zato je Vrhovno sodišče revizijo zoper njega zavrglo.

Odločitev o stroških revizijskega postopka

14. Če zavrže ali zavrne pravno sredstvo, mora sodišče odločiti o stroških, ki so nastali v zvezi z njim (prvi odstavek 165. člena ZPP). Ker stranski intervenientki z revizijo nista uspeli, morata sami nositi svoje stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP). Po načelu uspeha iz prvega odstavka 154. člena ZPP sta tožniku dolžni povrniti stroške odgovora na revizijo. Pri izračunu višine stroškov je bila upoštevana vrednost spornega predmeta v višini 120.000.00 EUR. Revizijske stroške predstavljajo stroški zastopanja, odmerjeni po Odvetniški tarifi, in sicer 2100 točk za sestavo odgovora na revizijo po tarifni številka 21 in 31 točk kot pavšalni znesek po tretjem odstavku 11. člena Odvetniške tarife.

Skupni stroški zastopanja znašajo 2.131 točk oziroma 1.278,60 EUR. Povečani za 22%-ni davek na dodano vrednost znašajo tožnikovi revizijski stroški 1.559,89 EUR. Odločitev o obveznosti plačila zamudnih obresti od dolgovanih stroškov temelji na 378. členu OZ, glede začetka teka zamudnih obresti pa na pravnem mnenju občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. decembra 2006.

L. Ude, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 274.

A. Galič, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2005, str. 44 – 47.

J. Zobec, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 3. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2009, str. 285 – 286.

Sodba VS RS z dne 31. 1. 2008, opr. št. II Ips 831/2005.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 3, 3/3, 7, 7/2, 128, 128/5, 201, 201/4, 377, 384, 384/1

Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (1976) - ZZZDR  - člen 59, 59/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.