VSRS Sklep X Ips 156/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-07-03

UPRS (zunanji oddelek v Mariboru) sodba II U 419/2015

Peter Golob (preds.), Brigita Domjan Pavlin (poroč.), Marko Prijatelj

CIVILNO PROCESNO PRAVO - JAVNI RAZPISI - UPRAVNI SPOR

dovoljena revizija po vrednostnem kriteriju - ukrepi Programa razvoja podeželja - zahteva za izplačilo sredstev - standard obrazloženosti sodne odločbe - neizvedba glavne obravnave - opredelitev do dokaznih predlogov - pravica do izjave - bistvena kršitev določb postopka v upravnem sporu - ugoditev reviziji

Iz obrazložitve prvostopenjske odločitve v upravnem sporu mora biti razvidno, kateri so bili odločilni razlogi za prepričanje sodišča o pravilnosti ugotovitve dejanskega stanja in njegove pravne subsumpcije pod uporabljene norme materialnega prava. V vsakem primeru mora biti jasno razvidno, da je sodišče pri odločanju upoštevalo vse bistvene navedbe strank in se do njih opredelilo, kar vse je sestavni del pravice do obrazloženosti sodne odločbe iz 22. člena Ustave. S tem se torej povezuje potreba po argumentiranem stališču sodišča o razlogih za odločitev z opredelitvijo do bistvenih navedb strank v postopku. Na podlagi obrazložitve mora biti možna presoja o razumnosti sprejete odločitve.

Stranka ima v upravnem sporu pravico predlagati dokaze v svojo korist, nima pa pravice, da so vsi predlagani dokazi tudi izvedeni. Procesno pravilna zavrnitev dokaznega predloga je v upravnem sporu mogoča na glavni obravnavi z obrazloženim dokaznim sklepom, če zavrnilni dokazni sklep ni bil obrazložen, pa mora obrazložitev dokaznega sklepa zaradi zagotovitve pravice do izjave postati del obrazložitve sodbe. Opustitev obrazložitve te odločitve zato ne pomeni zgolj (relativne) bistvene kršitve pravice do izjave v razmerju do posameznega dokaznega predloga, temveč kršitev pravice do obrazloženosti sodne odločbe, saj razlogi za ključno odločitev sodišča v upravnem sporu tedaj niso razvidni ne stranki in ne revizijskemu sodišču.

I. Reviziji se ugodi, sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije, Oddelka v Mariboru, II U 419/2015-18 z dne 7. 2. 2017, se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Z izpodbijano sodbo je Upravno sodišče na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožnikovo tožbo zoper zavrnilni del odločbe Agencije Republike Slovenije za kmetijske trge in razvoj podeželja (v nadaljevanju Agencija), št. 33150-178/2012/42 z dne 22. 9. 2015. S to odločbo je Agencija delno ugodila tožnikovemu zahtevku za izplačilo sredstev, določenih v tam navedeni odločbi o pravici do sredstev, v višini 99.101,40 EUR, del zahtevka v višini 98.488,80 EUR pa zavrnila (1. točka izreka odločbe).

2. Upravno sodišče v obrazložitvi sodbe pritrjuje odločitvi tožene stranke in njenim razlogom (drugi odstavek 71. člena ZUS-1) ter se sklicuje na prvi odstavek 53. člena in 56. člen Zakona o kmetijstvu (v nadaljevanju ZKme-1), na drugi odstavek 127. člena Uredbe o ukrepih 1., 3. in 4. osi Programa razvoja podeželja Republike Slovenije za obdobje 2007-2013 v letih 2011-2013 (v nadaljevanju Uredba PRP), na določbe javnega razpisa, na katerem je tožnik kandidiral za nepovratna sredstva,

. Navaja, da je v zadevi sporna utemeljenost zahtevka za izplačilo računa družbe U., d. o. o., št. 64/2014, za mizarska dela in dobavo gostinske opreme za gostinski objekt. V okviru administrativnega pregleda zahtevka je bilo namreč ugotovljeno, da tožnik ni predložil ustreznega dokazila o delnem plačilu predračuna U. d. o. o., št. 0250422/14 z dne 25. 4. 2014, v višini 73.198,60 EUR, ki ga je dne 22. 5. 2014 plačala družba G., d. o. o.. Sodišče soglaša z ugotovitvijo tožene stranke, da predložena pobotna pogodba z dne 31. 12. 2014, sklenjena med tožnikom in družbo G., d. o. o., v obravnavani zadevi ne more predstavljati izpolnitve pogoja iz 6. točke IV/3 poglavja javnega razpisa. Navaja, da je pobot na podlagi 311. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) medsebojni obračun vzajemnih obligacij, pri teh pa so v igri isti subjekti v različnih vlogah. V spornem primeru tožnik s predložitvijo pobotne pogodbe ne more izkazovati istih učinkov, kot jih OZ ureja v XXX. poglavju z naslovom nakazilo (asignacija). Ker je tožnik plačilo računa, ki se sicer glasi nanj (kot upravičenca), dokazoval s pobotno pogodbo z dne 31. 12. 2014, po presoji sodišča sklenjeno med povezani osebami, je soglašalo s stališčem tožene stranke, da se dokazilo o plačilu ne glasi na upravičenca (tožnika) oziroma ne dokazuje, da je on poravnal svojo obveznost do družbe U., d. o. o.. Pritrdilo je tudi odločitvi, da račun zato v celoti šteje kot neupravičen strošek. Ker se financira 60 % naložbe, neupravičen strošek znaša 49.244,40 EUR, kar upoštevaje 30. člen Uredbe 65/2011/EU, glede na višino predhodno odobrenih sredstev (197.590,20 EUR), predstavlja več kot 3 % razlike, zato je pravilno znižanje v višini 98.488,80 EUR (49.244,40 EUR kot neupravičen strošek, podvojeno zaradi preseganja razlike 3%). Po mnenju sodišča odločitev tožene stranke o delni zavrnitvi zahtevka za izplačilo sredstev ne temelji na ugotovitvi, da nakup stolov in inox pulta predstavlja neupravičen strošek, zato tožbenih ugovorov v zvezi s tem ni presojalo.

3. Zoper navedeno sodbo Upravnega sodišča tožnik (v nadaljevanju revident) vlaga revizijo iz razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka v upravnem sporu, njeno dovoljenost pa utemeljuje z vsemi točkami drugega odstavka 83. člena ZUS-1. Zatrjuje, da je Upravno sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb postopka v upravnem sporu, ker ni opravilo glavne obravnave in ni izvedlo niti enega izmed predlaganih dokazov, pri čemer je dejansko stanje med strankama sporno, in tudi ni sprejelo dokaznega sklepa o tem, v katere listine je vpogledalo. Ni jasno, ali je razlog za delno zavrnitev zahtevka vsebina kompenzacijske pogodbe ali dejstvo, da naj bi bila ta sklenjena med povezanimi osebami, o čemer sodba nima razlogov, zato se je ne da preizkusiti. Pomanjkljiva obrazložitev je v nasprotju z 22. členom Ustave RS. V zvezi z zmotno uporabo materialnega prava se sklicuje na navedbe v tožbi in prvi pripravljalni vlogi. Nasprotuje stališču v sodbi, da konkretna pobotna pogodba ne more predstavljati izpolnitve pogoja javnega razpisa, in meni, da so bili pred vložitvijo zahtevka za izplačilo vsi pogoji javnega razpisa izpolnjeni, saj je bila naložba zaključena in vsi računi plačani, pri čemer delno plačilo spornega računa po njegovem mnenju predstavlja ustrezno dokazilo o plačilu. Trdi, da je formalistični in "birokratski" način odločanja Agencije in Upravnega sodišča nezakonit. Predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi, sodbo razveljavi ter odloči, da je izpodbijana odločba nezakonita in se spremeni tako, da se zahtevku za izplačilo sredstev v celoti ugodi, podredno pa, da naj Vrhovno sodišče dopusti in izvede vse predlagane dokaze ter razsodi, da je izpodbijana odločba nezakonita in se razveljavi ter se zadeva vrne Agenciji v ponovno odločanje. Toženi stranki naj naloži povrnitev stroškov revizijskega postopka.

4. Tožena stranka na revizijo ni odgovorila.

5. Revizija je dovoljena iz razloga po 1. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1

, ker gre v obravnavani zadevi za odločanje o dokončnem upravnem aktu, v katerem je pravica stranke izražena v denarni vrednosti, vrednost izpodbijanega dela pa presega 20.000 EUR. Vrhovno sodišče se zato ne opredeljuje do razlogov za dovoljenost revizije po 2. in 3. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1.

7. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo sodišča prve stopnje (83. člen ZUS-1). Vloži se lahko le zaradi bistvene kršitve določb postopka v upravnem sporu iz drugega in tretjega odstavka 75. člena ZUS-1 in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (prvi odstavek 85. člena ZUS-1), ne pa tudi zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek istega člena). Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njem navedeni, po uradni dolžnosti pa pazi na pravilno uporabo materialnega prava (86. člen ZUS-1).

8. Upravno sodišče je pritrdilo odločitvi glede zavrnitve dela zahtevka za izplačilo in kot nosilni razlog za svojo odločitev navedlo, da se dokazilo o plačilu ne glasi na upravičenca (revidenta). Iz obrazložitve izpodbijane sodbe (16. točka) izhaja, da tožbenih ugovorov, ki so se nanašali na stole in inox točilni pult, ni presojalo, saj je ocenilo, da odločitev o delni zavrnitvi zahtevka za izplačilo sredstev ne temelji na ugotovljenem odstopanju med zaračunanimi postavkami in dejanskim stanjem glede navedenih artiklov.

9. Revident je v tožbi ugovarjal tako ugotovitvam dejanskega stanja glede stolov in inox točilnega pulta, kot neupravičenosti stroškov zaradi plačila računa U., d. o. o., s strani G., d. o. o.. Predlagal je zaslišanje strank (v tožbi), pritegnitev izvedenca ustrezne stroke, ki naj poda izvid in mnenje eksemplifikativne primernosti in ustreznosti izbranih in izdelanih elementov opreme (pripravljalna vloga z dne 7. 4. 2016), imenovanje izvedenca iz področja lesarstva oziroma druge primerne stroke, ki naj poda mnenje o tem, ali dobavljeni stoli ustrezajo stolom, navedenim v računu (pripravljalna vloga z dne 13. 7. 2016), in zaslišanje direktorja proizvajalca stolov - družbe M., d. d., A. Š., glede skladnosti nabavljenih stolov s kriteriji, določenimi v vlogi (pripravljalna vloga z dne 26. 8. 2016).

10. Vrhovno sodišče je že v sklepu X Ips 274/2014 z dne 6. 10. 2016 obrazložilo, da je zahteva po razumni, izčrpni in prepričljivi argumentaciji sodnih odločb bistven sestavni del poštenega postopka.

Vendar je glede na posebnost upravnega spora v sporih glede zakonitosti izpodbijanih upravnih aktov (2. člen ZUS-1) treba poudariti, da se presoja upravnega sodišča kot sodišča prve stopnje vsebinsko približuje odločanju o pravnem sredstvu, zato je standard obrazloženosti odločb sodišča prve stopnje v upravnem sporu drugačen od standarda obrazloženosti prvostopenjskih odločb v pravdnem postopku in se približuje standardu, ki velja za obrazloženost odločb pritožbenega sodišča (360. člen Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

11. Iz obrazložitve prvostopenjske odločitve v upravnem sporu mora tako biti razvidno, kateri so bili odločilni razlogi za prepričanje sodišča o pravilnosti ugotovitve dejanskega stanja in njegove pravne subsumpcije pod uporabljene norme materialnega prava. V vsakem primeru mora biti jasno razvidno, da je sodišče pri odločanju upoštevalo vse bistvene navedbe strank in se do njih opredelilo, kar vse je sestavni del pravice do obrazloženosti sodne odločbe iz 22. člena Ustave.

S tem se torej povezuje potreba po argumentiranem stališču sodišča o razlogih za odločitev z opredelitvijo do bistvenih navedb strank v postopku. Na podlagi obrazložitve mora biti možna presoja o razumnosti sprejete odločitve.

12. Stranka ima v upravnem sporu pravico predlagati dokaze v svojo korist, nima pa pravice, da so vsi predlagani dokazi tudi izvedeni.

Procesno pravilna zavrnitev dokaznega predloga je v upravnem sporu mogoča na glavni obravnavi z obrazloženim dokaznim sklepom, če zavrnilni dokazni sklep ni bil obrazložen, pa mora obrazložitev dokaznega sklepa zaradi zagotovitve pravice do izjave postati del obrazložitve sodbe. To toliko bolj velja v upravnem sporu, kadar glavna obravnava ni bila izvedena in je sodišče ob vezanosti na dejansko stanje, ki ga je ugotovila tožena stranka, odločilo na seji, kot je to primer v obravnavani zadevi (60. člen ZUS-1). Zavrnitev dokaznega predloga, ki pomeni zadostitev pravici do izjave, v takem primeru sodišče vključi v presojo, ali so podani razlogi, zaradi katerih glavne obravnave ni treba izvesti (59. člen ZUS-1). To pomeni, da je obrazložitev odločitve o tem, da se glavna obravnava ne bo izvedla, hkrati vsebinsko neločljivo povezana z zavrnitvijo vseh dokaznih predlogov, saj dokazov z namenom ugotovitve pravilnega dejanskega stanja ni mogoče izvesti izven glavne obravnave. Zavrnitev izvedbe glavne obravnave torej pomeni, da bo kot podlaga za presojo sodišča v celoti upoštevano kot pravilno tisto dejansko stanje, ki ga je ugotovila tožena stranka. Opustitev obrazložitve te odločitve zato ne pomeni zgolj (relativne) bistvene kršitve pravice do izjave v razmerju do posameznega dokaznega predloga, temveč kršitev pravice do obrazloženosti sodne odločbe, saj razlogi za ključno odločitev sodišča v upravnem sporu tedaj niso razvidni ne stranki in ne revizijskemu sodišču v okviru njegove pristojnosti za presojo bistvenih kršitev pravil postopka (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP).

13. V zvezi s tem Vrhovno sodišče poudarja, da tudi ob podanih dokaznih predlogih strank lahko sodišče presodi, da glavne obravnave ne bo izvedlo, saj to ni obvezno tudi v primeru, ko je dejansko stanje med tožnikom in tožencem sicer sporno, vendar stranke navajajo zgolj tista nova dejstva in dokaze, ki jih skladno s tem zakonom sodišče ne more upoštevati (52. člen ZUS-1), ali pa predlagana nova dejstva in dokazi niso pomembni za odločitev (druga alineja drugega odstavka 59. člena ZUS-1). To se povezuje z načelno dolžnostjo sodišča, da predlagane dokaze izvede, vendar pa je ta dolžnost omejena, če za zavrnitev predlaganih dokazov obstajajo utemeljeni formalni ali vsebinski razlogi (nesubstanciran dokazni predlog, itd.). Ker pa mora to presojo opraviti in obrazložiti Upravno sodišče, kar šele omogoči tako seznanitev stranke kot tudi revizijski preizkus izdane sodbe, ni ne pristojnost in ne naloga revizijskega sodišča, da to opravi namesto njega.

14. Upravno sodišče v obravnavani zadevi ni izvedlo predlaganih dokazov. Tudi če je menilo, da vprašanje upravičenosti stroškov za stole in pult za zavrnitev dela zahtevka za izplačilo sredstev ni relevantno in zato predlaganih dokazov, ki se neposredno nanašajo na stole in točilni pult, ni dolžno izvesti, bi moralo tako svojo odločitev vnesti v obrazložitev izpodbijane sodbe. Upravno sodišče v nobenem delu obrazložitve ni pojasnilo odločitve, zakaj glavne obravnave po tožbenem predlogu za zaslišanje strank ne bo opravilo. Očitno je, da je revident določeni ugotovitvi dejstev in sklepu tožene stranke o dejanskem stanju oporekal s tem, ko je sodišču predlagal izvedbo dokazov za drugačno presojo ugotovljenih dejstev. Ni torej nasprotoval le izvedenim zaključkom glede nesporno ugotovljenega dejanskega stanja, temveč se je zavzemal za ugotovitev dejstev, ki bi pripeljala do drugačne odločitve (glede zavrnitve njegovega zahtevka za izplačilo nepovratnih sredstev). Opustitev obrazložitve glede neoprave glavne obravnave in zavrnitve dokaznega predloga oziroma predlogov

pa pomeni, da skladno z ustavno zagotovljeno pravico do obrazloženosti sodbe ni mogoče šteti, da sodba vsebuje vse razloge o odločilnih dejstvih in jo je zato treba razveljaviti in vrniti sodišču prve stopnje v novo sojenje (93. člen ZUS-1).

15. Vrhovno sodišče je glede na navedeno reviziji ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo Upravnemu sodišču v novo sojenje (prvi odstavek 93. člena ZUS-1), v katerem bo moralo opraviti presojo, ali je glede na ugotovljeno dejansko stanje treba izvesti glavno obravnavo, in v primeru njene izvedbe opraviti presojo vseh dokazov in dejstev, ki se z njimi dokazujejo, oziroma v primeru, če bo presodilo, da obstajajo razlogi, ki utemeljujejo izjemo od te obveznosti, to v svoji sodbi ustrezno obrazložiti. Glede na sprejeto odločitev in razloge zanjo se Vrhovno sodišče do drugih revizijskih ugovorov ni opredeljevalo.

16. Odločitev o stroških postopka je pridržana za končno odločbo na podlagi tretjega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1.

Javni razpis za Ukrep 311 – diverzifikacija v nekmetijske dejavnosti za leto 2012, Ur. l. RS, št. 109/2011.

Uredba Komisije (EU) št. 65/2011 z dne 27. januarja 2011 o določitvi podrobnih pravil za izvajanje Uredbe Sveta (ES) št. 1698/2005 glede izvajanja kontrolnih postopkov in navzkrižne skladnosti v zvezi z ukrepi podpore za razvoj podeželja.

Z novelo ZZP-E (Ur. l. RS, št. 10/2017) so bili črtani 83. člen in 86. - 91. člen ZUS-1 (drugi odstavek 122. člena ZPP-E). Ker je bila v obravnavanem primeru izpodbijana sodba sodišča prve stopnje izdana pred začetkom uporabe ZPP-E, to je pred 14. 9. 2017, se revizijski postopek konča po do tedaj veljavnem ZPP (tretji odstavek 125. člena ZPP-E) in posledično po dotedanjih določbah ZUS-1.

Tako tudi Ustavno sodišče v odločbi Up-147/09 z dne 23. 9. 2010.

Tako Vrhovno sodišče tudi v sklepu X Ips 347/2015 z dne 14. 7. 2017.

Tako Ustavno sodišče npr. v odločbi št. Up-824/14 z dne 7. 4. 2016.

O tem Vrhovno sodišče tudi v sklepu II Ips 678/2007 z dne 16. 12. 2010.

O tem Vrhovno sodišče tudi v sodbi X Ips 141/2017 z dne 25. 4. 2018.

Iz 11. točke obrazložitve izpodbijane sodbe izhaja zgolj, da je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbene navedbe o nepopolni ugotovitvi dejanskega stanja, na katerem temelji izpodbijana odločitev.

Tako tudi že citirana odločitev Vrhovnega sodišča X Ips 274/2014 z dne 6. 10. 2016.

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 22, 22/1, 52, 59, 60, 93

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2-14, 360

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.