VSRS Sodba I Ips 28751/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-13

mag. Kristina Ožbolt (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Vladimir Balažic, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - zakonski znaki kaznivega dejanja - koristoljubnost - protipravno pridobljena premoženjska korist - kazenska sankcija - stranska denarna kazen - goljufija na škodo EU - jezikovna, logična, sistematična in namenska razlaga zakona

Kaznivo dejanje je storjeno iz koristoljubnosti tudi tedaj, kadar ga je storilec izvršil zato, da bi komu drugemu pridobil premoženjsko korist.

Samostalnik koristoljubje je v Slovarju slovenskega knjižnega jezika opredeljen kot težnja po pridobitvi premoženjske koristi. Iz običajnega besednega pomena besedne zveze „iz koristoljubnosti“ ni mogoče razbrati, ali se težnja po pridobitvi premoženjske koristi nanaša le na povečanje oziroma ohranitev vrednosti lastnega premoženja, ali pa tudi na povečanje premoženja koga drugega. Jezikovna razlaga besedne zveze „iz koristoljubnosti“ torej ne izključuje razlage, da je stransko denarno kazen mogoče izreči tudi v primeru, kadar storilec premoženjske koristi ne pridobi neposredno za sebe, temveč tudi za koga drugega.

Možnost izreka stranske denarne kazni po drugem odstavku 45. člena KZ-1 je treba primerjati z ureditvijo instituta odvzema premoženjske koristi, ki je v sistematiki KZ-1 urejen v 74. in 75. členu. Čeprav je namen odvzema premoženjske koristi (da nihče ne sme biti obogaten s kaznivim dejanjem) drugačen od namena izreka stranske denarne kazni, ni videti v naravi stvari utemeljenega razloga za razlikovanje, po katerem bi se premoženjska korist, pridobljena s kaznivim dejanjem, lahko odvzela vsakemu prejemniku, stranska denarna kazen pa bi se lahko izrekla le v primeru, da je imel storilec kaznivega dejanja namen obogatiti zgolj samega sebe.

Tudi logična in namenska razlaga ne govorita v prid razumevanju drugega odstavka 45. člena KZ-1 v smislu, da je stransko denarno kazen mogoče izreči le v primeru, ko gre za pridobitev lastne koristi. Če bi sprejeli takšno razlago, bi iz denarnega kaznovanja brez utemeljenega razloga izločili vse storilce kaznivih dejanj, katerih dejanja vodijo do obogatitve ostalih oseb, ki so z njimi povezane.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi, da je bila s sodbo sodišča druge stopnje kršena določba drugega odstavka 45. člena Kazenskega zakonika.

1. Okrožno sodišče v Kopru je s sodbo X K 28751/2017 z dne 29. 6. 2017 obsojenega M. J. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju goljufije na škodo Evropske unije po prvem, drugem in tretjem odstavku 229. člena v zvezi z 38. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen štiri mesece zapora, ki ne bo izrečena, če obsojenec v preizkusni dobi enega leta ne bo storil novega kaznivega dejanja. Na podlagi določbe drugega odstavka 45. člena in 47. člena KZ-1 je obsojencu izreklo še stransko denarno kazen v višini 34 dnevnih zneskov po 44,00 EUR, kar znese 1.496,00 EUR. Sodišče prve stopnje je odločilo, da je obsojenec dolžan plačati izrečeno denarno kazen v roku treh mesecev po pravnomočnosti sodbe ter da se, v primeru, če se denarna kazen ne bo dala prisilno izterjati, določi za vsaka začeta dva dnevna zneska denarne kazni en dan zapora, pri čemer zapor ne sme biti daljši od šestih mesecev. Sodišče prve stopnje je odločilo še, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka. Višje sodišče v Kopru je s sodbo II Kp 28751/2017 z dne 23. 11. 2017 pritožbi obsojenčevega zagovornika delno ugodilo in izpodbijano sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da se obsojencu stranska denarna kazen ne izreče. V preostalem delu je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovni državni tožilec Hinko Jenull, kot navaja v uvodu zahteve, zaradi kršitve kazenskega zakona po 1. točki prvega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) na način iz 5. točke 372. člena ZKP v zvezi z drugim odstavkom 45. člena KZ-1. V obrazložitvi zahteve argumentirano nasprotuje stališču pritožbenega sodišča, da je stransko denarno kazen, tudi kadar ni predpisana z zakonom, oziroma je predpisana alternativno kot glavna kazen, mogoče izreči le, če se storilec s kaznivim dejanjem sam okoristi oziroma poskusi okoristiti. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in na podlagi prvega in drugega odstavka 426. člena ZKP ugotovi, da je bila z izpodbijano sodbo Višjega sodišča v Kopru kršena določba drugega odstavka 45. člena KZ-1 na način iz 5. točke 372. člena ZKP.

3. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku, ki nanjo nista odgovorila.

4. V obravnavanem primeru je bil obsojenec z izpodbijano pravnomočno sodbo spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju goljufije na škodo Evropske unije po prvem, drugem in tretjem odstavku 229. člena v zvezi z 38. členom KZ-1. Bistvo kazenskopravnega očitka obdolžencu je bilo, da je kot zaposlen v gospodarski družbi XY., d. o. o. - PE Koper vodilnim v tej družbi naklepoma pomagal pri storitvi kaznivega dejanja goljufije na škodo Evropske unije, tako da so predložili lažne dokumente o nabavi novih strojev in s tem prikazovali, da je gospodarska družba XY., d. o. o. nabavila nove stroje in je upravičena do izplačila evropskih sredstev, s čimer so gospodarski družbi XY., d. o. o. - PE Koper pridobili veliko premoženjsko korist.

5. Sodišče prve stopnje je obsojencu, ki je krivdo za očitano mu kaznivo dejanje na predobravnavnem naroku priznal, poleg pogojne obsodbe izreklo še stransko denarno kazen v višini 34 dnevnih zneskov po 44,00 EUR, kar znaša 1.496,00 EUR. V razlogih sodbe je sodišče prve stopnje v zvezi z izrekom stranske denarne kazni navedlo, da je obsojenec storil očitano mu kaznivo dejanje iz koristoljubnosti, saj je gospodarska družba XY., d. o. o. - PE Koper neupravičeno pridobila za najmanj 2.070.375,00 EUR nepovratnih sredstev. Višje sodišče je pritožbi obsojenčevega zagovornika delno ugodilo in izpodbijano sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da se obdolžencu stranska denarna kazen ne izreče. V razlogih sodbe je v zvezi s svojo odločitvijo navedlo, da drugi odstavek 45. člena KZ-1 predpostavlja, da se storilec z dejanjem obogati oziroma stori kaznivo dejanje z namenom, da se obogati. Kaznivo dejanje je torej storjeno iz koristoljubnosti le, če se ugotovi, da ga je storilec storil zaradi pridobitve premoženjske koristi sebi. Navedlo je še, da je smisel določbe drugega odstavka 45. člena KZ-1 v tem, da se storilca, „ki ga je vodil poseben motiv za storitev kaznivega dejanja, to je pridobitev premoženjske koristi sebi, z denarno kaznijo še posebej kaznuje s ciljem vzpostavitve zavedanja storilca takega kaznivega dejanja (storjenega iz koristoljubnosti) o nedopustnosti izvršitve takega kaznivega dejanja“. Pri obrazložitvi svoje odločitve se je sklicevalo na ureditev v nemškem kazenskem zakonu, ki v 41. členu ureja izrek denarne kazni za kaznivo dejanje storjeno iz koristoljubnosti. Po nemški ureditvi je povsem jasno, da koristoljubni nagib oziroma motiv pomeni, da ima storilec motiv oziroma nagib obogatiti se oziroma poskusiti se obogatiti. Na podlagi navedenega je pritožbeno sodišče sklenilo, da pojma koristoljubnosti ni dopustno tolmačiti širše ter v škodo obsojencu v smislu, da je koristoljubnost podana tudi tedaj, kadar storilec izvrši kaznivo dejanje zato, da bi komu drugemu pridobil premoženjsko korist.

6. S takšnim stališčem pritožbenega sodišča se ne strinja vrhovni državi tožilec, ki v zahtevi za varstvo zakonitosti med drugim utemeljeno opozarja, da stališče Višjega sodišča v Kopru v obravnavani zadevi odstopa od ustaljene sodne prakse Vrhovnega sodišča.

7. Vrhovno sodišče je v sodbi I Ips 95443/2010 z dne 24. 3. 2017, s katero je zahtevi za varstvo zakonitosti deloma ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je obsojenca spoznalo za kriva storitve nadaljevanega kaznivega dejanja zlorabe položaja po tretjem odstavku 261. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ), obsojencema na podlagi drugega odstavka 36. člena v zvezi z 38. členom KZ-1 izreklo stranski denarni kazni v znesku 7.000,00 EUR oziroma 5.000,00 EUR. Vrhovno sodišče je izreklo stransko denarno kazen kljub temu, da se obsojencema ni očitalo, da sta s protipravnim vpisom dodiplomskih kandidatov za univerzitetni študij, pridobila premoženjsko korist zase, temveč se jima je očitalo, da sta z namenom, da bi fakulteti pridobila veliko premoženjsko korist, prestopila meje uradnih pravic.

8. Do vprašanja, ki ga v zahtevi za varstvo zakonitosti odpira vrhovni državni tožilec, se je Vrhovno sodišče podrobno opredelilo tudi v sodbi I Ips 14205/2013 z dne 6. 6. 2019. V navedeni odločbi se je oprlo na pravno dogmatiko ter zavzelo stališče, da je kaznivo dejanje storjeno iz koristoljubnosti tudi tedaj, kadar ga je storilec izvršil zato, da bi komu drugemu pridobil premoženjsko korist. Navedlo je, da je določba o izreku stranske denarne kazni po sedaj veljavnem drugem odstavku 45. člena KZ-1 prevzeta iz določbe bivšega Kazenskega zakonika SFRJ. Enako določbo je imel tudi 36. člen KZ. Po stališču pravne teorije je koristoljubnost lahko zakonski znak kaznivega dejanja, ali pa motiv storilca. Za koristoljubnost gre tako v primeru, ko hoče storilec povečati premoženje, kakor tudi, ko hoče odvrniti nevarnost, da se premoženje zmanjša. Koristoljubnost se kot motiv izvršitve kaznivega dejanja kaže v težnji storilca, da doseže premoženjsko korist, motiv koristoljubnosti pa obstaja tudi v primeru, če želi storilec s kaznivim dejanjem pridobiti premoženjsko korist za drugega. Poleg tega je Vrhovno sodišče v navedeni odločbi presodilo, da se pri presoji, ali je mogoče izreči storilcu, ki je dejanje storil iz koristoljubnosti in pridobil drugemu premoženjsko korist, stransko denarno kazen, ni mogoče neposredno opirati na določbe nemškega kazenskega zakona (41. člen). Ob sklicevanju na članek Lilijane Selinšek

je presodilo, da ureditev nemškega kazenskega zakonika ni neposredno uporabna za našo prakso, ker ne izhaja iz istih izhodišč kot določba 45. člena KZ-1. V Nemčiji namreč velja splošno sprejeto stališče, da je cilj denarne kazni v tem, da je nadomestilo prostostne kazni, zato se praviloma ne kumulira z zaporno kaznijo. Na podlagi navedenega je Vrhovno sodišče zaključilo, da je odgovor na vprašanje, ali motiv koristoljubnosti lahko obstoji tudi v primeru, ko je storilec izvršil kaznivo dejanje zato, da bi nekomu drugemu pridobil premoženjsko korist, pozitiven.

9. V ustaljeni sodni praksi Vrhovnega sodišča sprejeto stališče, da je mogoče stransko denarno kazen izreči tudi v primeru, kadar se koristoljubnost ne nanaša le na lastno, ampak tudi na tujo obogatitev, je treba preizkusiti tudi z uporabo v pravu uveljavljenih razlagalnih metod.

10. V skladu z določbo drugega odstavka 45. člena KZ-1 se za kazniva dejanja, storjena iz koristoljubnosti, sme izreči denarna kazen kot stranska denarna kazen tudi, kadar ni predpisana z zakonom ali kadar je z zakonom predpisano, da bo storilec kaznovan z zaporom ali denarno kaznijo, sodišče pa izreče kot glavno kazen zapor.

11. Naloga jezikovne razlage je, da z besedoslovnimi, slovničnimi in slogovnimi pravili jezika rekonstruira besedni pomen pravnega pravila. Pravno besedilo je izhodišče in jezikovni okvir, ki ga razlagalec ne sme prestopiti, saj v nasprotnem primeru ne bi šlo za razlago, temveč za tvorbo pravnega pravila. Predmet jezikovne razlage je v obravnavanem primeru zlasti besedna zveza „iz koristoljubnosti“. Samostalnik koristoljubje je v Slovarju slovenskega knjižnega jezika opredeljen kot težnja po pridobitvi premoženjske koristi. Iz običajnega besednega pomena besedne zveze „iz koristoljubnosti“ ni mogoče razbrati, ali se težnja po pridobitvi premoženjske koristi nanaša le na povečanje oziroma ohranitev vrednosti lastnega premoženja, ali pa tudi na povečanje premoženja koga drugega. Jezikovna razlaga besedne zveze „iz koristoljubnosti“ torej ne izključuje razlage, da je stransko denarno kazen mogoče izreči tudi v primeru, kadar storilec premoženjske koristi ne pridobi neposredno za sebe, temveč tudi za koga drugega.

12. Dolžnost razlagalca je, da jezikovno razlago dopolni in preveri še z drugimi metodami razlage, ki naj jezikovno razlago potrdijo ali utemeljijo tistega izmed več možnih besednih pomenov, ki je njen pravi (pravni) pomen. Te metode so zlasti logična, sistematična, zgodovinska in teleološka razlagalna metoda

13. Možnost izreka stranske denarne kazni po drugem odstavku 45. člena KZ-1 je treba primerjati z ureditvijo instituta odvzema premoženjske koristi, ki je v sistematiki KZ-1 urejen v 74. in 75. členu. Čeprav je namen odvzema premoženjske koristi (da nihče ne sme biti obogaten s kaznivim dejanjem) drugačen od namena izreka stranske denarne kazni, ni videti v naravi stvari utemeljenega razloga za razlikovanje, po katerem bi se premoženjska korist, pridobljena s kaznivim dejanjem, lahko odvzela vsakemu prejemniku, stranska denarna kazen pa bi se lahko izrekla le v primeru, da je imel storilec kaznivega dejanja namen obogatiti zgolj samega sebe.

14. Tudi logična in namenska razlaga ne govorita v prid razumevanju drugega odstavka 45. člena KZ-1 v smislu, da je stransko denarno kazen mogoče izreči le v primeru, ko gre za pridobitev lastne koristi. Če bi sprejeli takšno razlago, bi iz denarnega kaznovanja brez utemeljenega razloga izločili vse storilce kaznivih dejanj, katerih dejanja vodijo do obogatitve oseb, ki so z njimi povezane (npr. sorodniki, poslovni partnerji, prijatelji in podobno). Predvsem pa v tem primeru ne bi bilo mogoče izreči denarne kazni tistim storilcem (gospodarskih) kaznivih dejanj, ki so s svojim protipravnim ravnanjem pridobili premoženjsko korist pravni osebi. Takšna razlaga gotovo ne more biti v skladu z namenom zakona, saj bi podpirala (denarno) nekaznovano koristoljubnost v položajih, ko storilec s kaznivim dejanjem premoženjsko korist pridobi „svoji“ pravni osebi, ali pa osebam, ki so z njim tesno povezane.

15. Ker je zahteva za varstvo zakonitosti vložena v obsojenčevo škodo, je Vrhovno sodišče le ugotovilo, da je bil zakon prekršen, ne da bi poseglo v pravnomočno sodbo (drugi odstavek 426. člena ZKP).

Glej Selinšek L. (2003): Denarna kazen kot stranska denarna kazen, Pravna praksa, številka 39, GV Založba, Ljubljana, stran 23-25.

Primerjaj Pavčnik M. (2013): Teorija prava, GV Založba, Ljubljana, 2013, stran 369-370.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 45, 45/2, 229, 229/1, 229/2, 229/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.