VSRS Sodba II Ips 117/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-06-06

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec

OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO - PRAVO EVROPSKE UNIJE - USTAVNO PRAVO

načelo primarnosti prava EU - neposredna uporaba prava EU - načelo učinkovitosti prava EU - Pogodba o delovanju Evropske unije (PDEU) - načelo pravne države - prepoved povratne veljave pravnih aktov (prepoved retroaktivnosti) - pogodba o štipendiranju - študij v tujini - zaposlitev v Republiki Sloveniji - kršitev pogodbe - vračilo štipendije - zapadlost terjatve - dopuščena revizija

Izpodbijano stališče sodišča druge stopnje, da tožbeni zahtevek za vračilo štipendije za doktorski študij še ni zapadel, je v skladu s 45. členom PDEU. Ker pogodbeno določilo, da se mora toženec v tridesetdnevnem roku zaposliti v Republiki Sloveniji, nesorazmerno omejuje temeljno svoboščino iz 45. člena PDEU, ga sodišče v skladu z načelom primarnosti in neposrednosti prava EU utemeljeno ni uporabilo. Odločitev sodišča druge stopnje je v skladu z načelom učinkovitosti prava EU (načelo "effet utile").

Tožbeni zahtevek in trditve pravdnih strank

1. Tožnica od toženca zahteva vračilo štipendije za magistrski in doktorski študij v tujini. Med strankama je sporna le še odločitev o vrnitvi štipendije za doktorski študij. Po tožničinem stališču toženec ni izpolnil pogodbene obveznosti, da se bo po končanem študiju zaposlil pri delodajalcu v Republiki Sloveniji za vsaj toliko časa, kolikor je prejemal štipendijo.

2. Toženec je ugovarjal, da je obveznosti iz naslova štipendiranja izpolnil. Skliceval se je na 45. člen Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljevanju PDEU), ki v prvem odstavku določa, da se v Uniji zagotovi prosto gibanje delavcev.

− Tožnik je 23. 4. 2004 v Uradnem listu RS št. 42/04 objavil javni razpis „Štipendije za podiplomski študij v tujini v letu 2004“. Toženec je bil izbran na razpisu in dobil štipendijo Ad futura. Z odločbo ... z dne 8. 9. 2004 je bilo odločeno, da je upravičen do štipendije za triletni doktorski študij na Univerzi v Cambridge-u.

− Pravdni stranki sta 13. 10. 2004 sklenili pogodbo o štipendiranju št. ... (v nadaljevanju Pogodba). Toženec je prejel štipendijo za tri študijska leta v skupni višini 21.965,26 EUR. Po Pogodbi in dveh kasnejših aneksih je bil dolžan študij zaključiti do 30. 6. 2008. S podpisom pogodbe se je zavezal, da se bo po zaključku doktorskega študija skladno s šesto alinejo 7. člena Pogodbe zaposlil v Republiki Sloveniji.

Pogodba je določala tridesetdnevni rok za izpolnitev te obveznosti. Ta obveznost je imela podlago v tožnikovih Pravilih o splošnih pogojih poslovanja, ki so določala, da se štipendist s pogodbo obveže, da se bo po uspešno končanem študiju zaposlil v Sloveniji vsaj za toliko časa, kolikor je prejemal štipendijo, in da ga Ad futura lahko oprosti te obveznosti, če ima vsaj eno leto status aktivnega iskalca zaposlitve, kar štipendist dokazuje s potrdilom, ki ga izda pristojni Zavod za zaposlovanje Republike Slovenije, ali pa če zaradi bolezni ali poškodbe postane trajno nezmožen za delo.

− Tožnik in njegova predhodnica javna ustanova Ad futura sta osebi javnega prava. Javna ustanova Ad futura je bila ustanovljena na podlagi Zakona o Javnih skladih (Uradni list RS, št. 22/2000). Republika Slovenija je ustanovila Ad futuro (1. člen Akta o ustanovitvi javne ustanove Ad futura, znanstveno-izobraževalna fundacija Republike Slovenije, javni sklad, Uradni list RS, št. 63/2011) za upravljanje in razpolaganja s premoženjem, ki je namenjeno zagotavljanju javnega interesa.

− Dne 17. 4. 2008 je toženec sklenil pogodbo o zaposlitvi z Univerzo ... na Nizozemskem. Kot iskalec zaposlitve pri Zavodu za zaposlovanje je bil prijavljen od 21. 11. 2003 do 30. 9. 2004 in od 1. 7. 2008 do 31. 8. 2008. V Republiki Sloveniji se ni nameraval zaposliti.

3. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku glede vračila štipendije za magistrski in doktorski študij ugodilo. Zahtevek je delno zavrnilo le v delu, ki se je nanašal na plačilo zakonskih zamudnih obresti. Odločilo je, da je toženec tožniku dolžan povrniti pravdne stroške. Glede zahtevka za vračilo štipendije za doktorski študij je pojasnilo, da je toženec kršil šesto alinejo 7. člena Pogodbe iz razloga, ker se je 1. 9. 2008 zaposlil v tujini, in da je toženčeva obveznost zapadla 1. 7. 2011. Poleg tega svoje pogodbene obveznosti, da dokonča doktorski študij, ni izpolnil v pogodbenem roku. Sodišče je zavrnilo toženčev ugovor, da je obveznost iz šeste alineje 7. člena Pogodbe v nasprotju s svobodo gibanja delavcev, zagotovljeno v pravu Evropske unije (v nadaljevanju pravo EU). Iz 45. člena PDEU izhaja obveznost države, da pri zaposlovanju ne postavlja pogojev, ki bi pomenili diskriminacijo na podlagi državljanstva države članice EU in kot tak velja le za države članice oziroma organe javne oblasti, ne pa za razmerja med civilnopravnimi subjekti.

4. Sodišče druge stopnje je toženčevi pritožbi ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo na način, da je tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločilo je, da je tožnik dolžan tožencu povrniti pravdne stroške. Pojasnilo je, da je tožnik kot pravna oseba javnega prava neposredno zavezan k spoštovanju prava EU. Sklicevalo se je na že uveljavljeno stališče Sodišča Evropske unije, da pravo EU ne veže le državnih organov v ožjem pomenu besede, ampak tudi tiste organe, ki jih je država pooblastila za izvajanje javnih storitev pod njenim nadzorstvom in ki imajo v ta namen posebne pristojnosti, ki presegajo običajne pravice in dolžnosti pravnih subjektov. V to kategorijo sodi tudi tožnik in njegova predhodnica javna ustanova Ad futura, ki jo je Republika Slovenija ustanovila na podlagi Zakona o javnih skladih. V konkretnem primeru je javni sklad kot oseba javnega prava s sklenitvijo Pogodbe izvrševal upravno nalogo v javnem interesu. Sporna Pogodba ima naravo upravne pogodbe. Izdaja odločb o podelitvi štipendije in sklenitev pogodbe na njihovi podlagi pomeni izvrševanje javnega pooblastila. Namen sporne pogodbene obveznosti je legitimen in povezan z naravo štipendijskega razmerja: država s podelitvijo štipendije omogoči štipendistu pridobivanje znanja in izkušenj, v zameno pa zahteva od njega, da to znanje in izkušnje uporabi v korist družbenega razvoja na njenem ozemlju.

5. Sporna pogodbena določba, da se je štipendist po končanem študiju dolžan za obdobje, ki je enako obdobju prejemanja štipendije, zaposliti v Republiki Sloveniji, učinkuje omejevalno na prosto izbiro zaposlitve in je njena skladnost s 45. členom PDEU vprašljiva. Obravnavana vrsta štipendij ob sklenitvi Pogodbe ni bila urejena z zakonom. Štipendije Ad futura so bile urejene šele z Zakonom o štipendiranju (Uradni list RS, št. 56/2013, v nadaljevanju ZŠtip-1). S tem zakonom je bilo tožnici dano pooblastilo, da v javnem interesu določi dolžnost štipendista, da se najkasneje v treh mesecih po zaključku izobraževanja zaposli pri delodajalcu s sedežem v Republiki Sloveniji. To obveznost je zakonodajalec utemeljil z namenom, da štipendist s svojim v tujini pridobljenim znanjem in izkušnjami prispeva k tehnološkemu, gospodarskemu, znanstvenemu ali družbenemu razvoju Republike Slovenije na področju, za katerega je prejemal štipendijo, ali primerljivem področju. S spremembo ZŠtip-1A (Uradni list RS, št. 8/2016) so bili določeni daljši roki za izpolnitev navedene obveznosti. Če je štipendist prejemal štipendijo od enega do treh študijskih let, je obveznost izpolnjena, če se v Republiki Sloveniji zaposli v desetih letih po zaključku izobraževanja (druga alineja 2. točke sedmega odstavka 58. člena ZŠtip-1). Že iz postopka, ki ga je Evropska komisija sprožila na podlagi 258. člena PDEU zoper Slovenijo v zvezi z obravnavanim primerom (gre za postopek št. 2011/2108 – Ad futura Scholarship), izhaja dvom o dopustnosti sporne obveznosti. Zakon o štipendiranju je bil spremenjen ravno zaradi postopka, ki ga je zoper Slovenijo vodila Evropska komisija. ZŠtip-1 je bil spremenjen ravno zaradi zaveze Republike Slovenije Evropski komisiji, da bo svoje ravnanje uskladila z zahtevami iz 45. člena PDEU.

6. Sodba sodišča druge stopnje temelji na stališču, da sporno pogodbeno določilo omejuje toženčevo pravico do proste izbire zaposlitve iz drugega odstavka 49. člena Ustave. Omejevalni ukrepi pri svobodi izbire zaposlitve, če naj bodo dopustni, morajo biti določeni z zakonom, ali s podzakonskim aktom ob spoštovanju načela hierarhije splošnih aktov (153. člena Ustave) ter biti skladni z načelom sorazmernosti (tretji odstavek 15. člena Ustave). Ker ob izvedbi javnega razpisa in sklenitvi pogodbe sporna določba ni imela podlage v zakonu, bi njena dopustnost lahko bila vprašljiva že iz tega razloga. Vendar pa v konkretnem primeru ni podlage za zaključek o ničnosti sporne pogodbene določbe. Toženčeva obveznost je bila namreč predvidena v splošnem aktu, ki je zagotavljal enako obravnavanje vseh prejemnikov štipendije. Ker je bila določena v Pogodbi, je toženec ob sklenitvi pogodbe mogel z njo računati. Ker tožnik ne zagotavlja zaposlitve, bi bila zahteva po zaposlitvi v Republiki Sloveniji sprejemljiva le ob nadaljnji predpostavki, da jo štipendist ob skrbnem prizadevanju lahko izpolni. Tridesetdnevni rok je prekratek, da bi štipendistu nudil razumno možnost, da bi ob skrbnem prizadevanju našel zaposlitev. Tako kratek čas ne omogoča niti izvedbe običajnega postopka od razpisa delovnega mesta do odločitve o izbiri oziroma do sklenitve pogodbe o zaposlitvi. Taka časovna omejitev izpolnitve pogodbene obveznosti pomeni nesprejemljivo težko breme za štipendista. Alternativna možnost, ki daje podlago za oprostitev dolžnosti vračila štipendije, in sicer da se štipendist prijavi kot brezposelna oseba, je preveč nedorečena, da bi mogla biti upoštevana pri presoji dopustnosti sporne pogodbene obveznosti. Ni določeno niti trajanje take obveznosti niti kriteriji, po katerih tožnik odloča o oprostitvi vračila. Poleg tega se z njo ne dosega cilja pogodbene obveznosti, ampak služi zgolj kot možnost preverjanja, ali si je štipendist prizadeval najti zaposlitev in da je bila njegova ponudba za sprejem zaposlitve javno dostopna. S tega vidika niti enomesečni niti trimesečni rok za izpolnitev obveznosti nista sprejemljiva. Ker je zakonodajalec pred izdajo sodbe prav z namenom doseči sprejemljivost štipendistove obveznosti spremenil in določil nove roke za njeno izpolnitev, omilitev pogodbene obveznosti z upoštevanjem zakonske rešitve pa vzpostavlja ustrezno ravnotežje med varovanima interesoma obeh pogodbenih strank, ni podlage za zaključek o ničnosti spornega pogodbenega določila. Upoštevaje načelo afirmacije pogodb je sporno pogodbeno določilo treba razlagati tako, da se je toženec, ki je prejemal štipendijo tri leta, dolžan v Republiki Sloveniji zaposliti v desetih letih po zaključku izobraževanja. Ker se ta rok ob zaključku glavne obravnave na prvi stopnji še ni iztekel, tožnik še nima zahtevka za vrnitev štipendije. Po stališču sodišča druge stopnje toženec ni kršil obveznosti iz šeste alineje 7. člena Pogodbe.

7. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 226/2017 z dne 13. 12. 2017 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je pritožbeno sodišče s tem, ko je zavzelo stališče, da tožbeni zahtevek za vračilo štipendije za doktorski študij še ni zapadel, v nasprotju s 155. členom Ustave retroaktivno uporabilo določilo sedmega odstavka 58. člena Zakona o štipendiranju.

8. Tožnik vlaga dopuščeno revizijo. Predlaga spremembo, podredno razveljavitev izpodbijanih sodb. Meni, da je so bili kršeni 2., 3. in 155 člen Ustave. Materialnopravno zmotno je stališče, da tožbeni zahtevek še ni zapadel. Pogodba je skladno z njenim 17. členom pričela veljati ob podpisu obeh strank. ZŠtip-1 iz leta 2016 ne more imeti vpliva na v letu 2004 prevzeto pogodbeno obveznost. Sodišče druge stopnje je spregledalo 9. člen Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Nedovoljeno je poseglo v pristojnost zakonodajne veje oblasti. Novela ZŠtip-1A je določala, da začnejo spremembe veljati en dan po objavi v Uradnem listu. V Uradnem listu je bila objavljena 3. 2. 2016. Zakonodajalec ni določil retroaktivnega učinka. Pogoji iz drugega odstavka 155. člena Ustave niso izpolnjeni. Podana je zgolj toženčeva individualna korist. Že pred uveljavitvijo novele ZŠtip-1A je na podlagi 9. člena Pogodbe pridobil pravico zahtevati povračilo štipendije, saj je toženčeva obveznost zapadla že 1. 7. 2011. Imel je pridobljeno pravico, ki uživa ustavnopravno varstvo. V trenutku sklenitve Pogodbe v letu 2004 in ob zapadlosti terjatve v letu 2011 ni deloval v nasprotju s predpisi. 153. člen Ustave ni bil kršen. Tridesetdnevni rok za izpolnitev toženčeve obveznosti ni prekratek. Nasprotno stališče ni utemeljeno s pravnimi argumenti. Sodišče druge stopnje je prezrlo, da štipendist v tridesetih dneh ni brezpogojno zavezan najti zaposlitve v Republiki Sloveniji. V skladu z 10. členom Pogodbe mora v tem roku le izkazati določene aktivnosti, da bo svojo obveznost izpolnil (npr. prijavo v evidenco iskalcev zaposlitve). Ker se je toženec zaposlil v tujini, obveznosti iz 10. člena Pogodbe ni izpolnil. Na ta način je kršil določilo iz šeste alineje 7. člena Pogodbe. Čeprav je tožbeni zahtevek utemeljen že na podlagi 7. in 9. člena Pogodbe, je sodišče druge stopnje svojo obrazložitev oprlo le na 10. člen Pogodbe. Tridesetdnevni rok pomeni zgolj dodatno obveznost. Gre le za način dokazovanja toženčeve temeljne obveznosti zaposlitve v Republiki Sloveniji. Ker sodišče ni ugotovilo (delne) ničnosti šeste alineje 7. člena, 9. člena in 10. člena Pogodbe, ni bilo pogojev za uporabo načela afirmacije pogodbe iz 89. člena OZ. Neizpolnjevanje pogojev za veljavnost pogodbe more biti jasno ugotovljeno. Sodišče druge stopnje je ugotovilo zgolj nesprejemljivost pogodbenih določil, kar pa ni pravni termin. Tudi ni utemeljilo kršitve načela hierarhije splošnih aktov iz 153. člena Ustave in kršitve načela sorazmernosti. Ugotovitev, da sporna pogodbena določila omejujejo toženčevo pravico do svobodne izbire zaposlitve, ne zadošča. Sodišče ni pojasnilo, kateri dve dobrini je pri testu sorazmernosti tehtalo oziroma je zaključilo, da ni podlage za ničnost spornega pogodbenega določila. Spregledalo je, da tožnik ni nastopal kot oblastni organ. Tožencu je omogočil uresničevanje pravice do proste izbire zaposlitve. Toženec je privolil, da se bo po uspešno končanem študiju zaposlil v Republiki Sloveniji. Razpisni pogoji so bili znani vnaprej. Toženčeva pravica do svobodne izbire zaposlitve ni bila omejena, saj si je po zaključku študija svobodno izbral zaposlitev v tujini.

9. Toženec je odgovoril na revizijo in predlagal, da se jo zavrne. Strinja se z obrazložitvijo sodbe sodišča druge stopnje in navaja, da je bila ureditev pred sprejemom novele ZŠtip-1A v neskladju s pravom EU. Evropska komisija je 25. 11. 2011 začela postopek proti Sloveniji zaradi kršitev 18., 21. in 45. člena PDEU ter drugega odstavka 7. člena Uredbe št. 492/2011 in 24. člena Direktive 2004/38 EC. Evropska komisija je v postopku zoper Slovenijo julija 2013 po sprejemu ZŠtip-1 zahtevala spremembe določb v zvezi z rokom, v katerem mora prejemnik štipendije Ad futura izpolniti obveznost zaposlitve v Republiki Sloveniji. Zakonodaja je bila spremenjena v skladu s predlogom Evropske komisije z namenom, da se popravi njena neusklajenost s pravom EU. Zahtevana vrnitev štipendistov takoj po končanem šolanju ni bila v skladu s pravom EU. Tudi iz predloga Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o štipendiranju izhaja, da je z zakonom predlagana uskladitev s pravom EU. Toženec se sklicuje tudi na zadevo C-20/12 in navaja, da se je trudil dobiti zaposlitev v Republiki Sloveniji.

11. Prvi odstavek 155. člena Ustave določa, da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Drugi odstavek 155. člena določa, da samo zakon lahko določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice.

12. Štipendije Ad futura za izobraževanje so namenjene spodbujanju mednarodnega izobraževanja (55. člen ZŠtip-1). ZŠtip-1 v prvem odstavku 58. člena določa, da če javni razpis tako določa, štipendist po zaključku izobraževanja, za katerega je prejel štipendijo, sklene delovno razmerje z delodajalcem s sedežem v Republiki Sloveniji. Štipendist, ki je štipendijo prejemal za podiplomski študij, izpolni obveznost sklenitve delovnega razmerja v desetih letih po zaključku izobraževanja, če je štipendijo prejemal več kot eno študijsko leto do vključno treh študijskih let (druga alineja 2. točke sedmega odstavka 58. člena ZŠtip-1).

ZŠtip-1 v drugem odstavku 119. člena določa, da se postopki za uveljavljanje štipendije Ad futura, ki so se začeli pred začetkom uporabe tega zakona, dokončajo po določbah splošnih pogojev poslovanja javne ustanove Ad futura, znanstveno - izobraževalna fundacija Republike Slovenije, javni sklad, ali Javnega sklada Republike Slovenije za razvoj kadrov in štipendije, ki so veljali ob objavi javnega razpisa, po katerem se je postopek začel.

13. Iz zakonodajnega gradiva ob sprejemanju novele ZŠtip-1A izhaja, da se je Republika Slovenija v postopku na podlagi 258. člena PDEU zavezala k uskladitvi nacionalne zakonodaje z zahtevami glede omejevanja proste mobilnosti štipendistov Ad futura, ki štipendijo prejemajo za izobraževanje v tujini na način, da je določila daljši rok za izpolnitev štipendistove obveznosti, da se zaposli v Republiki Sloveniji.

Novela ZŠtip-1A je bil sprejeta na podlagi zahteve Evropske komisije po prostem pretoku oseb. Evropska komisija je po sprejemu ZŠtip-1 julija 2013 (postopek št. 2011/2108, NIF 2011/2108, Ad futura Scholarship) zahtevala spremembo določb v zvezi z rokom, v katerem mora prejemnik štipendije Ad futura izpolniti obveznost zaposlitve v Republiki Sloveniji. Republika Slovenija se je Evropski komisiji zavezala, da bo spremenila zakonodajo v skladu z njenim predlogom, ki je natančno določil roke za zaposlitev štipendistov glede na čas prejemanja štipendije in stopnjo izobraževanja. Ravno tako se je zavezala, da javni razpisi za dodelitev štipendij Ad futura za izobraževanje v tujini do spremembe zakonodaje ne bodo vključevali roka obveznosti zaposlitve, ki ne bi bil skladen s predlogom Evropske komisije. Evropska komisija je na podlagi te zaveze postopek proti Republiki Sloveniji zaključila.

14. Po stališču sodišča druge stopnje je pogodbeni tridesetdnevni rok za izpolnitev toženčeve obveznosti prekratek, da bi štipendistu nudil razumno možnost, da bi si ob skrbnem prizadevanju našel zaposlitev v Sloveniji. Sodišče druge stopnje je presodilo, da je vprašljivo, ali je pogodbena zaveza, da se mora toženec v roku tridesetih dni po zaključku študija zaposliti v Republiki Sloveniji, v skladu s 45. členom PDEU.

15. Na podlagi 3. a člena Ustave akti in odločitve, sprejeti v okviru EU, v nacionalnem pravnem redu uporabijo v skladu s pravno ureditvijo prava EU. V prvem odstavku 45. člen PDEU, je določeno, da se v Uniji zagotovi prosto gibanje delavcev. Prosto gibanje vključuje odpravo vsakršne diskriminacije na podlagi državljanstva delavcev držav članic v zvezi z zaposlitvijo, plačilom in drugimi delovnimi in zaposlitvenimi pogoji (drugi odstavek 45. člena PDEU). Ob upoštevanju omejitev, utemeljenih z javnim redom, javno varnostjo in javnim zdravjem, zajema pravico: (a) sprejeti ponujeno delovno mesto; (b) se v ta namen na območju držav članic prosto gibati; (c) bivati v državi članici zaradi zaposlitve skladno z določbami zakonov ali drugih predpisov, ki urejajo zaposlovanje državljanov te države, (d) ostati na ozemlju države članice po prenehanju zaposlitve v tej državi pod pogoji, zajetimi v predpisih, ki jih pripravi Komisija (tretji odstavek 45. člena PDEU). Načeloma je ta svoboščina zagotovljena tudi iskalcem zaposlitve.

16. Pri uporabi prava EU je nacionalno sodišče dolžno spoštovati načelo njegove primarnosti in neposrednosti.

Pravni red EU je dolžno upoštevati dosledno in zavarovati pravice, ki jih ta dodeli zasebnikom. Po načelu primarnosti prava EU se nacionalna ureditev, ki spada na področje uporabe prava Unije in je z njim v nasprotju, ne sme uporabiti.

Zahteva po prostem pretoku delavcev iz 45. člena PDEU je kot ena od štirih temeljnih svoboščin na notranjem trgu EU del primarnega prava EU. Sodišče EU je že sprejelo stališče, da ima ta določba direktni učinek v vertikalnih in horizontalnih pravnih razmerjih.

Pogodba o štipendiranju ima sicer naravo upravne pogodbe.

Tožnik pa je že kot oseba javnega prava, katerega ustanoviteljica je država, zavezan spoštovati pravo EU.

17. Sporna pogodbena zaveza, da se mora štipendist po končanem študiju v tridesetih dneh zaposliti v Republiki Sloveniji, ovira izvajanje svoboščine iz 45. člena PDEU. Presoja o utemeljenosti revizije je odvisna od odgovora na vprašanje, ali je uporaba pogodbeno določenega tridesetdnevnega roka v nasprotju s 45. členom PDEU. V tem okviru mora Vrhovno sodišče 45. člen PDEU uporabiti neposredno.

18. Nacionalne določbe, ki pravico do dostopa na trg delovne sile v drugih državah članicah omejujejo, morajo biti v skladu s 45. členom PDEU. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča EU izhaja, da morajo nacionalni ukrepi, ki bi lahko ovirali izvajanje temeljnih svoboščin (v konkretnem primeru prostega pretoka delavcev), ali bi naredili to izvajanje za manj privlačno, izpolnjevati štiri pogoje (gre za t. i. rule of reason): (1) morajo se uporabljati nediskriminatorno, (2) upravičevati jih morajo nujni razlogi v splošnem interesu, (3) morajo biti primerni za zagotovitev zasledovanega cilja in ne smejo presegati tega, kar je nujno potrebno za njegovo uresničitev.

19. Za konkretno presojo je ključno, da bi bil zasledovani cilj, da se štipendisti po zaključnem izobraževanju v tujini vrnejo in zaposlijo v Republiki Sloveniji in na ta način doprinesejo k razvoju družbe, lahko dosežen že z milejšim sredstvom, in sicer z določitvijo daljšega roka za štipendistovo vrnitev. Ker bi bil ta cilj lahko dosežen že z milejšim sredstvom, je očitno, da sporno pogodbeno določilo ni nujno za zagotavljanje zasledovanega cilja. Izpodbijano stališče sodišča druge stopnje, da tožbeni zahtevek za vračilo štipendije za doktorski študij še ni zapadel, je v skladu s 45. členom PDEU. Zgolj okoliščina, da je sodišče druge stopnje ob upoštevanju načela afirmacije pogodb pri presoji zapadlosti terjatve uporabilo daljši rok iz novele ZŠtip-1A, ne utemeljuje zaključka o kršitvi 155. člena Ustave. Ker pogodbeno določilo, da se mora toženec v tridesetdnevnem roku zaposliti v Republiki Sloveniji, nesorazmerno omejuje temeljno svoboščino iz 45. člena PDEU, ga sodišče v skladu z načelom primarnosti in neposrednosti prava EU utemeljeno ni uporabilo. Odločitev sodišča druge stopnje je v skladu z načelom učinkovitosti prava EU (načelo „effet utile“).

20. Ker razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, niso podani, jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP). Ker toženec ni priglasil stroškov za odgovor na revizijo, Vrhovnemu sodišču ni bilo potrebno odločiti o povrnitvi stroškov za odgovor na revizijo. Odločitev, da tožnik na podlagi prvega odstavka 165. člena v povezavi s prvim odstavkom 154. člena ZPP sam krije stroške revizijskega postopka, je zajeta z odločitvijo o zavrnitvi revizije.

Določba se glasi: Štipendist se zavezuje, da se bo po uspešno končanem študiju zaposlil v Sloveniji pri delodajalcu s sedežem oziroma stalnim prebivališčem v Sloveniji v okviru njegove registrirane oziroma dovoljene dejavnosti vsaj za toliko časa kot je prejemal štipendijo.

Na ta način opredeljenega splošnega interesa za obveznost štipendistov, da se po zaključnem študiju vrnejo v Slovenijo, revizija ne izpodbija.

Novela ZŠtip-1A (Uradni list RS, št. 8/2016), ki je veljavna od 6. 2. 2016. Pred tem je prvi odstavek 58. člena ZŠtip-1 določal, da če javni razpis tako določa, je štipendist dolžan najkasneje v treh mesecih po zaključku izobraževanja, za katerega je prejel štipendijo, skleniti delovno razmerje z delodajalcem s sedežem v Republiki Sloveniji ali se prijaviti v evidenco brezposelnih oseb v Republiki Sloveniji skladno z zakonom, ki ureja trg dela (Uradni list RS, št. 56/2013). ZŠtip-1 je v veljavi od 1. 1. 2014. Zakonodajalec v noveli ZŠtip-1A ni določil njenega retroaktivnega učinka.

Prvi odstavek 258. člena PDEU se glasi: Če Komisija meni, da katera od držav članic ni izpolnila neke obveznosti iz Pogodb, poda o zadevi obrazloženo mnenje, potem ko je tej državi omogočila, da predloži svoje pripombe. Drugi odstavek 258. člena PDEU se glasi: Če zadevna država ne ravna v skladu z mnenjem v roku, ki ga določi Komisija, lahko slednja zadevo predloži Sodišču Evropske unije.

Prim. Predlog Zakona o spremembah in dopolnitvah ZŠtip-1. Poročevalec DZ, 17. 12. 2015, skrajšani postopek (2015-26110059). Sprva je zakonodajalec načrtoval, da bodo roki za izpolnitev obveznosti štipendistov določeni s podzakonskim predpisom.

Sodba SEU C-292/89, 26. 2. 1991, Antonissen.

Sodba SEU C 6/64, 15. 7. 1964, Flaminio Costa v E. N. E. L.; sodba SEU C-26/62, 5. 2. 1963, Van Gend & Loos. Pogoji za direktni učinek so izpolnjeni, če je posamezna določba jasna, brezpogojna in ne potrebuje nadaljnje implementacije.

Sodba SEU, C-106/77, 9. 3. 1978, Simmenthal II, 21. odstavek; sodba SEU C-555/07, 19. 1. 2010, Kücükdeveci, 54. odstavek.

Sodba SEU C-281/98, 6. 6. 2000, Angonese. Podrobneje o načelu primarnosti prava EU in neposredne uporabe glej K. Lenaerts in P. Van Nuffel (avtorja), R. Bray (urednik), Constitutional Law of the European Union, druga izdaja, Thomson, Sweet & Maxwell, 2005, str. 666 – 667 in 700 – 702.

R. Pirnat, Pravni problemi upravne pogodbe, Javna uprava, številka 2, letnik 36, Ljubljana, 2000, str. 151. Poleg tega, da mora biti vsaj ena pogodbena stranka oseba javnega prava, morata biti izpolnjena še dva alternativna kriterija, in sicer kriterij cilja (da je pogodba sklenjena v javnem interesu) in kriterij vsebine (da pogodba vsebuje določbe, ki pomenijo prevlado osebe javnega prava v pogodbi in je v zasebnopravni pogodbi druga stran običajno ne bi sprejela).

Glej sodbo SEU C-188/89, 12. 7. 1990, Foster, 18. odstavek.

K. Lenaerts in P. Van Nuffel, str. 196 – 198. Prim. tudi P. Craig, G. De Burca, EU law, Text, Cases and materials, Oxford University Press, 2011, str. 715 – 732. E. Spaventa v: A. Arnull, D. Chalmers (urednika), The Oxford Handbook of European Union Law, Oxford University Press, 2015, str. 461 – 463 in 466 – 468.

Zakon o štipendiranju - ZŠtip-1  - člen 58, 58/7

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 3a, 155

Pogodba o delovanju  Evropske unije (PDEU) - člen 45, 45/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.