VSRS Sodba in sklep I Ips 4345/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-05-14

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), Barbara Zobec, mag. Kristina Ožbolt, Mitja Kozamernik

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

dvig denarnih sredstev - bankomat - tatvina - goljufija - zakonski znaki - protipravna prilastitev - tuja stvar - nejasen izrek

V situaciji, ko gre za plačevanje na različnih plačilnih avtomatih (ali bankomatih), kot je bilo to v obravnavani zadevi, plačilna kartica na ime omogoča vsakokratnemu prinositelju, ki ima njeno osebno identifikacijsko številko, da z njo tudi izvede plačilo. To pomeni, da kljub temu, da gre za plačilni instrument na ime, se le-ta po svoji vsebini približuje instrumentu, ki funkcionira na prinositelja. Na podlagi navedenega je mogoče zaključiti, da gre pri odtujitvi plačilne kartice, kjer storilec pridobi tudi osebno identifikacijsko številko in v nadaljevanju opravi dvig ali nakup blaga, za protipraven prenos oziroma odvzem denarja iz sfere oškodovanca v premoženjsko sfero storilca, torej za uresničitev zakonskih znakov kaznivega dejanja tatvine in ne goljufije. Ključna razlikovalna okoliščina med tema kaznivima dejanjema je v soglasju oškodovanca. V takšni situaciji se oškodovanec zaradi zmote, v katero ga je spravil storilec, strinja s prenosom določenih stvari izven svoje premoženjske sfere. V primeru tatvine pa o takšnem soglasju ni mogoče govoriti.

Pri razlagi zakonskega znaka odvzema je treba izhajati iz namena dobrine, ki se jo s tem kaznivim dejanjem varuje, to pa je izvrševanje oblasti nad premoženjem. Oblast nad premoženjem do katerega se dostopa s plačilnimi karticami lahko ima le imetnik plačilne kartice, kljub temu, da je v kritičnem času v posesti druge osebe. Plačilna kartica predstavlja ključni element, ki omogoča izvrševanje oblasti oziroma instrument s pomočjo katerega se razpolaga z določenimi denarnimi sredstvi oziroma premoženjem. Zato se le imetniku plačilne kartice z njeno odtujitvijo in nakupom blaga ali dvigi gotovine odvzame oblast nad tem delom premoženja, ki nato preide v premoženjsko sfero storilca kaznivega dejanja. Hkrati oškodovanec s takšnim načinom izgube oblasti nad stvarjo ne soglaša, zato je mogoče odvzem opredeliti kot protipraven.

I. Zahtevi zagovornikov obsojenega S. Z. se delno, zahtevi zagovornika obsojenega M. K. pa v celoti ugodi tako, da se pravnomočna sodba glede kaznivih dejanj opisanih pod točko I/1 in I/2, izrečene enotne kazni S. Z., odločbe o premoženjskopravnem zahtevku in stroških postopka razveljavi ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Zahteva zagovornikov obsojenega S. Z. se v preostalem zavrne.

III. Obsojenemu S. Z. se za kaznivo dejanje pod točko I/3 na podlagi prvega odstavka 204. člena KZ-1 izreče kazen:

v katero se mu všteje čas odvzema prostosti dne 16. 5. 2014 od 19.57 ure do 21. 40 ure.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 29. 6. 2017 pod točko I/2 obsojena S. Z. in M. K. spoznalo za kriva nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine, izvršenega v sostorilstvu po prvem odstavku 204. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) v zvezi z drugim odstavkom 20. člena KZ-1 in prvim odstavkom 54. člena KZ-1, pod točkama I/1 in I/3 je obsojenega S. Z. spoznalo za krivega dveh nadaljevanih kaznivih dejanj tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1 v zvezi s 54. členom KZ-1. Obsojenemu M. K. je izreklo kazen pet mesecev zapora. Obsojenemu S. Z. je za kaznivo dejanje opisano v točki I/1 določilo kazen eno leto in dva meseca zapora, za kaznivi dejanji opisanih v točkah I/2 in I/3 mu je določilo po pet mesecev zapora in mu ob uporabi določb o steku izreklo enotno kazen eno leto in deset mesecev zapora. Ugodilo je premoženjskopravnemu zahtevku oškodovane družbe V., d. d. in odločilo, da morata oba obsojena nerazdelno plačati znesek 1.994,34 EUR, ter obsojeni S. Z. sam še znesek 31.028,29 EUR, s presežkom premoženjskopravnega zahtevka je oškodovano družbo napotilo na pravdo. Oba obsojenca je oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka. Višje sodišče v Mariboru je pritožbi zagovornikov obeh obsojenih zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper pravnomočno sodbo vlagajo zahtevi za varstvo zakonitosti zagovorniki obsojenega S. Z. in zagovornik obsojenega M. K. zaradi kršitve kazenskega zakona in kršitve določb postopka iz prvega in drugega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) ter zaradi kršitev Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) in 6. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP).

3. Zagovornik M. K. navaja, da bi se obsojencu lahko očitalo kvečjemu kaznivo dejanje goljufije in ne tatvina, saj je bila predmet tatvine le plačilna kartica in ne blago, ki je bilo z odtujeno kartico plačano. Poudarja, da zakonski znak protipravne prilastitve v opisu dejanja ni konkretiziran. Zatrjuje, da je izrek sodbe sodišča prve stopnje nerazumljiv in sam s seboj v nasprotju, ker ni mogoče hkrati neupravičeno uporabiti odtujene kartice in si protipravno prilastiti blaga. Dodaja, da sodba nima razlogov o dejanski in pravni podlagi oškodovanja. Trdi, da iz izreka izhaja, da sta oba obsojenca izvedla več plačil, hkrati pa je kodo kartice vtipkal le eden izmed njiju, kar naj bi predstavljalo kršitev določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Nenazadnje zatrjuje, da sta izpodbijani sodbi obremenjeni s kršitvijo določb postopka iz drugega odstavka 371. člena ZKP, saj je sodišče razsodilo na podlagi spremenjenega obtožnega predloga, ki ne izpolnjuje pogojev iz 269. člena ZKP. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podredno pa, da izpodbijani sodbi razveljavi ter zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje.

4. Zagovorniki obsojenega S. Z. navajajo, da je bilo v obravnavani zadevi blago po računih plačano, zato zakonski znaki kaznivega dejanja tatvine naj ne bi bili podani. Poudarjajo, da tujo premično stvar predstavlja blago izdano s strani družbe P., d.d. in ni bilo v lasti družbe V., d. d., ki je imela le plačilno kartico za nakup tega blaga. Blago, ki ga je izdala družba P., d. d. je bilo plačano in zato ni mogoče govoriti o tatvini. Glede kaznivega dejanja tatvine registrskih tablic navajajo, da je bilo dejanje obsojencu pripisano zgolj na podlagi površnega sklepanja, brez dokazov in indicev. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podredno pa, da izpodbijani sodbi razveljavi ter zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje.

5. Vrhovna državna tožilka Barbara Brezigar v odgovorih z dne 14. 9. 2018 in 16. 11. 2018, podanih na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, navaja, da izrek sodbe vsebuje konkretizacijo vseh znakov očitanega kaznivega dejanja. Poudarja, da iz opisa dejanja jasno izhaja, da sta se obsojenca za dejanje dogovorila ter sta si s tujo plačilno kartico prilastila blago, katerega vrednost je točno navedena. Prav tako po oceni vrhovne državne tožilke za konkretizacijo opisa dejanja zadošča navedba, da je eden izmed obsojencev vpisal PIN kodo.

6. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca poslalo obsojencema in njunim zagovornikom, ki se o odgovoru niso izjavili.

7. V skladu s prvim odstavkom 420. člena ZKP se sme zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo le zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena tega zakona ter zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te kršitve vplivale na zakonitost sodne odločbe. Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP).

8. V obravnavani zadevi je iz opisa dejanja pod točko I/1 razvidno, da je obsojenec S. Z. na neugotovljen način dobil plačilno kartico P., ki je bila last družbe V., d. d. in nato na različnih bencinskih servis kupil blago, ki ga je plačal z omenjeno kartico, pri čemer je ob plačilu vtipkal osebno identifikacijsko kodo odtujene kartice. Na ta način si je protipravno prilastil blago, ki je konkretizirano z navedbo posameznih računov in njihove vrednosti. Pri dejanju pod točko II/2 sta zavestno sodelovala oba obsojenca, in sicer iz opisa dejanja izhaja, da sta se predhodno dogovorila, nato pa s plačilno kartico P., ki je pripadala družbi V., d. d., kupila blago, ki sta ga plačala z omenjeno kartico tako, da je eden izmed njiju vnesel osebno identifikacijsko kodo. V okviru dejanja pod točko III/3 se je obsojencu S. Z. očitalo, da je dvakrat vzel dve registrski tablici s tujih vozil. Z opisanimi ravnanji je S. Z. storil tri nadaljevana kazniva dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1 v zvezi s prvim odstavkom 54. člena KZ-1, M. K. pa eno nadaljevano kaznivo dejanje po prvem odstavku 204. člena KZ-1 v zvezi s prvim odstavkom 54. člena KZ-1.

9. Zagovorniki obsojenega S. Z. zatrjujejo, da zakonski znak protipravne prilastitve ni ustrezno konkretiziran, saj v opisu dejanja ni definirano kakšno blago je bilo prilaščeno. Takšne navedbe predstavljajo uveljavljanje kršitev kazenskega zakona, ki pa ni podana. V skladu z ustaljeno sodbo prakso mora opis dejanja v sodbi (1. točka prvega odstavka 359. člena ZKP) vsebovati vse zakonske znake kaznivega dejanja, čas in kraj storitve ter druge okoliščine, ki so potrebne, da se kaznivo dejanje kar najbolj natančno označi. Takšen opis dejanja omogoča obdolžencu učinkovito obrambo, saj se na ta način seznani s predmetom obtožbe.

V obravnavani zadevi je iz izreka sodbe razvidno, da si je obsojenec S. Z. posamično, ali v sostorilstvu z M. K. pridobil blago po računih, ki so opredeljeni z datumom in uro izstavitve računa, številko računa ter vrednostjo blaga. Na podlagi takšnega opisa je protipravno prilaščeno blago v zadostni meri opredeljeno, kar pomeni, da je bil obsojenec ustrezno seznanjen z vsebino očitkov in je imel tudi možnost braniti se zoper njih, zato očitek o kršitvi kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP ni utemeljen.

10. Zagovornik obsojenega M. K. navaja, da sta oba obsojenca izvedla več plačil, hkrati pa je osebno identifikacijsko kodo kartice vtipkal le eden izmed njiju. Pojasnjujejo, da je vnos osebne identifikacijske kode v obravnavani zadevi odločilno dejstvo, ki ga sodišče ni ugotovilo in obrazložilo, ampak se je zadovoljilo s tem, da je to storil eden izmed obsojencev. Po oceni zagovornika zato ostaja nepojasnjena vloga obsojenca pri izvršitvi kaznivega dejanja, kar predstavlja kršitev pravice do poštenega sojenja. S tovrstnimi navedbami zagovornik graja opis in konkretizacijo sostorilstva, s čimer smiselno uveljavlja kršitev kazenskega zakona.

11. Izpostavljeni očitki izhajajo iz predpostavke, da je za izvršitev očitanega kaznivega dejanja odločilnega pomena izključno vnos osebne identifikacijske številke ter, da bi zato moralo biti v opisu dejanja pod točko II/2 točno navedeno kdo izmed obsojencev je vnesel številko pri uporabi plačilne kartice. Takšno stališče zagovornika ni pravilno, saj za izvršitev očitanega kaznivega dejanja ni ključnega pomena le uporaba plačilne kartice in vnos osebne identifikacijske številke, ampak tudi druga ravnanja. Plačilo blaga na bencinskem servisu že samo po sebi vključuje tudi predhodno točenje goriva in v končni fazi vožnjo vozilo na in z bencinskega servisa. Za vsa navedena ravnanja se obsojencema očita, da sta jih storila skupaj in predvsem po predhodnem dogovoru. To pomeni, da sta obsojenca z vidika funkcionalne teorije oblasti nad dejanjem izpolnila vse predpostavke sostorilstva.

V prvi vrsti njun dogovor za izvršitev dejanja kaže na skupni načrt oziroma skupno odločitev za dejanje. Poleg tega sta v času izvršitve dejanja delovala skupno, ravnanja obeh pa so omogočala obladovanje dogajanja. Tako je iz pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja razvidno, da je bil ravno obsojeni M. K. tisti, ki se je z L. R. dogovoril, da mu bo slednji priskrbel vozilo s prikolico in cisterno, prav tako pa sta oba obsojenca natakala gorivo. Glede na to, da sta obsojenca uresničevala zakonske znake kaznivega dejanja, hkrati pa je izkazana subjektivna komponenta sostorilstva, ki se kaže v skupnem dogovoru za izvršitev kaznivega dejanja, vprašanje kdo izmed njiju je vnesel osebno identifikacijsko številko plačilne kartice ni odločilnega pomena. Kot takšno ne terja jasne razmejitve že v opisu dejanja, zato uveljavljana kršitev kazenskega zakona ni podana. V preostalem pa navedbe zahteve, da sodba nima razlogov o vlogi obsojenca ter o tem, kdo je plačal blago oziroma uporabil kartico, predstavljajo uveljavljanje nedovoljenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Zagovornik namreč graja dokazno oceno sodišča prve stopnje v oseminpetdeseti točki obrazložitve, da sta oba obsojenca razpolagala s plačilno kartico in dokazno oceno v devetinpetdeseti točki obrazložitve, da se je na bencinskem servisu v kritičnem času poleg obsojenega S. Z. nahajal tudi M. K. Nenazadnje tovrstna graja dokazne ocene sodišča s strani zagovornika že sama po sebi kaže na to, da sodba o teh vprašanjih ima razloge, zato o kršitvi določb postopka ni mogoče govoriti.

12. Zagovorniki obeh obsojencev v zahtevah uveljavljajo kršitev kazenskega zakona, ki jo utemeljujejo z navedbami, da sta sodišči očitana ravnanja nepravilno kvalificirali. Zatrjujejo, da sta obsojenca blago plačala s plačilno kartico njegovemu dotedanjemu lastniku družbi P., d. d., zato ni mogoče govoriti o protipravni prilastitvi tuje premične stvari. Hkrati dodajo, da družba P., d. d. z dejanjem ni bila oškodovana. Šele v primeru, ko obsojenca blaga ne bi plačala družbi P., d. d. bi bilo po oceni zagovornikov mogoče govoriti o protipravni prilastitvi oziroma uresničitvi zakonskih znakov tatvine. Zagovorniki obsojenih pojasnjujejo, da bi bilo v obravnavani zadevi mogoče govoriti kvečjemu o goljufiji.

13. Strokovna literatura glede vprašanja razmejitve med kaznivim dejanjem tatvine in goljufije pri odtujitvi plačilnih kartic ter njihovi nadaljnji uporabi ni povsem enotna. Iz starejše literature izhaja, da tatvina hranilnih knjižic na prinositelja predstavlja kaznivo dejanje tatvine, medtem ko v primeru prilastitve hranilne knjižice na ime, storilec šele s ponareditvijo dvižnega listka stori kaznivo dejanje goljufije. V takšnem primeru je odtujitev hranilne knjižnice le pripravljalno dejanje za kaznivo dejanje goljufije.

14. Plačilna kartica je primerljiva s hranilno knjižico na ime, saj je na njej naveden imetnik, ki jo ima tudi edini pravico uporabljati. Vendar v situaciji, ko gre za plačevanje na različnih plačilnih avtomatih (ali bankomatih), kot je bilo to v obravnavani zadevi, plačilna kartica na ime omogoča vsakokratnemu prinositelju, ki ima njeno osebno identifikacijsko številko, da z njo tudi izvede plačilo. To pomeni, da kljub temu, da gre za plačilni instrument na ime, se le-ta po svoji vsebini približuje instrumentu, ki funkcionira na prinositelja. Na podlagi navedenega je mogoče zaključiti, da gre pri odtujitvi plačilne kartice, kjer storilec pridobi tudi osebno identifikacijsko številko in v nadaljevanju opravi dvig ali nakup blaga, za protipraven prenos oziroma odvzem denarja iz sfere oškodovanca v premoženjsko sfero storilca, torej za uresničitev zakonskih znakov kaznivega dejanja tatvine in ne goljufije. Ključna razlikovalna okoliščina med tem kaznivima dejanja je v soglasju oškodovanca. Pri kaznivem dejanju goljufije oškodovanec zaradi zmote v katero ga spravi storilec, v trenutku prenosa, soglaša s spremembo posesti na denarju, blagu ali pravicah. Povedano drugače, v takšni situaciji se oškodovanec, zaradi zmote v katero ga je spravil storilec, strinja s prenosom določenih stvari izven svoje premoženjske sfere. V primeru tatvine pa o takšnem soglasju ni mogoče govoriti. Slednje velja tudi za obravnavano situacijo, saj imetnik plačilne kartice oziroma oškodovanec ne pristaja na izgubo dela premoženja, kljub temu, da banka, trgovec, ali drug posrednik storilcu izda blago ali gotovino.

15. Novejša strokovna literatura problematizira stališče, da gre pri dvigih denarja z uporabo tuje bančne kartice proti volji njenega imetnika, za tatvino. Vendar hkrati dodaja, da je pri dvigih na bankomatih povzročitev zmote mogoča, saj med storilcem in banko pride do komunikacije, medtem ko v primerih točenja goriva na samopostrežnem bencinskem servisu, kot je bilo v obravnavani zadevi, takšne komunikacije ni.

Ne glede na ločnico, ki jo avtorji Velikega znanstvenega komentarja Posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1) skušajo potegniti med dvigi na bankomatu in plačilih pri točenju na samopostrežnih bencinskih servisih, gre po presoji Vrhovnega sodišča v tovrstnih primerih za uresničitev zakonskih znakov tatvine.

16. V dosedanji sodni praksi je Vrhovno sodišče dvige gotovine z bankomatov s pomočjo odtujenih bančnih kartic opredeljevalo kot tatvine storjene na vdoren način, torej po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1.

V obravnavani zadevi glede na opis dejanja in navedbe v zahtevah ni videti razumnega razloga za odstop od ustaljene sodne prakse, kljub temu, da sta sodišči nižje stopnje dejanje nepravilno pravno opredelili kot temeljno obliko tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1. Takšna presoja temelji na tem, da je uporaba tuje plačilne kartice na avtomatiziranih plačilnih napravah bencinskih servisov obsojencema omogočila pridobitev tujih premičnih stvari - blaga. Zagovorniki sicer zatrjujejo, da ni šlo za tuje stvari, saj sta jih obsojenca veljavno plačala družbi P., d. d., vendar pa navedeno ne drži. Na uresničitev zakonskega znaka tuje stvari namreč ne vpliva oseba, ki ima v trenutku izvršitve dejanja stvar v fizični oblasti.

Prav tako sta obsojenca uresničila zakonski znak odvzema stvari, kljub temu, da jima je družba P., d. d. blago prepustila. Pri razlagi zakonskega znaka odvzema je namreč treba izhajati iz namena dobrine, ki se jo s tem kaznivim dejanjem varuje, to pa je izvrševanje oblasti nad premoženjem. Oblast nad premoženjem do katerega se dostopa s plačilnimi karticami lahko ima le imetnik plačilne kartice, kljub temu, da je v kritičnem času v posesti druge osebe. Plačilna kartica predstavlja ključni element, ki omogoča izvrševanje oblasti oziroma instrument s pomočjo katerega se razpolaga z določenimi denarnimi sredstvi oziroma premoženjem. Zato se le imetniku plačilne kartice z njeno odtujitvijo in nakupom blaga ali dvigi gotovine odvzame oblast nad tem delom premoženja, ki nato preide v premoženjsko sfero storilca kaznivega dejanja. Hkrati oškodovanec s takšnim načinom izgube oblasti nad stvarjo ne soglaša, zato je mogoče odvzem opredeliti kot protipraven. V obravnavani zadevi sta zato obsojenca z očitanimi ravnanji uresničila zakonske znake očitanega kaznivega dejanja, kar pomeni, da uveljavljana kršitev kazenskega zakona ni podana.

17. Zagovorniki uveljavljajo kršitev določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ki jo utemeljujejo z navedbami, da je izrek sodbe nejasen in sam s seboj v nasprotju, saj družba P., d. d. ni bila oškodovana, ker je dobila plačano blago. V tem delu so navedbe zagovornikov utemeljene. Kljub temu, da iz opisa dejanja izhajajo zakonski znaki kaznivega dejanja, pa je izrek sodbe kot celota nejasen in nerazumljiv. Iz opisa dejanja namreč izhaja, da sta obsojenca na neugotovljen način prišla do plačilne kartice, ki je bila v lasti družbe V., d. d. in nato bodisi skupaj, bodisi posamično, izvedla več plačil, zaradi česar sta si prilastila blago po računih družbe P., d. d. V nadaljevanju izreka je družbi V., d. d. priznan tudi premoženjskopravni zahtevek. Takšen izrek sodbe in opis dejanja kot celota lahko vodita v zaključek, da sta oškodovani obe družbi, saj navedba, da sta si obsojenca prilastila blago po računih družbe P., d. d. omogoča sklepanje, da je bila oškodovana tudi omenjena družba, kar pa seveda ne drži. Z opisanimi ravnanji je lahko bila oškodovana le družba V., d. d., medtem ko izpostavljanje prilastitev blaga po računih družbe P., d. d. vnaša določeno mero nejasnosti v opis dejanja o tem, katera družba je bila oškodovana. Izrek sodbe sodišča prve stopnje je zato nejasen in tudi sam s seboj v nasprotju, kot to utemeljeno opozarjajo zagovorniki. Kolikor bi bil opis dejanja v tem delu povsem določen, bi izključeval vsakršno možnost interpretacije, za katero se sicer skozi celotno vsebino zahtev zavzemajo zagovorniki, in sicer da je prišlo do veljavne izročitve blaga obsojencema s strani družbe P., d. d. Glede na izpostavljeno nejasnost v opisu dejanja, kjer je večkrat poudarjena protipravna prilastitev blaga "po računih družbe P., d. d.", čeprav je obenem premoženjskopravni zahtevek priznan družbi V., d. d., je izpodbijana pravnomočna sodba obremenjena s kršitvijo določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

18. Zagovornik obsojenega M. K. zatrjuje, da sodba sodišča prve stopnje nima razlogov o oškodovanju oziroma o dejanski in pravni podlagi nastanka škode, zaradi česar naj bi bila prilastitev blaga protipravna. Tudi v tem delu je zahteva za varstvo zakonitosti utemeljena. Nobena izmed sodb sodišč nižje stopnje namreč nima razlogov o vprašanju oškodovanja družbe V., d. d. Sodba sodišča prve stopnje zgolj v sedemindvajseti in osemindvajseti točki obrazložitve navaja, da je bila plačilna kartica P. last družbe V., d. d. V nadaljevanju obrazložitve sodbe pa sodišče razlogov o oškodovanju omenjene družbe ne podaja, ampak ves čas govori o protipravni prilastitvi po računih družbe P., d. d. Poleg tega razlogi prvostopenjske sodbe o vprašanju oškodovane družbe tudi niso enoznačni, saj je z nenehnim navajanjem računov družbe P., d. d. ustvarjena določena mera nejasnosti, ki lahko vodi v sklepanje, da je omenjena družba tudi dejansko oškodovana. Hkrati pa sodba nima razlogov o oškodovanju družbe V., d. d., ki je bil priznan premoženjskopravni zahtevek in o tem, zakaj je odtujitev njene kartice vodila v oškodovanje te družbe. Glede na navedeno je utemeljen očitek o kršitvi določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

19. Zagovorniki obsojenega S. Z. glede kaznivega dejanja tatvine registrskih tablic navajajo, da je bilo dejanje obsojencu pripisano zgolj na podlagi površnega sklepanja, brez dokazov in indicev. S takšnimi navedbami zagovorniki izpodbijajo dokazno oceno sodišč nižje stopnje in na ta način uveljavljajo nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. V pravnomočno ugotovljeno dejansko stanje posegajo tudi s trditvami, da izvedenec ni bil strokonjak s področja antorpologije, zato na posnetkih ni mogel prepoznati obsojenca. Nenazadnje zagovorniki navajajo, da je odločba o kazni posledica nepravilnega vrednotenja ugotovljenih obteževalnih in olajševanih okoliščin. S tovrstnimi navedbami izpodbijajo presojo olajševalnih in obteževalnih okoliščin in s tem uveljavlja pritožbeni razlog iz prvega odstavka 374. člena ZKP, ki ga v zahtevi za varstvo zakonitosti ni dovoljeno uveljavljati.

20. Glede na ugotovljeni bistveni kršitvi določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, je Vrhovno sodišče v celoti ugodilo zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenega M. K. in deloma ugodilo zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornikov obsojenega S. Z. ter izpodbijano pravnomočno sodbo v točkah I/1 in II/2 sodbe, v skladu s prvim odstavkom 426. člena ZKP, razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

21. Glede na to, da je Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavilo, ni presojalo preostalih zatrjevanih kršitev določb postopka, kolikor so se nanašale na razveljavljeni del sodbe.

22. Vrhovno sodišče je glede kaznivega dejanja pod točko III/3 izreka pravnomočne sodbe na podlagi 425. člena ZKP zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornikov obsojenega S. Z. zavrnilo in v skladu z načelom konsekutivnega odločanja temu obsojencu namesto določene kazni izreklo kazen zapora v enakem trajanju.

Sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 228/2007 z dne 28. 6. 2007, I Ips 40040/2011 z dne 16. 3. 2017, I Ips 59294/2012 z dne 18. 6. 2015, I Ips 20253/2014 z dne 12. 7. 2018 in številne druge.

Sodbi Vrhovnega sodišča RS I Ips 26606/2016 z dne 10. 10. 2019 in I Ips 9199/2012 z dne 15. 1. 2015.

Mitja Deisinger: KAZENSKI ZAKONIK S KOMENTARJEM, Posebni del, GV Založba, Ljubljana, 2002; str. 365.

Karin Merc v: Veliki znanstveni komentar Posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), uredniki Damjan Korošec, Katja Filipčič, Stojan Zdolšek; 2. knjiga, Uradni list RS in Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana, 2019; str. 435.

Sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 98/2004 z dne 31. 5. 2005, I Ips 426/2006 z dne 19. 4. 2007, I Ips 218/2007 z dne 6. 3. 2008 in I Ips 20437/2010.

Karin Merc v: Veliki znanstveni komentar Posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), uredniki Damjan Korošec, Katja Filipčič, Stojan Zdolšek; 2. knjiga, Uradni list RS in Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, Ljubljana, 2019; str. 426.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 205, 205/1-1, 211, 211/1.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 371, 371/1-11.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.