VSRS Sodba I Ips 21931/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-27

Branko Masleša (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Mitja Kozamernik, dr. Mile Dolenc

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

pravica do sodnega varstva - pravica do nepristranskega sojenja - dvom v nepristanskost - videz nepristranskosti - prekluzija - kaznivo dejanje nasilja v družini - zakonski znaki kaznivega dejanja - konkretizacija navedb

Ne glede na časovno omejenost uveljavljanja pravice do nepristranskega sojenja po Zakonu o kazenskem postopku stranka s svojimi navedbami v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti, da so podane okoliščine, ki vzbujajo upravičen dvom, da sodnik ali sodišče ni bilo nepristransko, ne more biti prekludirana, če je za okoliščine, ki se nanašajo na morebitno nepristranskost sodišča ali posameznega sodnika, ki je sodil v zadevi, izvedela šele potem, ko je prejela sodbo.

Dejstvo, da je oškodovanec določen čas reševal zadeve iz pristojnosti okrajnega sodišča, ki ima sedež v isti stavbi kot pristojno sodišče, samo po sebi ne pomeni, da so bili običajni kolegialni odnosi preseženi. Da bi temu bilo tako, iz podatkov spisa in navedb vložnika v zahtevi ne izhaja. To ni izkazano niti za sodnika, ki sta v obravnavani zadevi odločala, še manj pa za vse sodnike pristojnega sodišča. Pri tem je na vložniku zahteve, da ustrezno substancira konkretne okoliščine, s katerimi utemeljuje svoje trditve, tej zahtevi pa v konkretnem primeru ni zadostil.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v ZT je s sodbo z dne 25. 9. 2014 M. S. spoznalo za krivega storitve kaznivih dejanj nasilja v družini po prvem odstavku 191. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi po četrtem odstavku 299. člena KZ-1, oboje v zvezi s tretjim odstavkom 29. člena KZ-1. Za kaznivo dejanje nasilja v družini mu je določilo kazen eno leto in en mesec zapora, za kaznivo dejanje preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi kazen eno leto in šest mesecev zapora, na podlagi prvega odstavka 59. člena KZ-1 mu je preklicalo pogojno obsodbo Okrožnega sodišča Novem mestu I K 31960/2011 z dne 23. 9. 2011 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 31960/2011 z dne 29. 2. 2012, v kateri mu je bila določena enotna kazen eno leto in deset mesecev zapora, ter mu na podlagi 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen štiri leta zapora. Obsojenca je oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenčev zagovornik, kot uvodoma navaja, zaradi kršitev 22. in 23. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP), bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in kršitev kazenskega zakona. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi ter izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe ali izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

3. O tej zahtevi za varstvo zakonitosti je Vrhovno sodišče že odločalo s sodbo z dne 8. 10. 2015, ki jo je Ustavno sodišče Republike Slovenije razveljavilo z odločbo Up-988/15-11 z dne 12. 4. 2018 in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v ponovno odločanje. Ustavno sodišče v navedeni odločbi ugotavlja, da vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja dva sklopa očitkov v zvezi z zatrjevano kršitvijo pravice do nepristranskega sojenja, in sicer 1. glede oškodovančevega službovanja na Okrajnem sodišču v XY in 2. glede njegovega službovanja v ZT, Vrhovno sodišče pa se je opredelilo le do prvega sklopa očitkov, do navedb o vplivu oškodovančevega dela na Okrajnem sodišču v ZT pa se ne, niti jih ni zavrnilo kot materialno neizčrpane.

4. Vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti sodišču prve stopnje očita kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave in 6. člena EKČP. Očitek utemeljuje z dejstvom, da je v predmetnem postopku kot oškodovanec nastopal sodnik, ki je služboval na Okrajnem sodišču v XY, ki sodi pod okrožje Okrožnega sodišča v ZT, ki je kot pristojno na prvi stopnji odločalo v zadevi. Pri tem navaja, da je na obstoj okoliščin, ki vzbujajo dvom v nepristranskost, prva opozorila preiskovalna sodnica, ki je podala predlog za prenos pristojnosti. Utemeljenost predloga sodnice pa po presoji vložnika potrjuje tudi predlog sodnice Okrajnega sodišča v ZT v drugi kazenski zadevi

, v katerem je sodnica B. B. navedla, da se sodniki že zaradi dela znotraj istega okrožja med seboj dobro osebno poznajo in srečujejo ob izobraževanjih in praznovanjih ter zaradi osebnih poznanstev prihaja tudi do kolegialnih telefonskih stikov med sodniki. A. A. pa je določen čas reševal tudi zadeve iz pristojnosti Okrajnega sodišča v ZT, kjer je vodil obravnave, zaradi česar so bila srečanja še pogostejša. Glede na te navedbe sodnice B. B. je po prepričanju vložnika zahteve zagotovo prihajalo do pogostih srečanj med oškodovanim sodnikom in sodniki Okrajnega in Okrožnega sodišča v ZT, saj se sodišči nahajata v isti stavbi. Pri tem pojasnjuje, da teh novih navedb ni podal že v pritožbi, saj se je z njimi seznanil šele po 30. 1. 2015.

5. Pravico do nepristranskega sojenja zagotavlja prvi odstavek 23. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustave) ter 6. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP). Ustava v prvem odstavku 23. člena določa, da ima vsakdo pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih ter o obtožbah proti njemu brez nepotrebnega odlašanja odloča neodvisno, nepristransko in z zakonom ustanovljeno sodišče. Pravica do nepristranskega sojenja je urejena v ZKP na različnih mestih. ZKP ureja izključitev sodnika iz sojenja v konkretni zadevi z institutoma prenosa krajevne pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče (34. in 35. člen ZKP) ter z izločitvijo sodnika (39. do 44. člen ZKP). ZKP v 39. členu določa, kdaj sodnik zaradi določenih objektivnih ali subjektivnih okoliščin ne bi mogel biti nepristranski v konkretni zadevi, zaradi česar mora biti izločen iz opravljanja sodniške dolžnosti v tej zadevi. Razloge, zaradi katerih sodnik ne more sodelovati pri odločanju v konkretnem primeru je mogoče razvrstiti v dve temeljni skupini: izključitveni razlogi iz 1. do 5. točke 39. člena ZKP, ki jih zakon našteva taksativno, in odklonitveni razlogi iz 6. točke 39. člena ZKP. Slednji v zakonu niso taksativno našteti, ampak so opredeljeni z generalno klavzulo, torej, če so podane okoliščine, ki vzbujajo dvom o sodnikovi nepristranskosti. Pri tem se videz nepristranskosti v svojem bistvu nanaša na generalno klavzulo, ki opredeljuje odklonitvene razloge. Pravica predlagati izločitev sodnika pa je z določbo drugega odstavka 41. člena ZKP časovno omejena. Omejeno je tudi uveljavljanje kršitve pravice do nepristranskega sojenja v pritožbi. 384. člen ZKP namreč določa, da se sme pritožnik na kršitev zakona iz 2. točke prvega odstavka 371. člena ZKP sklicevati samo, če na kršitev ni mogel opozoriti med glavno obravnavo ali če je nanjo opozoril, pa je sodišče ni upoštevalo.

6. Ne glede na časovno omejenost uveljavljanja pravice do nepristranskega sojenja po Zakonu o kazenskem postopku, pa stranka s svojimi navedbami v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti, da so podane okoliščine, ki vzbujajo upravičen dvom, da sodnik ali sodišče ni bilo nepristransko, ne more biti prekludirana, če je za okoliščine, ki se nanašajo na morebitno nepristranskost sodišča ali posameznega sodnika, ki je sodil v zadevi, izvedela šele potem, ko je prejela sodbo. Namen časovne omejenosti možnosti uveljavljanja kršitve navedene pravice je namreč v preprečitvi zavlačevanja postopka s tem, da bi stranka bila pasivna in bi šele ob zanjo morebitno neugodnem zaključku postopka uveljavljala navedene kršitve, na katere prej ne bi opozorila. Zlorabo pravice v postopku pa zadostno preprečuje zakonski pogoj, da morajo stranke zahtevati izločitev takoj, ko izvedo za okoliščine. V primerljivih procesnih situacijah, ko torej stranka obstoja odklonitvenih razlogov za izločitev sodnika oziroma razlogov za prenos pristojnosti ni uveljavljala v za to zakonsko predvidenih rokih, je Vrhovno sodišče v svojih sodbah

že navedlo, da je zakonske določbe tudi z vidika pravice do nepristranskega sojenja potrebno razlagati ustavnoskladno. Zakon je treba razlagati tako, da bo posamezniku jamčil pravico, da o njegovih pravicah in dolžnostih oziroma obtožbah proti njemu v sodnem postopku odloča nepristranski sodnik. Zato tudi določbe drugega odstavka 41. člena ZKP ni mogoče razumeti tako, da stranka izločitve iz razloga po 6. točki prvega odstavka 39. člena ZKP ne bi mogla zahtevati kasneje, če bi za razlog izvedela šele tedaj.

7. V obravnavani zadevi vložnik zahteve zatrjuje, da je za okoliščino, da je oškodovanec A. A. služboval tudi na Okrajnem sodišču v ZT, izvedel šele po 30. 1. 2018, kar izhaja iz dohodnega žiga Okrajnega sodišča v ZT. Kot izhaja iz podatkov kazenskega vpisnika v zadevi I K 49952/2014 je sodnica B. B. predlog za prenos pristojnosti, na katerega se v zahtevi sklicuje vložnik, podala dne 2. 12. 2014, o njem je bilo odločeno 13. 1. 2015, sklep pa je Okrajno sodišče v ZT prejelo 30. 1. 2015. Iz navedenega je mogoče sklepati, da se je vložnik zahteve z okoliščino, ki jo je sodnica B. B. navedla v predlogu za prenos pristojnosti, da je oškodovani sodnik A. A. določen čas reševal tudi zadeve iz pristojnosti Okrajnega sodišča v ZT, res seznanil šele po prejemu sklepa o zavrnitvi prenosa pristojnosti. Vendar pa pri tem ne gre spregledati, da bi se vložnik zahteve z navedeno okoliščino lahko seznanil tudi na drug način, in sicer bi lahko vpogledal v javno dostopen letni razpored dela sodišča ali pa v javno objavljene razporede glavnih obravnav, kar je od obsojenca in predvsem njegovega zagovornika ob dvomu v nepristranskost sojenja upravičeno pričakovati. Ob opustitvi takšnega ravnanja pa po presoji Vrhovnega sodišča obramba ni izkazala zadostne in potrebne skrbnosti, da bi za okoliščine, ki jih uveljavlja šele v zahtevi za varstvo zakonitosti, izvedela in jih uveljavljala že v za to zakonsko določenem roku. Poleg tega pa, kot bo obrazloženo v nadaljevanju te sodbe, očitek kršitve pravice do nepristranskega sojenja oziroma sodišča tudi ni utemeljen.

8. Iz pravice do nepristranskega sojenja po prvem odstavku 23. člena Ustave izhaja zahteva, da sodnik s stranko ali spornim predmetom ne sme biti povezan tako, da bi to lahko povzročilo upravičen dvom, da v sporu ne more več odločati objektivno, nepristransko in z izključnim upoštevanjem pravnih kriterijev. Nepristranskost sodnika je zagotovljena s tem, da pri njem niso podane takšne okoliščine, ki bi pri razumnem človeku vzbujale upravičen dvom, da o zahtevi ne bo mogel odločati nepristransko (tako imenovani subjektivni videz nepristranskosti). Iz pravice do nepristranskega sojenja pa izhaja tudi zahteva, da sodišče pri ravnanju v konkretni zadevi ustvarja oziroma ohrani videz nepristranskosti (tako imenovani objektivni videz nepristranskosti). Nepristranskost sodnikov kot nosilcev sodne funkcije na posameznih sodiščih je treba ocenjevati tudi po zunanjem izrazu, torej po tem, kako lahko pristranskost oziroma nepristranskost sodnikov razumejo stranke v postopku in kako se razume v očeh javnosti. Ni dovolj, da sodišče v postopku odloča nepristransko. Sodišče mora biti sestavljeno tako, da ne obstajajo nikakršne okoliščine, ki bi vzbudile dvom o videzu nepristranskosti sodnikov. Za zagotavljanje objektivnega videza nepristranskosti sodišča je poleg zagotavljanja jamstev v postopku pomembno tudi odstranjevanje okoliščin, ki bi pri razumnem človeku vzbudile upravičen dvom o sodnikovi nepristranskosti. V zvezi s tem je še posebej pomembno zaupanje, ki ga morajo vzbujati odločitve sodišč v demokratični družbi in javnosti.

9. Tudi v skladu s sodno prakso Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) se za presojo nepristranskosti uporablja subjektivno-objektivni test. Pri subjektivnem testu gre za ugotavljanja osebnega prepričanja ali interesa odločujočega sodnika, ki pa sama po sebi ne zadošča, saj je kršitev pravice do nepristranskega sodišča iz prvega odstavka 6. člena EKČP podana že, če sodišče ne zadosti zahtevam po objektivni nepristranskosti. Pri objektivni nepristranskosti je po ustaljeni praksi ESČP treba ugotoviti, ali je sodnik v postopku zagotavljal zadostna jamstva, ki bi izključevala kakršenkoli legitimen dvom glede obstoja osebnega prepričanja ali interesa sodnika, oziroma ali poleg osebnega ravnanja obstajajo kakšne druge predvidljive okoliščine, ki bi lahko povzročile dvom o nepristranskosti sodnika.

Pri odločanju ESČP je pomemben predvsem videz nepristranskosti. V zadevi

z dne 9. 2. 2012 je ESČP izrecno presodilo, da ne glede na to, da je sodba morda res pravična in nepristranska, mora biti to tudi na navzven jasno razvidno. Ni dovolj, da sodišče pravično odloči, ampak mora biti odločitev sodišča tudi dojeta kot pravična.

Pri tej presoji je stališče pritožnika, ki zatrjuje pristranskost sodnika, pomembno, a ne odločilno, saj mora biti dvom o pristranskosti sodnika objektivno utemeljen. Po drugi strani, pa četudi ima videz določeno težo, ni odločilen sam po sebi. Pogosto je treba pogledati onkraj videza in se osredotočiti na dejansko situacijo. Da se lahko ugotovi, ali so pritožnikovi strahovi glede nepristranskosti objektivno utemeljeni, je treba videz preverjati glede na objektivna dejstva, na katerih temelji.

10. Za Slovenijo, ki je majhna država z velikim številom razmeroma majhnih sodišč, sta z vidika zagotavljanja nepristranskosti sojenja relevantni odločbi ESČP

Mitrov proti Nekdanji jugoslovanski Republiki Makedoniji

z dne 2. 6. 2016. Njuno bistvo je, da lahko tesna (kolegialna) razmerja, ki se med zaposlenimi vzpostavijo na majhnem sodišču, resno okrnijo (objektivni) videz nepristranskosti sojenja in v nekaterih primerih terjajo celo prenos krajevne pristojnosti na drugo sodišče.

11. Kriterije, ki sta jih izoblikovali ESČP in Ustavno sodišče pri svoji presoji dosledno upošteva tudi Vrhovno sodišče. V konkretnem primeru vložnik zahteve kršitev pravice do nepristranskega sodišča utemeljuje s kršitvijo objektivnega vidika nepristranskosti. Dvom v nepristranskost sodišča utemeljuje z dejstvom, da sta sodnika Okrožnega sodišča v ZT sodila v kazenskem postopku zaradi kaznivega dejanja, izvršenega proti sodniku Okrajnega sodišča v XY, ki spada pod okrožje v tej zadevi pristojnega sodišča. Dvom v videz nepristranskosti je po vložnikovem mnenju utemeljen s tem, da se sodniki zaradi dela znotraj istega okrožja med seboj dobro osebno poznajo ter srečujejo na izobraževanjih in praznovanjih, zaradi osebnih poznanstev pa prihaja tudi do kolegialnih telefonskih stikov med njimi. V obravnavanem primeru to še toliko bolj velja, ker je oškodovani sodnik določen čas reševal tudi zadeve iz pristojnosti Okrajnega sodišča v ZT, kjer je tudi vodil obravnave in so tako bila srečanja še pogostejša, saj se to sodišče nahaja v isti stavbi kot Okrajno sodišče v ZT.

12. V skladu z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča znanstva, tako med sodniki, kot tudi med sodniki in strankami postopka, ki temeljijo na opravljanju njihovega poklica in predstavljajo kolegialne odnose, običajne med člani pravniškega poklica, niso tehten razlog za prenos krajevne pristojnosti posameznega sodišča in tako tudi ne pomenijo kršitve pravice do nepristranskega sojenja. Vendar pa takšno stališče Vrhovnega sodišča ne odvezuje dolžnosti, da v vsakem posamičnem primeru skrbno presodi, ali je odnos med zaposlenimi takšne narave in stopnje, da bi utegnil vzbuditi dvome v nepristranskost sojenja na tem sodišču.

Če namreč odnosi med udeleženci postopka presegajo okvire običajnih kolegialnih odnosov, lahko ti predstavljajo okoliščine, zaradi katerih bi bil podan razumen dvom v nepristranskost sodnika.

S pavšalnimi navedbami o osebnih poznanstvih med oškodovancem in sodniki pristojnega sodišča, o njihovih srečanjih na izobraževanjih in praznovanjih in kolegialnih telefonskih stikih pa ni mogoče zaključiti, da bi bili ti okviri preseženi.

V fazi vlaganja izrednega pravnega sredstva zahteve za varstva zakonitosti pa dispozitivnost strankam nalaga, da natančno navedejo razloge oziroma okoliščine, ki opredeljujejo in utemeljujejo uveljavljeno kršitev zakona oziroma konkretizirajo in substancirajo razloge, iz katerih je pravno sredstvo vloženo, kar je nujen pogoj za to, da sodišče lahko preizkusi utemeljenost zahteve (prvi odstavek 424. člena ZKP). Zgolj s posplošenimi trditvami o medsebojnih poznanstvih in kontaktih med sodniki pristojnega sodišča in oškodovancem kot sodnikom pa vložnik očitane kršitve ne utemelji. Medsebojno poznavanje sodnikov je namreč neogibno povezano z vzpostavljenimi običajnimi kolegialnimi odnosi, v katerih se sodniki zaradi narave in organizacije dela pogosto srečujejo na delovnem mestu, tako v okviru njihovega samostojnega opravljanja dela, kot tudi na skupnih sestankih in izobraževanjih.

13. Vrhovno sodišče je v svojih odločitvah že večkrat poudarilo ustavno določilo o neodvisnosti sodnikov ter njihovi vezanosti na Ustavo in zakon (125. člen Ustave). Sodniki so dolžni vselej ravnati tako, da varujejo nepristranskost in neodvisnost sojenja ter ugled sodniške službe (prvi odstavek 2. člena Zakona o sodniški službi). Sodniki morajo o pravicah in dolžnostih ter o obtožbah odločati brez nepotrebnega odlašanja, neodvisno in nepristransko (četrti odstavek 3. člena Zakona o sodiščih). Od sodnikov se utemeljeno pričakuje, da običajni hierarhični in kolegialni odnosi med sodniki na njihovo sodno odločanje ne bodo imeli vpliva. Tudi dejstvo, da je oškodovanec določen čas reševal zadeve iz pristojnosti okrajnega sodišča, ki ima sedež v isti stavbi kot pristojno sodišče, samo po sebi ne pomeni, da so bili običajni kolegialni odnosi preseženi. Da bi temu bilo tako, iz podatkov spisa in navedb vložnika v zahtevi ne izhaja. To ni izkazano niti za sodnika, ki sta v obravnavani zadevi odločala, še manj pa za vse sodnike pristojnega sodišča. Pri tem pa je ravno na vložniku zahteve, da ustrezno substancira konkretne okoliščine, s katerimi utemeljuje svoje trditve, tej zahtevi pa ni zadostil.

14. Vložnik zahteve pritožbenemu sodišču v tej zvezi očita, da se ni opredelilo do v pritožbi zatrjevane kršitve objektivnega videza nepristranskosti, da pravica do nepristranskosti sojenja ni bila zagotovljena tudi skozi oči strank in javnosti, temveč je presojalo le, ali je podana konkretna povezanost sodnikov različnih sodišč znotraj istega okrožja. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je sodišče druge stopnje v razlogih sodbe v zvezi z uveljavljano kršitvijo 23. člena Ustave in 6. člena EKČP navedlo tudi, da je Višje sodišče v Ljubljani v sklepu, s katerim je zavrnilo predlog za prenos pristojnosti, pravilno ugotovilo, da okoliščina, da je oškodovanec sodnik nižjega sodišča na območju Okrožnega sodišča v ZT, ne vzbuja dvoma v zunanji videz nepristranskosti sodišča, ki je izreklo izpodbijano sodbo. Poleg tega je ugotovilo, da Okrožno sodišče v ZT, razen v redkih primerih, niti ni instančno sodišče Okrajnemu sodišču v XY in tako ob izostanku konkretnih okoliščin ni mogoče sklepati, da so se med okrajnimi in okrožnimi sodniki istega okrožja spletli takšni odnosi, na podlagi katerih bi lahko bil videz nepristranskosti okrnjen. S tem se vložnikov očitek o neobrazloženosti sodbe sodišča druge stopnje izkaže kot neutemeljen. Kot izhaja tudi iz odločb ESČP, je potrebno videz nepristranskosti preverjati glede na objektivna dejstva, na katerih temelji. V konkretnem primeru pa so relevantne objektivne okoliščine bile ravno odnosi in povezanost sodnikov različnih sodišč znotraj okrožja Okrožnega sodišča v ZT.

15. Nadalje vložnik v zahtevi sodišču prve stopnje očita, da je ravnanje obsojenca napačno pravno kvalificiralo z obrazložitvijo, da se mu očitata le dva dogodka, pri čemer mora pri kaznivem dejanju nasilja v družini iti za neko trajnejše ravnanje storilca, podana mora biti kontinuiteta ravnanj storilca in ne za enkratno ogrozitev ali grdo ravnanje. Takšne okoliščine morajo biti ugotovljene že v izreku sodbe. Izrek sodbe je po stališču vložnika tudi pomanjkljiv glede konkretizacije zakonskega znaka spravljanje v podrejen položaj. Navaja, da zgolj kričanje in razbijanje z vrati ne more imeti za posledice podrejenosti. Očitano ravnanje obsojenca bi sodišče lahko kvalificiralo kot kaznivo dejanje grožnje po 135. členu KZ-1, ne pa kot kaznivo dejanje nasilja v družini. Sodišču druge stopnje pa v tej zvezi očita kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP in kršitev enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, ker na takšne pritožbene navedbe naj ne bi odgovorilo.

16. Navedeni očitek kršitve kazenskega zakona ni utemeljen. Opisano ravnanje obsojenca pod točko 1 izreka prvostopenjske sodbe namreč ustreza konkretizaciji zakonskih znakov kaznivega dejanja nasilja v družini. Obsojenec je dejanje izvrševal najmanj od februarja 2014 do 25. 5. 2014, in sicer se je do mame žaljivo obnašal, jo zmerjal, ponoči razbijal z vrati in jo prebujal, pri čemer sta opisana dva konkretna dogodka, ko je bil do nje tudi fizično nasilen. S takšnim ravnanjem je obsojenec mamo poniževal, jo žalil, kratil njeno mirno življenje in jo spravljal v strah, zaradi česar je bila v skupnosti z njim v podrejenem položaju. Glede na navedeno ni mogoče pritrditi navedbam vložnika v zahtevi, da se obsodba za kaznivo dejanje nasilja v družini nanaša zgolj na dva konkretna dogodka. Obsojencu se tudi ni očitalo zgolj razbijanje z vrati in kričanje kot skuša v zahtevi prikazati vložnik. Neutemeljen je tudi očitek, da se višje sodišče do tega pritožbenega očitka ni opredelilo, saj kot izhaja iz 6. točke sodbe pritožbenega sodišča, to ugotavlja, da je opis kaznivega dejanja v obtožnici, ki je povzet v izreku izpodbijane sodbe in tudi dokazni postopek prvostopenjskega sodišča, obsojencu docela omogočil učinkovito obrambo ter da pomanjkljivosti, kot jih vidi pritožnik, niso podane.

17. Neutemeljen je tudi očitek, da je opis kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi nekonkretiziran, saj iz 2. točke izpodbijane sodbe ne izhaja, v katerih sodnih postopkih naj bi oškodovani sodnik sodil obsojencu in niso navedena ravnanja oškodovanega sodnika, zaradi katerih naj bi se mu obsojenec maščeval. Opis kaznivega dejanja maščevanja uradni osebi po četrtem odstavku 299. člena KZ-1

v 2. točki izreka izpodbijane sodbe je tudi po presoji Vrhovnega sodišča dovolj konkretiziran. V izreku je dejanje jasno krajevno in časovno opredeljeno in opisano izvršitveno ravnanje, kakor tudi njegova posledica, navedena pa je tudi zveza med grožnjami in delom oškodovanca, ki je M. S. sodil v več kazenskih postopkih. Za konkretizacijo opisa kaznivega dejanja, ki obdolžencu omogoča aktivno obrambo in omogoča spoštovanje načela

, pa podatki o številu postopkov in njihovih opravilnih številkah niso potrebni. Podatki o tem, v katerih postopkih je oškodovanec A. A. sodil obsojencu in v katerem postopku je imel obsojenec vlogo oškodovanca, pa se nahajajo v spisu. V obrazložitvi prvostopenjske sodbe je tudi navedeno, da je oškodovanec obsojenca obravnaval kot sodnik v kazenskih postopkih, v katerih je imel obsojenec položaj obdolženca, v enem postopku pa je imel položaj oškodovanca, in sicer v zvezi s prometno nesrečo, v kateri je bil hudo telesno poškodovan. V tem postopku je obsojenec tudi zahteval izločitev sodnika. Do takšnih pritožbenih očitkov se je sodišče druge stopnje opredelilo v točki 11 sodbe. S tem se kot neutemeljen izkaže tudi očitek o neobrazloženosti sodbe sodišča druge stopnje.

18. Tudi očitek, da je podano nasprotje med izrekom in obrazložitvijo sodbe, ker iz izreka sodbe izhaja, da naj bi bile obsojenčeve grožnje po maščevanju povezane z delom oškodovanca, ki je sodil obsojencu v več postopkih, obsojenec pa je izrecno pojasnil, da ga moti le vodenje postopka v zadevi I K 20837/2010, je neutemeljen. Kot že navedeno, število postopkov, ki jih je oškodovanec vodil zoper obsojenca, v zadevi ni bistveno oziroma ta podatek ne predstavlja odločilnega dejstva, očitana kršitev pa je lahko podana le, če je ugotovljeno nasprotje o odločilnem dejstvu. Pritožbeno sodišče pa se je do tega pritožbenega očitka opredelilo v 11. točki sodbe, zato tudi očitana kršitev neobrazloženosti sodbe sodišča druge stopnje v tej zvezi ni podana.

19. Kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP vložnik uveljavlja še z zatrjevanjem, da je izrek sodbe nerazumljiv, ker so v njem navedene besede v tujem jeziku, njihov pomen pa ni obrazložen niti v obrazložitvi sodbe. Tako ni prevedena beseda „gamad“, ki bralcu, ki ni iz belokranjskega območja, ni znana, pri čemer pa višje sodišče pri prevodu besede ni pojasnilo, na kateri spletni strani je prevod dostopen. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je na takšen očitek ustrezno odgovorilo že višje sodišče, ki je v 12. točki sodbe pojasnilo, da se na belokranjskem območju beseda „gamad“ uporablja kot žaljivka, je izraz podcenjevanja in pomeni „mrčes“. Dejstvo, na kateri spletni strani je prevod navedene besede dostopen, pa za razumevanje besede ni pomembno, ob tem ko obramba ne zatrjuje, da bi bil prevod napačen. Bistveno je, da je ta beseda bila znana obsojencu. Vložnik navaja, da bralcu, ki ni iz XY, ta beseda ni znana, pri čemer pa obsojenec živi ravno na tem območju in jo je tudi on sam izrekel.

20. Vložnik izpodbija še neprimernost kazenske sankcije in v tej zvezi sodiščema prve in druge stopnje očita neobrazloženost sodb. Tako navaja, da je sodišče pri izreku kazni premalo upoštevalo dejstvo, da je bila prištevnost obsojenca ob storitvi kaznivih dejanj bistveno zmanjšana in da je tudi glede na izrečeno sankcijo v drugi kazenski zadevi izrek zaporne kazni neprimeren, še toliko bolj, ker je neobrazložen.

21. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je odločitev o izbiri in odmeri kazenske sankcije sodišče prve stopnje ustrezno obrazložilo v 22. in 23. točki sodbe. Višje sodišče pa je na očitek glede primernosti kazenske sankcije zadostno odgovorilo v 14. točki sodbe. Sodišče druge stopnje namreč ni dolžno ponavljati argumentov sodbe sodišča prve stopnje, če se z njimi strinja. Standardu obrazložitve sodišče druge stopnje zadosti tudi, če iz razlogov sodbe izhaja, da se je z navedbami pritožbe seznanilo in jih ni prezrlo. Primernost izrečene kazenske sankcije pa ni dovoljen razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

22. Vložnik zahteve sodiščema prve in druge stopnje očita še kršitev 14. člena Ustave, pri čemer navaja, da so bistveno zmanjšano prištevni storilci v neenakem položaju v primerjavi z neprištevnimi storilci glede na ureditev varnostnih ukrepov obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu in obveznega psihiatričnega zdravljenja na prostosti po 70.a in 70.b členu KZ-1. Vrhovnemu sodišču glede na to predlaga, da pred Ustavnim sodiščem sproži presojo ustavnosti določbe drugega odstavka 70.b člena KZ-1.

23. Ob pregledu pritožbe Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zatrjevana kršitev 14. člena Ustave materialno neizčrpana, saj je vložnik v pritožbi izpodbijal le primernost kazenske sankcije in predlagal izrek obveznega psihiatričnega zdravljenja na prostosti, ni pa pri tem očital kršitve, ki bi po vsebini lahko pomenila kršitev 14. člena Ustave. Poleg tega se v obravnavanem primeru sodišče za izrek varnostnega ukrepa obveznega psihiatričnega zdravljenja in varstva v zdravstvenem zavodu niti ni odločilo, temveč je bila obsojencu izrečena zaporna kazen, ki jo je obsojenec prestal.

24. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve določb kazenskega postopka niso podane, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

25. Izrek o stroških kazenskega postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP. Ker je obsojenec na prestajanju zaporne kazni in tako ne prejema dohodkov, ga je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse.

V tej zadevi poteka kazenski postopek na predlog zasebnega tožilca, odvetnika B. G., ki je v obravnavani zadevi zagovornik obsojenca, in sicer zoper obdolženca A. A. zaradi kaznivega dejanja razžalitve.

Glej sodbi I Ips 2985/2015 z dne 22. 2. 2018 in I Ips 49827/2013 z dne 6. 12. 2018.

Primerjaj npr. odločbe Ustavnega sodišča RS U-I-92/96 z dne 21. 3. 2002, Up-346/04 z dne 11. 10. 2006, Up-365/05 z dne 6. 7. 2006, Up-2422/08 z dne 1. 7. 2010, Up-185/14 z dne 28. 9. 2016 in Up-57/2014 z dne 26. 1. 2017.

z dne 22. 12. 2009 in odločbo Ustavnega sodišča Up-502/14 z dne 15. junij 2017.

Trenutno na Okrajnem sodišču v ZT sodi 11 sodnikov in enako število tudi na tamkajšnjem okrožnem sodišču.

Primerjaj sklep Vrhovnega sodišča RS I Kr 44/2018 z dne 4. 10. 2018.

Mitrov proti Nekdanji jugoslovanski Republiki Makedoniji

Podobno tudi sklep Vrhovnega sodišča RS I Kr 3140/2017 z dne 27. 3. 2019.

Kaznivo dejanje po četrtem odstavku 299. člena KZ-1 stori, kdor se uradni osebi, ki opravlja ali je opravljala dejanja v postopku o prekršku ali kazenskem pregonu, etc., ali sodi ali je sodila v kazenskem postopku, maščuje zaradi dejanj, ki jih je opravila sama ali druga uradna oseba v okviru svojih pravic, tako da je ogroženo življenje, telo, osebna varnost, etc. Storilec se uradni osebi maščuje zaradi uradnih postopkov, kot so opredeljeni v tretjem odstavku tega člena. Maščevanje pa je posledica storilčevih lastnih dejanj ali dejanj uradne osebe.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22, 23.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 39, 39/1, 41, 41/2, 371, 371/1-11, 384, 421, 421/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.