VSRS Sklep II Ips 332/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-28

mag. Nina Betetto (preds.), Jan Zobec (poroč.), dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ZEMLJIŠKA KNJIGA

izbrisna tožba - stvarna pasivna legitimacija - dediči kot sosporniki - nujno sosporništvo - pogodba o dosmrtnem preživljanju - sklepčnost tožbe - vsebina tožbenega zahtevka - ugotovitveni del tožbenega zahtevka - zmotna uporaba materialnega prava

Stranki pogodbe, ki se izpodbija z ničnostno ali izpodbojno tožbo, sta vselej enotni in zaradi zagotovitve pravice do sodelovanja v postopku tudi nujni sospornici.

Upoštevaje zakonsko besedilo prvega odstavka 243. člena ZZK-1 hkratna postavitev ugotovitvenega zahtevka ni nedopustna, vendar pa ni obvezna.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje in izpodbijani del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje se razveljavita ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za novo končno odločbo.

Dejanski okvir spora in dosedanji potek postopka

1. Tožnica, toženec in A. A. so otroci in dediči po sedaj že pokojni B. B.. Tožnica (kot preživljalka) in B. B. (kot preživljanka) sta dne 14. 7. 2000 sklenili pogodbo o dosmrtnem preživljanju opr. št. SV 1, na podlagi katere naj bi se po smrti preživljanke vknjižila lastninska pravica na ime tožnice pri nepremičnini ID znak 600 v deležu do ene polovice (dotedaj v lasti B. B.). Toženec in B. B. pa sta dne 24. 4. 2015 sklenila pogodbo o preužitku opr. št. SV 2, na podlagi katere je bila vknjižena lastninska pravica toženca pri nepremičnini ID znak 600 v deležu do ene polovice (prej v lasti B. B.).

2. Tožnica je s tožbo, vloženo po smrti B. B., zahtevala: 1) ugotovitev ničnosti pogodbe o preužitku, sklenjene med B. B. in tožencem, 2) razveljavitev iste pogodbe, 3) ugotovitev neveljavnosti vknjižbe lastninske pravice pri nepremičnini ID znak 600 v deležu do ene polovice v korist toženca, izbris take vknjižbe in vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja, tako da se znova vpiše lastninska pravica v korist prejšnje lastnice B. B., in 4) povračilo pravdnih stroškov.

3. S pripravljalno vlogo z dne 15. 2. 2016 je tožnica spremenila svoj tožbeni zahtevek tako, da ni več vseboval prve in druge točke, iz tretje točke zahtevka (izbrisne tožbe) pa je izpustila ugotovitveni del o neveljavnosti sporne vknjižbe, medtem ko je v preostalem delu (izbris vknjižbe in vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja s ponovno vknjižbo v korist prejšnje lastnice) tretja točka zahtevka ostala nespremenjena. Na glavni obravnavi dne 22. 12. 2016 je tožnica po pozivu sodišča v okviru materialnega procesnega vodstva drugič preoblikovala tožbeni zahtevek, tako da je (s prvo in drugo točko zahtevka) ponovno zahtevala tudi ugotovitev ničnosti sporne pogodbe oziroma njeno razveljavitev. Izbrisna tožba (tretja točka zahtevka) pa je ostala v enakem besedilu, kot po spremembi z dne 15. 2. 2016, torej brez ugotovitvenega dela.

4. Sodišče prve stopnje je dopustilo objektivno spremembo tožbe (II. točka izreka), zavrglo tožbo v delu, ki se je glasil na ugotovitev ničnosti pogodbe o preužitku (III. točka izreka), v preostanku pa je tožbeni zahtevek zavrnilo (I. točka izreka). Odločilo je še o pravdnih stroških (IV. točka izreka).

5. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožnice in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v I., III. in IV. točki njenega izreka ter odločilo še o pritožbenih stroških.

6. Tožnica je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo, v kateri zatrjuje bistvene kršitve določb postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Revizijskemu sodišču prvenstveno predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi; podrejeno pa predlaga razveljavitev sodb sodišč nižjih stopenj in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša revizijske stroške.

7. Revizija je bila vročena toženki, ki je v odgovoru predlagala njeno zavrnitev in priglasila stroške revizijskega postopka.

8. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da je zaradi umanjkanja ugotovitvenega dela izbrisne tožbe, tj. dela na ugotovitev neveljavnosti vknjižbe, celotna izbrisna tožba obremenjena z nesklepčnostjo, zato je zahtevek v tem delu zavrnilo. Zahtevek za ugotovitev ničnosti pogodbe o preužitku, ki je bil v razmerju do izbrisne tožbe zgolj prejudicialen, je zavrglo, saj tožnica zanj posledično ni več imela pravnega interesa. Zahtevek za razveljavitev pogodbe pa je zavrnilo zaradi zgrešene pasivne legitimacije. Menilo je, da so v pravdi za razveljavitev pogodbe, katere pogodbena stranka je bila pokojna B. B., vsi dediči po pokojnici enotni in nujni sosporniki. Tožnica bi zato morala tožiti tudi tretjega dediča A. A. in ker ni tako ravnala, je tožila napačno stranko.

9. Sodišče druge stopnje je v zvezi z zahtevkom za ugotovitev ničnost pogodbe sicer menilo, da gre za samostojen in od izbrisne tožbe neodvisen zahtevek, ter v tem delu grajalo odločitev prvostopenjskega sodišča. Hkrati pa je pritrdilo stališču glede zgrešene pasivne legitimacije za razveljavitveni zahtevek ter ga uporabilo tudi za zahtevek za ugotovitev ničnosti in za izbrisno tožbo – tudi v teh dveh primerih naj bi tožnica morala poleg toženca tožiti še A. A.. Za vse tožbene zahtevke torej velja, da bi morali biti z njim zajeti tudi dediči B. B. in so že zato neutemeljeni. Obenem je iz obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje mogoče razbrati tudi (implicitno) stališče glede oblike zahtevka izbrisne tožbe, ki naj bi moral vsebovati tako ugotovitveni del (na ugotovitev neveljavnosti vknjižbe) kot tudi dajatveni del (vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja).

Povzetek bistvenih navedb strank v revizijskem postopku

10. Revidentka nasprotuje tezi, da bi z izbrisno tožbo morala zajeti vse dediče B. B.. Po določbi četrtega odstavka 243. člena Zakona o zemljiški knjigi (v nadaljevanju ZZK-1) naj bi bila nujna sospornika samo odsvojitelj in pridobitelj, ne pa tudi univerzalni pravni nasledniki odsvojitelja v primeru njegove smrti. Slednji namreč niso sodelovali pri sklepanju zavezovalnega posla, ki je bil podlaga za neveljavno vknjižbo. Sporna nepremičnina tudi v nobenem primeru ne bi spadala v zapuščino, saj je bila že predmet zapustničinega razpolaganja z dvema (konkurirajočima si) posloma med živimi, zato se glede nje sploh ne bi vzpostavilo skupnostno razmerje dedičev. Tožnica za lastno vknjižbo na podlagi pogodbe o dosmrtnem preživljanju ne bi potrebovala zemljiškoknjižnega dovolila, saj je bilo to že vsebovano v pogodbi. Zadoščala bi torej predložitev pogodbe in potrdila o smrti preživljanke. V zvezi s pravilnostjo oblike zahtevka izbrisne tožbe pa revidentka navaja, da je predpostavke ugotovitvenega dela zahtevka (za neveljavnost vknjižbe) izpolnila že z zahtevkom za ugotovitev ničnosti oziroma za razveljavitev pogodbe kot zavezovalnega posla. Posledica neveljavnosti tega posla bi bila tudi neveljavnost v njem vsebovanega zemljiškoknjižnega dovolila, to pa pomeni neveljavnost vknjižbe. Ugotovitveni del izbrisne tožbe tako ni neobhodno potreben in je zgolj napotilne narave, saj je za dosego namena te tožbe bistven oblikovalni zahtevek za izbris vknjiženega subjekta in za vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja.

11. Obenem revidentka uveljavlja še absolutno bistveno kršitev postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku

(v nadaljevanju ZPP) zaradi opustitve ustreznega materialnega procesnega vodstva s strani prvostopenjskega sodišča glede oblikovanja tožbenega zahtevka ter kršitev iz 14. točke iste določbe (obenem kršitev ustavne pravice do poštenega sojenja), saj naj bi se pritožbeno sodišče ne opredelilo do pritožbenih navedb glede tega, kdaj naj bi bila sploh podana nesklepčnost tožbe, prav tako naj bi pomanjkljivo odgovorilo na očitke glede oblike zahtevka izbrisne tožbe.

12. Toženec v odgovoru na revizijo pritrjuje stališčem sodišč nižjih stopenj ter pojasnjuje, zakaj naj bi bilo materialno procesno vodstvo ustrezno opravljeno.

14. Za odločitev o reviziji in prav tako o tožbenih zahtevkih je v tem trenutku ključno eno samo vprašanje. To je vprašanje sklepčnosti tožbe, ki zajema dva sklopa: najprej, ali je tožena prava stranka, in nato, ali bi morala izbrisna tožba poleg zahtevka za izbris ter za vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja vsebovati tudi zahtevek za ugotovitev neveljavnosti izpodbijane vknjižbe.

15. Tu gre za navidez enostavno dilemo, ki se glasi takole: kdo so stranke izbrisne tožbe, s katero izbrisni upravičenec uveljavlja zahtevek za izbris vknjižbe prenosa lastninske ali izvedene pravice v korist novega imetnika - pridobitelja na podlagi trditve, da je zemljiškoknjižno dovolilo, ki je bilo podlaga za izpodbijano vknjižbo, neveljavno, ker sta odsvojitelj (v obravnavanem primeru odsvojiteljica B. B.) in pridobitelj sklenila zavezovalni pravni posel, na podlagi katerega je bilo izstavljeno to zemljiškoknjižno dovolilo, z nedovoljenim namenom onemogočiti tožnici (izbrisni upravičenki) uresničitev zahtevka za pridobitev lastninske pravice na nepremičnini na podlagi zavezovalnega pravnega posla, sklenjenega med njo in odsvojteljico B. B.. Gre za življenjski primer, ki je urejen v četrtem odstavku 243. člena ZZK-1, ki jasno pove, da sta v takem primeru odsvojiteljica in pridobitelj nujna sospornika. Tudi brez te določbe je že na podlagi dolgo ustaljene in utrjene teorije s področja pravdnega prava, ki je veljalo v Sloveniji, in slovenske sodne prakse na dlani, da sta stranki pogodbe, ki se izpodbija z ničnostno ali izpodbojno tožbo, vselej enotni in zaradi zagotovitve pravice do sodelovanja v postopku tudi nujni sospornici.

Brez posebnega utemeljevanja je namreč jasno, da pomeni pogodba, ki sta jo sklenili, enotno in nedeljivo pravno razmerje, ki lahko obstaja le za obe ali za nobeno od pogodbenih strank, da torej pogodba ne more biti za eno od njiju veljavna, za drugo pa neveljavna.

16. Tožnica bi morala zato tožbo za ugotovitev ničnosti in izbrisno tožbo vložiti tako zoper pridobitelja kot zoper odsvojiteljico. Ta je sicer že pred vložitvijo tožbe umrla. Ker pa je imela poleg pravdnih strank še enega otroka, A. A., bi moral biti kot njen dedič s tem postopkom, torej s tožbo, zajet tudi on. Nižji sodišči imata seveda popolnoma prav, ko povesta, da v primeru smrti ene od pogodbenih strank in posledičnega dedovanja (univerzalnega pravnega nasledstva), ki v tem hipu nastopi, vstopijo njeni dediči v njen premoženjskopravni položaj. Z drugimi besedami: ker B. B. ob vložitvi tožbe ni bila več med živimi in zato ni mogla biti tožena, bi morala tožnica namesto nje, ker sta pač odsvojiteljica in pridobitelj nujna sospornika, s tožbo zajeti (tudi) njenega pravnega naslednika, se pravi A. A.. Ker tožnica ni tako ravnala, ker tožbe ni vložila tudi zoper A. A., ki bi moral tu nastopiti skupaj z C. C. kot nujni sospornik, je zgrešila stvarno legitimacijo. In ker je ta del tožbenega temelja, je zaradi pomanjkanja pasivne legitimacije tožba nesklepčna. Tožnik, ki ni tožil obeh nujnih sospornikov, je torej tožil napačno stranko, kar narekuje zavrnitev zahtevka.

17. Vse do sedaj povedano pa bi držalo le, če ne bi imeli opraviti s pogodbo o dosmrtnem preživljanju. Pri tej velja, da preživljanka v notarskem zapisu pogodbe poda dovoljenje za vpis lastninske pravice preživljalke na nepremičninah v zemljiško knjigo s preživljankino smrtjo (prvi odstavek 557. člena Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ). Ta razpolagalna izjava je vsebovana v notarskem zapisu pogodbe in zato ni potrebna še posebna overitev podpisa, kar pomeni, da po preživljankini smrti lahko preživljalka vloži predlog za vpis svoje lastninske pravice na nepremičnini – predlogu mora predložiti overjen odpravek notarskega zapisa pogodbe, ki je bil sestavljen za vpis pravic v zemljiško knjigo, ter potrdilo pristojnega matičnega organa o vpisu smrti preživljanke v matično knjigo (četrti in prvi odstavek 43. člena ZZK-1).

V trenutku smrti se tedaj izpolni odložni pogoj, ki oživi prej speči, latentni razpolagalni posel in ki preživljalki omogoči pridobitev lastninske pravice. Do tega ključnega, prelomnega pravnega dogodka pride v trenutku preživljankine smrti, kar pomeni, da je od tedaj dalje nepremičnina, ki je predmet pogodbe, čeprav formalno še vpisana na ime preživljanke, v resnici, glede na preživljalkino s trenutkom preživljankine smrti nastalo pričakovalno pravico, že (ustavno)pravno varovana lastnina.

18. Tako se pokaže, da je ta nepremičnina, glede katere tožnica razpolaga z vsemi listinami, s katerimi bi, ob predpostavki, da bi bila odsvojiteljica (preživljanka) še vknjižena kot lastnica nepremičnine, ki je predmet pogodbe, v njeni zapuščini le še formalno - v resnici pa bi bil tam zgolj privid lastnine, njena sled ali prazna lupina. Glede te nepremičnine zato tudi dedovanja, torej univerzalnega pravnega nasledstva, po umrli preživljanki ne bi moglo biti. S trenutkom smrti bi se namreč izpolnilo še zadnje dejanje za brezpogojen prehod lastnine na predmetu pogodbe o dosmrtnem preživljanju, torej za singularno pravno nasledstvo. Od tega trenutka dalje bi imela na tem predmetu z lastnino izenačeno pričakovalno pravico preživljalka. Nastop polne, torej tudi formalno perfektne lastnine bi bil potem namreč izključno v njeni sferi. Morala bi vložiti le še predlog za vpis svoje lastninske pravice na nepremičnini, ki je predmet pogodbe.

19. Povedano pomeni, da zato v tem primeru ne moremo govoriti o nujnem sosporništvu toženca in dediča A. A.. Nepremičnina, ki je predmet pogodbe o dosmrtnem preživljanju, namreč ni predmet zapuščine po umrli B. B. in zato glede nje ni bilo univerzalnega nasledstva. Možno je samo dvoje. Če je tožbeni zahtevek utemeljen, potem je s trenutkom preživljankine smrti ta nepremičnina prešla v premoženje preživljalke (tožnice). Če pa je preživljalkin zahtevek neutemeljen, potem je nepremičnina v lasti toženca. Mogoči sta torej samo dve rešitvi, pri tem pa nobena od njiju ne zadeva A. A.. Obe namreč izključujeta možnost, da bi bila ta nepremičnina predmet dedovanja po B. B.. Na katerega koli od obeh možnih načinov je slednja z nepremičnino razpolagala, v nobenem primeru ne more biti v njeni zapuščini. Zato tudi izbrisna tožba in zahtevek za ugotovitev ničnosti ali izpodbojni zahtevek ne terjajo nujnega sosporništva C. C. kot stranke izpodbijane pogodbe o preužitku in preostalega dediča B. B., A. A..

O nujnosti zahtevka za ugotovitev neveljavnosti izpodbijane vknjižbe

20. Reviziji tudi ni mogoče odreči prepričljivosti, ko oporeka stališču sodišč prve in druge stopnje o pravilnem oblikovanju zahtevka izbrisne tožbe. Nižji sodišči sta namreč menili, da je izbrisna tožba nesklepčna, če ne vsebuje tudi ugotovitvenega zahtevka o neveljavnosti vknjižbe. Pri tem se sklicujta na teorijo

Vendar sta se oba pravna vira do tega vprašanja opredelila le neizrazito in mimogrede, obiter dictum.

Zato Vrhovno sodišče v tem primeru, ko se prvič srečuje z vprašanjem, ali je zahtevek za ugotovitev neveljavnosti izpodbijane vknjižbe nujna sestavina sklepčnosti izbrisne tožbe, kot ključnim vprašanjem, od katerega je odvisna utemeljenost zahtevka, odstopa od dosedanje usmeritve. Razlogi za to so naslednji.

21. Prvi odstavek 243. člena ZZK-1 sicer res pravi, da se z izbrisno tožbo »uveljavlja zahtevek […], da sodišče ugotovi neveljavnost te vknjižbe in odloči, da se vzpostavi prejšnje zemljiškoknjižno stanje vpisov«. Vendar takoj nato nadaljuje in razloži, kaj to pomeni v primeru, ko se izpodbija vknjižba prenosa lastninske ali izvedene pravice v korist novega imetnika. Prva točka prvega odstavka 243. člena ZZK-1 jasno pove, da se tedaj izbriše lastninska ali izvedena pravica, vknjižena v korist pridobitelja in znova vpiše lastninska ali izvedena pravica v korist prejšnjega imetnika. To pomeni, da daje že sámo besedilo te določbe zanesljivo podlago za stališče o odvečnosti ali vsaj neobveznosti zahtevka za ugotovitev neveljavnosti vknjižbe, kar je tudi logično. Ugotovitev neveljavnosti vknjižbe je namreč v celoti konzumirana s konstitutivnim izrekom o izbrisu take, neveljavne vknjižbe prenosa lastninske pravice in z vnovičnem vpisom lastninske pravice prejšnjega imetnika (odsvojitelja). Brez nadaljnjega je jasno, da je vknjižbo mogoče izbrisati samo, če je neveljavna – kot je po drugi strani enako jasno, da ugotovitev neveljavnosti vknjižbe nujno narekuje ugoditev zahtevku za izbris take vknjižbe in vzpostavitev prejšnjega stanja. Iz tega zato logično sledi, da je ugotovitev neveljavnosti vknjižbe lahko namenjena samo sama sebi. Smislu in namenu izbrisne tožbe zagotovo ne. Njen namen je namreč odstraniti materialnopravno neveljavno vknjižbo, ali, kot pravi profesor Vrenčur, »[i]nstitut izbrisne tožbe je utemeljen na dejstvu, da neveljavna vknjižba ne more povzročiti veljavnega prenosa, ustanovitve, spremembe ali prenehanja knjižnih pravic.«

Ugotovitev o neveljavnosti vknjižbe se izčrpa z izbrisom neveljavne vknjižbe in z vzpostavitvijo prejšnjega stanja, kar jasno povesta prva in druga alineja prve točke prvega odstavka 243. člena ZZK-1. Izbrisni upravičenec ima torej na voljo sredstvo (tožbo na izbris in vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja), ki mu zagotavlja popolno in celovito pravno varstvo. Upoštevaje zakonsko besedilo prvega odstavka 243. člena ZZK-1 hkratna postavitev ugotovitvenega zahtevka seveda ni nedopustna, vendar pa po presoji revizijskega sodišča ni obvezna.

22. Z zatrjevanimi procesnimi kršitvami se revizijskemu sodišču ni bilo treba ukvarjati, saj bi bila njihova presoja lahko odločilna le, če bi tudi sámo zavzelo enako materialnopravno stališče kot sodišči nižjih stopenj. Ker je zavzelo nasprotno stališče, je bila revizija utemeljena že iz tega razloga.

23. Zaradi materialnopravno zmotnega stališča o nesklepčnosti tožbe – na eni strani zaradi zgrešene pasivne legitimacije in na drugi strani zaradi nepravilno oblikovanega zahtevka izbrisne tožbe – je ostalo jedro spora, tj. veljavnost pogodbe, sklenjene med B. B. in tožencem, nedotaknjeno. Revizijsko sodišče je zato reviziji ugodilo, sodbi sodišč nižjih stopenj razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP) (I. točka izreka).

24. Odločitev o revizijskih stroških temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP (II. točka izreka).

Po prehodni določbi tretjega odstavka 125. člena novele ZPP-E se postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe novele, pred sodiščem druge stopnje in pred Vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah noveliranega zakona, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona. Sodišče prve stopnje je sodbo izdalo pred uveljavitvijo novele, zato je Vrhovno sodišče uporabilo določbe ZPP, kakršne so veljale pred novelo ZPP-E.

Prim. J. Juhart, Civilno procesno pravo FLR Jugoslavije, Univerzitetna založba v Ljubljani, Ljubljana 1961, str. 312; Z. Ivošević, Suparničarstvo, Pravno ekonomski centar, Beograd 1979, str. 100, 102; S. Triva, M. Dika, Građansko parnično procesno pravo, Narodne novine, Zagreb 2004, str. 443, 445; N. Betetto, v: L. Ude, A. Galič (ur.), Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list, GV založba, Ljubljana 2006, str. 254, 257. Enako sodbe Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 57/93 z dne 8. 7. 1993, II Ips 174/2008 z dne 20. 5. 2010, tč. 7, III Ips 121/2014 z dne 29. 3. 2016, tč. 12, II Ips 149/2017 z dne 6. 12. 2018, tč. 8 in številne druge.

Prim. sodbo Vrhovnega sodišča opr. št. II Ips 149/2017 z dne 6. 12. 2018, tč. 8.

Gl. B. Podgoršek, v: M. Juhart, N. Plavšak (ur.), Obligacijski zakonik s komentarjem (posebni del), 3. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 544.

Ustavno sodišče RS je že večkrat poudarilo, da pravica do zasebne lastnine in njeno varstvo ne obsega le obstoječe lastnine, ampak tudi t. i. pričakovalne pravice. Tako je v odločbi št. Up-591/10 z dne 2. 12. 2010, Ur. l. 107/10 priznalo varstvo pridobiteljevi lastninski pravici v pričakovanju pred lastninsko pravico odsvojitelja (ki je bil ob odločanju še vpisan v zemljiški knjigi – torej »pravi in edini« lastnik). Reklo je namreč, da začne v razmerju med prenositeljem in pridobiteljem lastninske pravice prenos te pravice (in upravičenj, ki jih ta vključuje) učinkovati že s tem, ko prenositelj izstavi (in izroči) pridobitelju zemljiškoknjižno dovolilo z vsebino, določeno v 23. členu Stvarnopravnega zakonika, na katerem je prenositeljev podpis notarsko overjen (41. čl. ZZK-1). Ker je torej pritožnik (pridobitelj) izkazal, da razpolaga z veljavnim zavezujočim in razpolagalnim pravnim poslom za sporno stanovanje, bi morali po mnenju Ustavnega sodišča sodišči »upoštevati, da so nanj kljub odsotnosti zemljiškoknjižnega vpisa v spornem (relativnem) razmerju do nasprotne stranke že prešla lastninskopravna upravičenja« (tč. 10 obrazložitve odločbe). Gl. J. Zobec, Pričakovalne pravice, v: L. Šturm (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za državne in evropske študije, Ljubljana 2011, str. 462-466, dosegljivo na: https://e-kurs.si/komentar/pricakovalne-pravice/; gl. tudi sodbo Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 27/2018 z dne 28. 2. 2019, kjer je v tč. 16 med drugim rečeno: »Pričakovanje pridobi status pričakovalne pravice, ko je gotovo, da bo nastala polna pravica […]. Prav upoštevaje to logiko se je v sodni praksi izoblikovalo stališče, da se prizna pričakovalna pravica tistim pravnoposlovnim pridobiteljem, ki razpolagajo (tudi) s perfektnim razpolagalnim pravnim poslom. Le v takšnih primerih namreč volja prodajalca na prenos lastninske pravice nima več nobenega vpliva, saj je polna pridobitev lastninske pravice odvisna le še od dejanj kupca, tj. vložitve predloga za vknjižbo njegove lastninske pravice v zemljiško knjigo (kot zadnjega pogoja za pridobitev lastninske pravice).«

Sodišče prve stopnje se sklicuje na članek T. Pavčnika, Izbrisna tožba (analiza prakse višjih sodišč), Pravosodni bilten, l. XXXIII, št. 1, 2012, str. 169, kjer pa je v zvezi s tem vprašanjem rečeno zgolj to, da »[i]z določbe prvega odstavka 243. člena ZZK-1 izhaja, da izbrisno tožbo sestavljata ugotovitveni zahtevek (ugotovitev neveljavnosti vknjižbe) in dajatveni zahtevek (vzpostavitev prejšnjega stanja oz. izbris izpodbijane vknjižbe)«.

Na sodno prakso se sklicuje pritožbeno sodišče, ki citira pasus iz sodbe in sklepa VS RS II Ips 71/2011 z dne 6. 6. 2011, tč. 13, ki se glasi: »Obenem s tožbenim zahtevkom iz izbrisne tožbe (ki mora biti prav tako oblikovan v skladu s prvim odstavkom 243. člena ZZK-1) je mogoče uveljavljati tudi zahtevek na ugotovitev neveljavnosti pravnega posla, ki je bil podlaga za izvršeno vknjižbo in zaradi katerega je vpis materialnopravno neveljaven. Zahtevkoma povezanosti sicer ni mogoče odreči, saj se neveljavnost vknjižbe zatrjuje kot posledica neveljavnosti pravnega posla, vendar pa ugotovitveni del izbrisnega tožbenega zahtevka po prvem odstavku 243. člena ZZK-1 vsebuje zgolj ugotovitev neveljavnosti vknjižbe, ne pa tudi neveljavnosti (ničnosti) pravnega posla, ki je bil podlaga za tako vknjižbo«. Tudi sicer se Vrhovno sodišče do vprašanja, ali je zahtevek za ugotovitev neveljavnosti vknjižbe nujna predpostavka sklepčnosti izbrisne tožbe, ni neposredno opredelilo. O tem se je izreklo le nezavezujoče in mimogrede ter še to le z enostavnim sklicevanjem na golo besedilo prvega odstavka 243. člena ZZK-1, brez izrecnih stališč glede oblike samega zahtevka in še manj brez nadaljnjih razmislekov o razlagi te določbe in o samem smislu morebitne nujnosti ugotovitve neveljavnosti vknjižbe. Prim. sodbo II Ips 402/2010 z dne 8. 11. 2012, kjer je v tč. 7 rečeno: »Z izbrisno tožbo, kakršna je tudi obravnavana, se uveljavlja materialnopravna neveljavnost vknjižbe, zahteva njen izbris in vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja vpisov s ciljem, da se zemljiškoknjižno stanje uskladi z materialnopravnim (primerjaj prvi odstavek 243. člena ZZK-1)«. Podobno sodba II Ips 304/2014 z dne 23. 6. 2016, tč. 10, ki med drugim pravi: »Toženec ne more uspeti niti s tem, da tožniki izbrisne tožbe niso vložili skupaj s tožbo za ugotovitev ničnosti. Izbrisna tožba mora zajemati ugotovitveni zahtevek, ki se nanaša na ugotovitev neveljavnosti vknjižbe (in ne pravnega posla), ter dajatveni zahtevek, ki se nanaša na vzpostavitev prejšnjega stanja oziroma izbris izpodbijane vknjižbe. Zahteve po vmesnem ugotovitvenem zahtevku za ugotovitev ničnosti pravnega posla zakon ne postavlja.« V tem smislu še sodba II Ips 309/2015 z dne 13. 7. 2017, kjer je šlo primarno za vprašanje, ali je z izbrisno tožbo treba zaobjeti tudi „vmesne“ lastnike, če je bilo prenosov lastninske pravice v vmesnem času več. Med drugim pa je bilo glede oblike zahtevka rečeno: »Tožbeni zahtevek, o katerem je bilo odločeno, pa v resnici ni oblikovan tako, kot napotuje 243. člen ZZK-1. Bistvo napotila je, da izbrisni upravičenec uveljavlja dvoje: (1) ugotovitev neveljavnosti konkretne vknjižbe ter posledično njen izbris ter (2) ponoven vpis osebe, ki je bila vknjižena pred tem.«

To velja za sodno prakso, omenjeno v prejšnji opombi, kjer stališče o nujnosti ugotovitvenega zahtevka nikjer ni bilo sprejeto kot nujno, nosilno in odločilno, ki bi že samo po sebi narekovalo prav táko odločitev o zahtevku. Sodna praksa Vrhovnega sodišča se do sedaj še ni izrekla, da bi bila izbrisna tožba le z zahtevkom za izbris neveljavne vknjižbe in zahtevkom za vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja, a brez zahtevka za ugotovitev neveljavnosti izpodbijane vknjižbe, nesklepčna. Zato taka obiter dicta tudi ne zavezujejo s tolikšno (de facto) močjo, kakršna pritiče nosilnim naziranjem (rationes decidendi).

Gl. R. Vrenčur, Prenovljena ureditev izbrisne tožbe, Podjetje in delo, št 6-7, l. XXXVI 2010, str. 1390. Prim. tudi N. Plavšak, Izbrisna tožba, v: 2. Dnevi stvarnega in zemljiškoknjižnega prava, GV Založba, Ljubljana 2010, str. 47, kjer avtorica pove: »Prenositelj lahko pravico doseči (vnovično) vknjižbo lastninske pravice v svojo korist uresniči z drugačnim zahtevkom, in sicer z zahtevkom za izbris vknjižbe lastninske pravice v korist (neupravičenega) pridobitelja v skladu z 243. členom ZZK-1.«

Zakon o zemljiški knjigi (2003) - ZZK-1  - člen 43, 43/1, 43/4, 243, 243/4

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 557, 557/1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 380, 380/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.