VSRS Sodba I Ips 45226/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-09-24

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), Barbara Zobec, mag. Kristina Ožbolt, Mitja Kozamernik

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami, nedovoljenimi snovmi v športu in predhodnimi sestavinami za izdelavo prepovedanih drog - zakonski znaki kaznivega dejanja - neupravičena proizvodnja prepovedanih drog - določnost - namen prodaje - nedovoljeni dokazi - hišna preiskava - zakonitost odredbe - anonimni vir

V obravnavanem opisu dejanja so ob očitanem gojenju konoplje navedene tudi okoliščine na podlagi katerih je mogoče sklepati, da gojenje, sicer relativno majhnega števila sadik konoplje, pomeni proizvodnjo, torej da se obsojenec ukvarja z gojenjem konoplje, ki je namenjena širšemu krogu uporabnikov. Opisano je, da je obsojenec poleg tega, da je v rastlinjaku na dvorišču hiše gojil 9 sadik konoplje, zaradi prodaje hranil posušene rastlinske dele konoplje v teži 1.056,34 g. Iz kazenskopravnega očitka je razvidna relativno velika količina konoplje, ki presega lastne potrebe. Opis dejanja v obravnavani zadevi zato izpolnjuje vse zakonske znake kaznivega dejanja po prvem odstavku 186. člena KZ-1.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v znesku 300,00 €.

1. Okrožno sodišče v Murski Soboti je obsojenega A. A. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami, nedovoljenimi snovmi v športu in predhodnimi sestavinami za izdelavo prepovedanih drog po prvem odstavku 186. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo v kateri mu je z uporabo omilitvenih določil določilo kazen devet mesecev zapora in preizkusno dobo dve leti. Odvzelo mu je zaseženo konopljo. Obsojencu je v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obsojenčeve zagovornice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojencu je naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitev iz 8. in 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, vložila obsojenčeva zagovornica. Predlagala je, da Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni in obsojenca oprosti obtožbe.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovoril vrhovni državni tožilec dr. Zvonko Fišer. Navedel je, da informacija anonimnega klicatelja skupaj s terenskim preverjanjem in ugotovitvami policistke zadostuje za utemeljitev potrebnega dokaznega standarda za opravo hišne preiskave. Meni, da so razlogi sodišča prve stopnje o zakonitosti pridobljenih dokazov tehtni in prepričljivi. Ocenjuje, da gojenje devetih rastlin konoplje, vidnih z javnega prostora ne pomeni proizvodnje prepovedane droge, da to ni tista količina, ki bi že sama po sebi pomenila proizvodnjo. Navaja še, da razen količine posušene konoplje ni bila ugotovljena nobena druga okoliščina, ki bi kazala na namen prodaje prepovedane droge.

4. Odgovor vrhovnega državnega tožilca je Vrhovno sodišče na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovi zagovornici, ki se o njem nista izjavila.

5. Zahteva za varstvo zakonitosti je izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Na te kršitve se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), to je navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba materialnega ali procesnega zakona, niso pravilno ali v celoti ugotovljena.

6. Obsojenčeva zagovornica v zahtevi za varstvo zakonitosti trdi, da je podana kršitev kazenskega zakona, ker obravnavano dejanje ni kaznivo dejanje. Kršitev utemeljuje s sklicevanjem na sodno prakso Vrhovnega sodišča

in navedbami, da gojenje majhnega števila rastlin konoplje ne zadošča za zaključek, da je šlo za proizvodnjo konoplje in za izpolnjenost zakonskega znaka „neupravičeno proizvaja“ iz prvega odstavka 186. člena KZ-1. Zatrjuje, da v obravnavani zadevi niso bile ugotovljene okoliščine, ki bi kazale na to, da pridelava konoplje ni namenjena samo obsojenčevi lastni porabi. Poudarja, da pri obsojencu niso bili najdeni pripomočki za trženje konoplje in da se obsojenec s prodajo konoplje ni nikoli ukvarjal. Samo količina konoplje in ocena sodišča, da je ta prevelika za lastno porabo po presoji vložnice ne zadošča za zaključek, da je bila konoplja namenjena prodaji. Ob tem vložnica sodišču očita, da ni navedlo razlogov oziroma podlage za zaključek, da maksimalna količina konoplje za uživalce znaša 2,5 g dnevno.

7. Bistvo kazenskopravnega očitka obsojencu v obravnavani zadevi je, da je neupravičeno proizvajal in zaradi prodaje hranil prepovedano drogo konopljo s tem, da je v rastlinjaku na dvorišču gojil 9 sadik konoplje, visokih od 99 do 177 cm, prav tako pa je zaradi prodaje hranil v zabojnikih v garaži in na podstrešju gospodarskega poslopja posušene rastlinske dele konoplje v teži 1.056,34 g. Kaznivo dejanje po prvem odstavku 186. člena KZ-1 stori, kdor neupravičeno proizvaja, predeluje, prodaja ali ponuja naprodaj ali zaradi prodaje ali dajanja v promet kupuje, hrani ali prenaša ali posreduje pri prodaji ali nakupu ali kako drugače neupravičeno daje v promet rastline ali substance, ki so razvrščene kot prepovedane droge ali nedovoljene snovi v športu, ali predhodne sestavine, ki se uporabljajo za izdelavo prepovedanih drog. Obsojenec je bil torej spoznan za krivega uresničitve dveh izvršitvenih oblik tega kaznivega dejanja – neupravičenega proizvajanja in hranjenja zaradi prodaje. Vložnici gre pritrditi, da je iz ustaljene prakse Vrhovnega sodišča na katero se sklicuje, v zvezi z izvršitveno obliko proizvodnje prepovedane droge razvidno, da zgolj neupravičeno gojenje nekaj rastlin konoplje samo zase ne zadostuje za zaključek, da je storilec konopljo tudi proizvajal. Proizvodnja že sama po sebi vključuje izdelovanje, gojenje v večjem obsegu za nadaljnjo prodajo, saj pomeni (že po jezikovnem pomenu) produciranje večje količine določene snovi. V primeru torej, ko se storilcu očita gojenje relativno majhnega števila rastlin konoplje, je za kaznivost takšnega dejanja treba ugotoviti tudi obstoj drugih okoliščin, ki kažejo na to, da pridelava konoplje ni namenjena samo storilčevi lastni uporabi. Kaznivo dejanje je podano za pridelavo prepovedane droge pri kateri se ustvarjajo presežki, namenjeni širšemu krogu oseb, ne zgolj storilčevi lastni uporabi. V obravnavanem opisu dejanja so ob očitanem gojenju konoplje navedene tudi okoliščine na podlagi katerih je mogoče sklepati, da gojenje, sicer relativno majhnega števila sadik konoplje, pomeni proizvodnjo, torej da se obsojenec ukvarja z gojenjem konoplje, ki je namenjena širšemu krogu uporabnikov. Opisano je, da je obsojenec poleg tega, da je v rastlinjaku na dvorišču hiše gojil 9 sadik konoplje, zaradi prodaje hranil posušene rastlinske dele konoplje v teži 1.056,34 g. Iz kazenskopravnega očitka je razvidna relativno velika količina konoplje, ki presega lastne potrebe. Opis dejanja v obravnavani zadevi zato izpolnjuje vse zakonske znake kaznivega dejanja po prvem odstavku 186. člena KZ-1. Ali je obsojenec konopljo v resnici dejansko proizvajal in hranil z namenom prodaje ali le gojil in hranil za lastne potrebe, pa je stvar dokazovanja in ugotovitve dejanskega stanja. Sodišči prve in druge stopnje sta v razlogih pravnomočne izpodbijane sodbe razumno in tehtno utemeljili, katere so tiste okoliščine, ki kažejo na proizvodnjo in hrambo konoplje z namenom nadaljnje prodaje. Presodili sta, da zasežena količina konoplje, glede na obsojenčev zagovor, da jo je prej kupoval na mesec do dva po 40 do 50 g, znatno presega njegove lastne potrebe, obsojenec pa konoplje tudi ni gojil prvič, kot je to zatrjeval, saj je eno serijo že imel posušeno, pri čemer motiv za dejanje pojasnjuje s stroški hčerinega zdravljenja. Vložnica s svojimi navedbami zato v resnici izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, dokazno oceno in zaključke nižjih sodišč, kar pomeni, da pod videzom kršitve kazenskega zakona uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, kar ni dovoljen razlog za vložitev zahteve.

8. V delu, ko zagovornica sodišču prve stopnje očita, da ni navedlo razlogov za zaključek, da maksimalna količina konoplje za uživalce znaša 2,5 g dnevno, uveljavlja kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Sodišče je v razlogih sodbe zapisalo, da gre za splošno znano dejstvo, pri čemer ga je navedlo le kot dodatno okoliščino, prvenstveno pa se je, kot je to razvidno tudi iz zgoraj povzetega, oprlo predvsem na obsojenčev zagovor o njegovi lastni porabi. Iz le tega izhaja, da je obsojenčeva dnevna poraba konoplje celo precej manjša od 2,5 g. Zatrjevana procesna kršitev je podana samo, če v sodbi niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih. Glede na navedeno, splošna oziroma povprečna maksimalna količina konoplje, ki jo dnevno porabijo njeni redni uživalci v obravnavani zadevi ni odločilna okoliščina, zato sodišče prve stopnje ni storilo kršitve iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

9. Zagovornica bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP uveljavlja s trditvijo, da so dokazi, pridobljeni na podlagi izvedene hišne preiskave pri obsojencu nezakoniti, ker so bili pridobljeni s kršitvijo pravice do nedotakljivosti obsojenčevega stanovanja in njegove zasebnosti. Kršitev utemeljuje z dvema sklopoma navedb. V prvem sklopu zatrjuje, da je bila odredba za hišno preiskavo izdana brez ustrezne podlage, in sicer na podlagi anonimnega klica na policijo in obvestil anonimnega občana, pri čemer preiskovalni sodnik ni razpolagal z ustreznimi informacijami o obstoju in zanesljivosti teh anonimnih virov, da bi vsebino lahko preveril in bi bili podani utemeljeni razlogi za sum, da je obsojenec storil kaznivo dejanje. Po oceni vložnice je odredba zato nezakonita, pri čemer se sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča I Ips 78/2008 z dne 18. 12. 2008 iz katere izhaja, da je potrebno pri presoji obstoja utemeljenih razlogov za sum upoštevati od kod viru in policiji informacije o kaznivem dejanju in storilcu ter drugih okoliščinah, pomembnih za odreditev hišne preiskave in, da mora preiskovalni sodnik pred izdajo odredbe za hišno preiskavo samostojno presoditi naravo in zanesljivost teh informacij ter zakonitost dela policije. Vložnica tudi trdi, da policistka A. C. ni terensko preverila anonimno pridobljenih informacij o kaznivem dejanju, saj to ne izhaja iz nobenega uradnega zaznamka, njena izpovedba o tem pa je izkustveno nelogična, spreminjajoča in v nasprotju z uradnimi zaznamki v spisu. Poudarja, da je obramba predložila dokaz – fotografijo, iz katere je razvidno, da policistka z razdalje, na kateri trdi, da je stala, ni mogla videti in vohati konoplje, če že, pa je lahko videla le eno rastlino, kar pomeni sum storitve prekrška. Razloge višjega sodišča, da enake pritožbene navedbe obrambe predstavljajo laično oceno brez strokovne podlage, ki na presojo verodostojnosti policistkine izpovedbe nima vpliva, vložnica izpodbija s trditvijo, da za to ni potreben strokovnjak in z očitkom, da je obramba predlagala ogled kraja kaznivega dejanja, ki ga sodišče ni izvedlo. V drugem sklopu navedb vložnica uveljavlja kršitev 214. člena ZKP in 36. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) in trdi, da je policistka A. C. pri obsojencu opravila hišno preiskavo brez sodne odredbe in navzočnosti prič. Očitek utemeljuje z navedbami, da je policistka zato, da bi mogla zaznati konopljo, morala stati tik ob rastlinjaku, ne na javni površini. Navaja, da informacija občana o kaznivem dejanju ne zadošča za opravo preiskave in, da policistka ni imela utemeljenega razloga za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje, zato je nezakonito vstopila na zasebno zemljišče in opravila vizualni pregled rastlinjaka. Ob tem se vložnica sklicuje na odločbi Vrhovnega sodišča I Ips 333/2005 z dne 3. 11. 2005 in I Ips 13427/2012 z dne 12. 6. 2013.

10. V odredbi za hišno preiskavo II Kpd 45226/2016 z dne 27. 10. 2016, na podlagi katere so bili pridobljeni dokazi zoper obsojenca, je vsebina dokazov, ki po presoji preiskovalnega sodnika kažejo na obstoj utemeljenih razlogov za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje podrobno povzeta. Odredba ne temelji le na informacijah anonimnega klicatelja, ki je policiji naznanil, da na naslovu... v rastlinjaku na dvorišču za stanovanjsko hišo A. B. med paradižnikom gojijo konopljo, v kar je prepričan na podlagi zaznave njenega močnega vonja, kot neutemeljeno trdi zahteva, temveč tudi na lastnih ugotovitvah in zaznavah policistke A. C. Policistka se je po ugotovitvah sodišča na podlagi navedene informacije odpravila na teren in se med sprehajanjem po ulicah kritičnega območja približala obsojenčevi parceli, na kateri je za hišo opazila večji rastlinjak ter z javne poti med parcelami zaznala izrazit vonj konoplje, skozi režo rastlinjaka pa je videla, da se v njem nahaja večje število sadik konoplje, visokih okrog dva metra. Sklicevanje vložnice na odločbe Vrhovnega sodišča I Ips 78/2008 z dne 18. 12. 2008, I Ips 333/2005 z dne 3. 11. 2005 in I Ips 13427/2012-123 z dne 12. 6. 2013 je neutemeljeno, saj ne gre za primerljive situacije. Zadnja navedena odločba se nanaša na vizualni pregled prostorov brez prisotnosti prič tik pred začetkom opravljanja odrejene hišne preiskave, iz prvih dveh odločb pa izhaja, da zgolj informatorjevo obvestilo policiji, brez preverjanja in zaznav same policije, ne zadošča za sklepanje o obstoju utemeljenih razlogov za sum. Kot navedeno, v obravnavani zadevi iz podatkov spisa in pravnomočne sodbe izhaja, da policistka dne 18. 10. 2016 pri obsojencu ni opravljala hišne preiskave, temveč je izvajala splošne naloge in pooblastila policije na podlagi 148. člena ZKP, na tej podlagi izdana odredba za hišno preiskavo pa vsebuje vse potrebne sestavine oziroma razloge in zaključke. Zato ni mogoče pritrditi očitkom o kršitvi iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, 214. člena ZKP in 36. člena URS. Vse ostale navedbe vložnice s tem v zvezi pa pomenijo uveljavljanje nedovoljenega razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

11. Kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP vložnica uveljavlja s trditvijo, da prvostopenjska sodba nasprotuje sama sebi, ker je sodišče po eni strani verjelo obsojenčevemu zagovoru, da je v PVC zaboju v rastlinjaku, ki je vseboval le liste in stebla konoplje, hranil odpad, po drugi strani pa je verjelo izpovedbi priče A. D., da tudi stebla vsebujejo THC, čeprav je njena izpovedba v nasprotju z znanim dejstvom, da uživalci konoplje uživajo le vršičke, eventualno v manjši meri tudi liste, ne pa stebel in je na tej podlagi zaključilo, da je bil celoten posušen material v zabojih v gospodarskem poslopju (vršički s stebli), namenjen prodaji.

12. Sodišče prve stopnje je v sodbi jasno, razumno in tehtno obrazložilo na podlagi katerih dokazov (fotografij konoplje in izpovedbe policista A. E.) je ocenilo in zaključilo, da se je v PVC zaboju v rastlinjaku nahajala odpadna konoplja, v lončkih v rastlinjaku in v zabojih v gospodarskem poslopju pa konoplja, namenjena prodaji (fotografij konoplje, količine konoplje, izpovedbe priče A. D. o uporabnosti delov rasltine konoplje). V teh zaključkih po presoji Vrhovnega sodišča ni nasprotja, zato očitana kršitev ni podana.

13. Vložnica sodišču prve stopnje očita, da se ni opredelilo do obsojenčevega zagovora, da je konopljo gojil zase zato, ker mu je kot uporabniku na črnem trgu predraga. Tega očitka v pritožbi zoper sodbo ni uveljavljala, za kar ni bilo nobenih ovir, zato se nanj v zahtevi za varstvo zakonitosti ne more sklicevati.

14. Zagovornica v zahtevi izraža prepričanje, da je določba prvega odstavka 186. člena ZKP v zvezi z zakonskim znakom neupravičenega proizvajanja v neskladju z ustavnim načelom določnosti predpisov iz 28. člena URS, s čimer Vrhovno sodišče ne soglaša. V zvezi z uporabo pomensko odprtih pravnih pojmov v posameznih inkriminacijah je Ustavno sodišče v odločbi Up-356/04-16, U-I-455/06 z dne 7. 12. 2006 pojasnilo, da sâmo dejstvo, da je zakonodajalec pri določitvi kakšnega znaka kaznivega dejanja uporabil pomensko odprt izraz, še ne pomeni, da bi bila zato kršena zahteva po določnosti kazenskopravnih predpisov. Potrebno je, da je vsebina pomensko odprtega izraza v stiku s konkretnim primerom vsebinsko določljiva, čemur je v obravnavani zadevi po presoji Vrhovnega sodišča zadoščeno. Uporabljeni pojem „neupravičeno proizvaja“ je vsebinsko določljiv s pomočjo uporabljenih razlagalnih metod ob upoštevanju okoliščin obravnavanega primera. Po mnenju vložnice je določba prvega odstavka 186. člena KZ-1 neskladna tudi z načelom enakosti iz 14. člena URS in enakim varstvom pravic iz 22. člena URS, vendar zahteva teh očitkov vsebinsko ne utemelji in jih uveljavlja na tako posplošeni ravni, da njihov preizkus ni mogoč.

15. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve določb kazenskega postopka in kazenskega zakona niso podane, delno pa je bila zahteva vložena iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

16. Obsojenčeva zagovornica z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspela, zato je obsojenec na podlagi 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP dolžan plačati sodno takso po tarifni številki 7152 v zvezi s tarifnima številkama 7112 in 71113 Taksne tarife Zakona o sodnih taksah (ZST-1). Pri odmeri višine sodne takse je Vrhovno sodišče upoštevalo obsojenčevo premoženjsko stanje, kot izhaja iz podatkov kazenskega spisa in zahtevnost postopka z izrednim pravnim sredstvom.

Navaja in citira odločbe XI Ips 47924/2012 z dne 3. 12. 2012, I Ips 53346/2012 z dne 28. 1. 2016, I Ips 17128/2010 z dne 31. 1. 2013 in I Ips 41353/2013 z dne 20. 12. 2018.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 186.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 148, 214, 371, 371/1-8, 372, 372-1.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 28, 36.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.