VSRS Sodba I Ips 52609/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-13

Barbara Zobec (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok, Vladimir Balažic

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - izvedenec - postavitev novega izvedenca - dokazni predlog - pravica do obrambe - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - zakonski znaki - malomarno zdravljenje - obstoj vzročne zveze - prekinitev vzročne zveze - krivda - malomarnost

Dolžnostno ravnanje zdravnika je v inkriminaciji iz prvega odstavka 179. člena KZ-1 določeno kot ravnanje v skladu s pravili zdravniške znanosti in stroke. Kršitev zdravniške stroke je v vseh inkriminacijah, relevantnih za zdravniško dejavnost, prvi, elementarno konstitutivni element kaznivega dejanja. Dolžnostno ravnanje zdravnikov je določeno v posebnih predpisih, imenovanih kot pravila znanosti in stroke, na katere dispozicija odkazuje (blanketna dispozicija). Kot izvršitveno ravnanje pri tem kaznivem dejanju pride v poštev vsakršna preventivna (zdravljenje v širšem pomenu) in kurativna dejavnost (zdravljenje v ožjem pomenu), in, med ostalim, tudi nadzorovanje podrejenega zdravstvenega osebja. Zdravnik torej v postopku zdravljenja lahko ravna v nasprotju s pravili zdravniške znanosti in stroke pri: 1. postavljanju diagnoze (predvsem opustitev dosegljivih diagnostičnih možnosti); 2. zdravljenju (zanemarjanje temeljnih ukrepov, nesodobno zdravljenje, nepotrebno zdravljenje, preveliki posegi, precenjevanje svojih zmožnosti); ali 3. poverjanju dela in nadzoru. Zdravniška dejavnost zdravnika, ki je v nasprotju s pravili zdravniške znanosti in stroke, se kaže glede na način storilčevega dela ali sredstev, ki jih uporablja. Za takšen primer bo šlo pri uporabi očitno neprimernih sredstev, očitno neprimernega načina zdravljenja, opuščanja higienskih ukrepov ali za drugo očitno nevestno ravnanje.

V konkretni zadevi so v opisu kaznivega dejanja uvodoma navedeni splošni zdravstveni predpisi, ki dopolnjujejo blanketno dispozicijo iz prvega odstavka 179. člena KZ-1, temu pa sledi navedba konkretnih ravnanj oziroma ukrepov, ki bi jih obsojenka kot zdravnica pri zdravljenju deklice A. A. morala izvesti, da bi izpolnila svoje dolžnostno ravnanje. Uvodoma navedeni zdravstveni predpisi v povezavi z navedbo konkretnih ukrepov, ki bi jih obsojenka morala izvesti, določno in jasno povedo, kako bi obsojenka morala ravnati, da bi v konkretnem primeru izpolnila svoje dolžnostno ravnanje. Kaj vse bi obsojenka morala storiti, katere ukrepe bi morala izvesti in ali je ravnala skladno s pravili in spoznanji zdravniške znanosti in stroke, je sodišče ugotavljalo s pomočjo izvedencev medicinske stroke.

Zaradi neskrbne ocene dekličinega kliničnega stanja in opustitve zapisa znakov dehidracije, opustitve dajanja jasnih navodil medicinskim sestram v zvezi z zdravljenjem, opustitve preveritve učinkovanja odrejene terapije ali dekličine premestitve na enoto intenzivne terapije, kar vse tudi po presoji Vrhovnega sodišča celokupno kaže na obsojenkino očitno nevestno ravnanje v postopku zdravljenja, ni bila pravočasno zaznana naraščajoča dehidracija, posledično pa ni prišlo do uspešnega zdravljenja bolezni. Očitki, povezani z opisom kaznivega dejanja, niso utemeljeni.

Navedbe, da obsojenka o poslabšanju dekličinega kliničnega stanja (s strani medicinskih sester) ni bila obveščena, obsojenke ne morejo razbremeniti kazenske odgovornosti. Obsojenka bi morala sama spremljati učinkovanje odrejene rehidracijske terapije ter vitalne znake in stanje deklice, medicinskim sestram pa dati jasna navodila v zvezi z zdravljenjem, zato trditve o pretrganju vzročne zveze zaradi ravnanj (opustitev obveščanja) medicinskih sester niso utemeljene.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenka mora plačati 600,00 EUR sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 25. 10. 2017 obsojeno A. A. spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja malomarnega zdravljenja po prvem odstavku 179. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in ji na podlagi istega zakonskega določila izreklo kazen deset mesecev zapora. Po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenki naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter polovico potrebnih izdatkov oškodovancev in potrebnih izdatkov ter nagrade njunega pooblaščenca. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo 29. 5. 2018 delno ugodilo pritožbi obsojenkinega zagovornika in sodbo sodišča prve stopnje v odločbi o stroških kazenskega postopka spremenilo tako, da je odločilo, da mora obsojenka plačati sorazmeren del stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP v višini 14.653,92 EUR. V ostalem je pritožbo zagovornika, pritožbi obsojenke in višjega državnega tožilca v celoti zavrnilo kot neutemeljene in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenkin zagovornik odvetnik J. S., kot navaja v njenem uvodu, iz razlogov po 1. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, 2. točki prvega odstavka 420. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 371. člena ZKP, zlasti po 7. in 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP ter zaradi kršitev pravice do obrambe po 29. členu Ustave RS, načela zakonitosti po 28. členu Ustave RS, pravice do sodnega varstva in nepristranskega sojenja po 23. členu Ustave RS in kršitev pravice do poštenega sojenja po 6. členu Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Vrhovnemu sodišču predlaga, naj izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenko oprosti obtožbe, oziroma podrejeno, naj sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločitev.

V roku, predvidenem za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, so odvetniki iz Odvetniške pisarne Z., d. o. o., vložili dopolnitev zahteve za varstvo zakonitosti, kot uvodoma navajajo, zaradi dvoma o resničnosti odločilnih dejstev (427. člen ZKP), kršitev kazenskega zakona po 1. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 2. točki prvega odstavka 420. člena ZKP v zvezi z 8. in 11. točko prvega odstavka 371. člena ZKP, bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP v zvezi z drugim odstavkom 371. člena ZKP ter zaradi kršitev pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS, kršitve pravice do sodnega varstva in nepristranskega sojenja iz 23. člena Ustave RS, kršitve načela zakonitosti iz 28. člena Ustave RS, kršitve pravice do izvajanja dokazov v svojo korist iz 29. člena Ustave RS in kršitve pravice do poštenega sojenja po 6. členu EKČP. Vrhovnemu sodišču predlagajo, naj zahtevi ugodi in izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenko oprosti obtožbe, podrejeno pa, naj izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje ali pa izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenki izreče primerno sankcijo oziroma ji izrečeno kazen zapora bistveno zniža.

3. Vrhovna državna tožilka Sanja Javor Pajenk v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, meni, da je zahteva utemeljena. Po njeni oceni zahteva utemeljeno uveljavlja kršitev kazenskega zakona, ker opis dejanja, za katerega je bila obsojenka spoznana za krivo, ne konkretizira pravil zdravniške znanosti in stroke, kršitev katerih se očita obsojenki. Iz opisa kaznivega dejanja izhajajo le splošne določbe, ki ne določajo zahtevanega ravnanja v konkretni situaciji. V opisu kaznivega dejanja mora biti konkretizirana vsebina pravil stroke in vsebina dolžnostnega ravnanja, kršitev dolžnostnega ravnanja ter vzročna zveza med kršitvijo in nastalo posledico. Od zdravnikov je v postopku zdravljenja mogoče pričakovati in zahtevati le takšno in tolikšno skrbnost, ki je glede na strokovna merila v vsakem konkretnem primeru objektivno potrebna in subjektivno mogoča.

4. Z odgovorom vrhovne državne tožilke sta bila seznanjena obsojenka in njen zagovornik. O odgovoru se je izjavil zagovornik, ki v izjavi z dne 7. 11. 2018 pritrjuje odgovoru vrhovne državne tožilke.

5. Glede na vsebino vložene zahteve za varstvo zakonitosti in njene dopolnitve Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je to izredno pravno sredstvo mogoče vložiti le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe; da je kot razlog za vložitev zahteve izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), to je navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba prava, niso pravilno ali v celoti ugotovljena; ter da se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in ki jih mora konkretizirati tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti.

Na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). To pomeni, da mora biti pravno sredstvo izčrpano ne le formalno (z vložitvijo pritožbe), temveč tudi materialno (vsebinsko). Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti mora zato kršitve, ki jih uveljavlja z zahtevo za varstvo zakonitosti, substancirano uveljavljati že v predhodnem postopku s pritožbo.

6. Po trditvah zahteve in njene dopolnitve je opis očitanega dejanja pomanjkljiv in ne izpolnjuje zakonskih znakov kaznivega dejanja malomarnega zdravljenja po prvem odstavku 179. člena KZ-1, ker v opisu niso določno navedena pravila zdravniške znanosti oziroma strokovni standardi, zaradi česar so podane bistvene kršitve določb postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in drugega odstavka 371. člena ZKP ter kršitev kazenskega zakona. Opis dejanja po trditvah vložnikov ne ustreza 2. točki prvega odstavka 269. člena ZKP, saj predpisi, ki naj bi jih obsojenka kršila, ne zadostijo zahtevi po navedbi konkretnih strokovnih standardov. Po trditvah vložnikov je zato podana tudi kršitev načela zakonitosti oziroma (pod)načela

. Noben predpis, ki bi določal, kako bi obsojenka morala ravnati v konkretnem primeru, ne obstaja. Kolikor pa pravila zdravniške znanosti in stroke niso jasno določena, načelu zakonitosti ni zadoščeno. Tudi v primeru, ko sodišče v postopek pritegne izvedenca, ki pomaga razjasniti pravila medicinske stroke, je treba ugotoviti, kakšna je sprejeta zdravstvena doktrina. Pri tem zagovornik v zahtevi izraža nestrinjanje s stališčem sodišča, da se pravila medicinske stroke lahko ugotavljajo le s pomočjo sodnih izvedencev. Meni, da ta pravila ne morejo biti v prosti presoji sodišča, zaradi česar sodišče ne bi smelo prezreti izvedenskih mnenj, ki so bila obsojenki v korist, in sodbe utemeljiti le na enem, zanjo neugodnem izvedenskem mnenju tujega izvedenca, ki ne pozna slovenskih standardov stroke. Zdravstveni standardi se namreč med državami lahko razlikujejo. Med izvedenci in strokovnjaki v konkretnem primeru pa obstaja nestrinjanje o tem, kako bi obsojenka morala ravnati, pri čemer so slovenski izvedenci in strokovnjaki ugotovili, da je obsojenka ravnala skladno z domačimi standardi stroke. Vložniki v dopolnitvi zahteve v tem vsebinskem sklopu trditev podajajo definicijo zdravstvene napake, ki pomeni odstopanje od pričakovanih norm zdravstvene stroke in od tega, kar se v zdravstvu razume kot običajno in pravilno. Na umanjkanje navedbe strokovnih standardov, ki naj bi jih obsojenka kršila, je opozoril že zunajobravnavni senat v fazi kontrole obtožbe, zaradi česar je obtožnico vrnil v popravo, tožilstvo pa je nato vložilo predmetni obtožni predlog za kaznivo dejanje po prvem odstavku 179. člena KZ-1. Prvostopenjsko sodišče navodil zunajobravnavnega senata ni upoštevalo, zaradi česar so podane bistvene kršitve določb kazenskega postopka, pri čemer tudi višje sodišče na te pritožbene navedbe ni konkretno odgovorilo, s čimer je kršilo 22. člen Ustave RS.

7. V prvem odstavku 179. člena KZ-1 je urejeno temeljno kaznivo dejanje malomarnega zdravljenja in opravljanja zdravilske dejavnosti, ki ga izvrši zdravnik pri opravljanju zdravniške dejavnosti, ko iz malomarnosti ravna v nasprotju s pravili zdravniške znanosti in stroke ter s tem povzroči, da se komu občutno poslabša zdravje. Dolžnostno ravnanje zdravnika je v inkriminaciji iz prvega odstavka 179. člena KZ-1 določeno kot ravnanje v skladu s pravili zdravniške znanosti in stroke. Kršitev zdravniške stroke je v vseh inkriminacijah, relevantnih za zdravniško dejavnost, prvi, elementarno konstitutivni element kaznivega dejanja.

Dolžnostno ravnanje zdravnikov je določeno v posebnih predpisih, imenovanih kot pravila znanosti in stroke, na katere dispozicija odkazuje (blanketna dispozicija).

Kot izvršitveno ravnanje pri tem kaznivem dejanju pride v poštev vsakršna preventivna (zdravljenje v širšem pomenu) in kurativna dejavnost (zdravljenje v ožjem pomenu), in, med ostalim, tudi nadzorovanje podrejenega zdravstvenega osebja.

Zdravnik torej v postopku zdravljenja lahko ravna v nasprotju s pravili zdravniške znanosti in stroke pri: 1. postavljanju diagnoze (predvsem opustitev dosegljivih diagnostičnih možnosti); 2. zdravljenju (zanemarjanje temeljnih ukrepov, nesodobno zdravljenje, nepotrebno zdravljenje, preveliki posegi, precenjevanje svojih zmožnosti); ali 3. poverjanju dela in nadzoru.

Zdravniška dejavnost zdravnika, ki je v nasprotju s pravili zdravniške znanosti in stroke, se kaže glede na način storilčevega dela ali sredstev, ki jih uporablja. Za takšen primer bo šlo pri uporabi očitno neprimernih sredstev, očitno neprimernega načina zdravljenja, opuščanja higienskih ukrepov ali za drugo očitno nevestno ravnanje.

Naravo protipravnega ravnanja, to je napako kot izhodišče vsakršne kazenskopravne analize malomarnega zdravljenja, lahko opredeli zgolj in samo medicinska stroka; ta je edina zmožna in poklicana povedati, kaj je po medicinskih pravilih prav in kaj napačno in tako tudi, kaj sploh lahko štejemo za napako.

Pravila medicinske znanosti in stroke se tako praviloma dokazujejo z izvedencem kot strokovnjakom na svojem področju, ki je strokovno usposobljen in preizkušen ter na podlagi strokovnega znanja sestavi izvedensko mnenje, v katerem opredeli pravila zdravniške znanosti in stroke za konkretni primer.

8. Kazenskopravni očitek obsojenki, vsebovan v izreku pravnomočne sodbe, je, da kot zdravnica dne ... v Mariboru, na Kliniki za pediatrijo Univerzitetnega kliničnega centra Maribor, iz malomarnosti ni ravnala v skladu s pravili zdravniške znanosti in stroke ter s tem tudi ne v skladu z Zakonom o zdravstveni dejavnosti (ZZDej- UBP2, Ur. l. RS št. 23/2005), ki v 45. členu določa, da zdravstveni delavci in zdravstveni sodelavci opravljajo zdravstveno dejavnost v skladu s sprejeto zdravstveno doktrino in kodeksom medicinske deontologije oz. z drugimi strokovnimi in etničnimi kodeksi, s Kodeksom medicinske deontologije Slovenije, ki v 14. členu med drugim določa, da je zdravnik dolžan opravljati svoj poklic odgovorno, strokovno, vestno in natančno do slehernega pacienta, pri svojem delu pa je dolžan dosledno upoštevati dosežke medicinske znanosti in načela strokovnega ravnanja in v skladu s 3. členom Zakona o zdravniški službi (Ur. l. RS št. 98/1999 s spremembami), ki določa, da se mora zdravnik pri svojem delu ravnati po spoznanjih znanosti in strokovno preverjenih metodah, s tem pa povzročila, da se je občutno poslabšalo zdravje pacientke B. B., roj. ..., ki je bila ... sprejeta na Kliniko za pediatrijo v Mariboru zaradi več ur trajajočega bruhanja, driske in povišane telesne temperature, saj kot dežurna zdravnica na Kliniki za pediatrijo UKC Maribor, po sprejemu otroka, ko bi v skladu z medicinsko stroko in znanostjo morala ravnati odgovorno, vestno in natančno, dosledno upoštevati dosežke medicinske znanosti in načela strokovnega ravnanja ter ravnati po spoznanjih znanosti in strokovno preverjenih metodah in bi še posebej glede na zelo slabo zdravstveno stanje otroka ob sprejemu in od dekličine mame prejete anamnestične podatke, zlasti da je nedonošenka s težavami s pridobivanjem teže, morala še posebej skrbno oceniti klinično stanje otroka in zabeležiti znake dehidracije; spremljati vitalne znake in stanje otroka v obliki spremljanja hitrosti in kvalitete pulza, izločanja urina, zavesti in reagiranja, frekvence in kvalitete dihanja, barve in temperature kože, hitrosti infuzije in volumna tekočine, ki je stekla v žilo otroka; dati medicinskim sestram jasna navodila v zvezi z zdravljenjem pacientke; preverjati učinkovanje rehidracijske terapije ter ponovno oceniti otrokovo stanje in njemu primerno odrediti nadaljnje ukrepe, ter ob poslabšanju kliničnega stanja otroka ponovno pregledati in odrediti intenzivnejše spremljanje otrokovega stanja ali pa premestitev na enoto intenzivne terapije, ničesar od navedenega ni storila, posledica opisanih opustitev njenih dolžnih ukrepanj pa je bila, da 1. zaradi zdravničine neskrbne ocene kliničnega stanja otroka ob sprejemu, 2. opustitve dajanja jasnih navodil medicinskim sestram v zvezi z zdravljenjem pacientke, 3. opustitve preveritve učinkovanja odrejene terapije ter 4. opustitve spremljanja stanja in vitalnih znakov otroka ali njegove premestitve na enoto intenzivne terapije, ni bila pravočasno prepoznana naraščajoča dehidracija in posledično ni prišlo do uspešnega diagnosticiranja in zdravljenja bolezni, zaradi česar se je otroku zdravje tako zelo poslabšalo, da je prenehal dihati in se mu je zaustavilo srce (asistolija).

9. Višje sodišče je vsebinsko enake pritožbene očitke v zvezi s pomanjkljivim in nekonkretiziranim opisom kaznivega dejanja, ki jih vložniki sedaj uveljavljajo tudi v zahtevi za varstvo zakonitosti in njeni dopolnitvi, zavrnilo v 10. točki sodbe. Pritrdilo je pritožbenim navedbam, da so določbe zdravstvenih predpisov, citirane v izreku sodbe, po vsebini splošne, nato pa nadaljevalo, da pritožba očitno prezre, da so te določbe v nadaljevanju opisa konkretizirane in da je v opisu kaznivega dejanja jasno določeno, kaj vse je obsojenka v konkretnem primeru opustila, pa bi glede na vsebino pravil zdravniške znanosti in stroke morala storiti, da bi izpolnila svoje dolžnostno ravnanje. Glede očitkov o izostanku navedbe strokovnih standardov v opisu kaznivega dejanja, ki naj bi jih obsojenka kršila, je pritožbeno sodišče pojasnilo, da je sodišče prve stopnje ob formalnem preizkusu obtožnega predloga pravilno presodilo, da opis obravnavanega kaznivega dejanja vsebuje vse zakonske znake kaznivega dejanja iz prvega odstavka 179. člena KZ-1 (25. točka sodbe). Zavrnilo je tudi očitke o kršitvi kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP z utemeljitvijo, da opis dejanja v izreku sodbe sodišča prve stopnje vsebuje vsa konkretna dejstva in okoliščine, s katerimi je opredeljena bit kaznivega dejanja po prvem odstavku 179. člena KZ-1.

10. Vrhovno sodišče sprejema razloge, s katerimi je višje sodišče zavrnilo očitke o procesnih in ustavnih kršitvah ter kršitvah kazenskega zakona, povezanih z opisom kaznivega dejanja. V konkretni zadevi so v opisu kaznivega dejanja uvodoma navedeni splošni zdravstveni predpisi, ki dopolnjujejo blanketno dispozicijo iz prvega odstavka 179. člena KZ-1, temu pa sledi navedba konkretnih ravnanj oziroma ukrepov, ki bi jih obsojenka kot zdravnica pri zdravljenju deklice B. B. morala izvesti, da bi izpolnila svoje dolžnostno ravnanje. Uvodoma navedeni zdravstveni predpisi v povezavi z navedbo konkretnih ukrepov, ki bi jih obsojenka morala izvesti, določno in jasno povedo, kako bi obsojenka morala ravnati, da bi v konkretnem primeru izpolnila svoje dolžnostno ravnanje. Kaj vse bi obsojenka morala storiti, katere ukrepe bi morala izvesti in ali je ravnala skladno s pravili in spoznanji zdravniške znanosti in stroke, je sodišče ugotavljalo s pomočjo izvedencev medicinske stroke. Pri tem se je oprlo zlasti na izvid in mnenje izvedenca dr. P. V., tega pa je presojalo tudi v luči ostalih izvedenih dokazov, in sicer izvedencev Komisije za fakultetna izvedenska mnenja Medicinske fakultete Univerze v Ljubljani (v nadaljevanju izvedenci Komisije), zaslišanih prič, med njimi tudi zdravnikov, in listinskih dokazov. Iz opisa kaznivega dejanja tudi po presoji Vrhovnega sodišča povsem jasno izhaja, v čem je bila vsebina obsojenkinega dolžnostnega ravnanja, oziroma, kaj vse bi obsojenka pri zdravljenju deklice B. B. glede na pravila medicinske znanosti in stroke v konkretnem primeru morala storiti.

11. Konkreten kazenskopravni očitek obsojenki je, da je v postopku zdravljenja iz malomarnosti sprejela napačno oceno stanja dekličine dehidracije, da je opustila dajanje jasnih navodil medicinskim sestram, opustila nadzor nad učinkovanjem odrejene rehidracijske terapije, in da ni spremljala dekličinega zdravstvenega stanja in vitalnih znakov ali poskrbela za premestitev deklice na enoto intenzivne terapije. Obsojenka je deklico, kljub že na prvi pogled zelo slabemu zdravstvenemu stanju, prejetim anamnestičnim podatkom, številnim znakom, ki so kazali na hudo dehidracijo, in dejavnikom tveganja na dekličini strani, zdravila, kot da je njena dehidracija srednje stopnje in skladno s tem odredila tudi količino in sestavo infuzije. Po zaključkih izvedenca dr. P. V. se je z odrejeno rehidracijsko terapijo zgolj nadomestila potreba po ohranitvi tekočine, ni pa se izravnal deficit, saj so obstajale nenehne nadaljnje izgube tekočine, ker sta se bruhanje in driska pri deklici nadaljevala tudi v bolnišnici. Izvedenec je pojasnil, da smernice za zdravljenje otrok z akutno drisko ESPGHAN za takšne primere v prvih 30 minutah predvidevajo občutno višjo infuzijsko mero. Povedal je, kakšen odmerek in sestava infuzije bi bila v konkretnem primeru potrebna, da bi se dosegla hitra stabilizacija krvnega obtoka. V prvih 30 minutah bi moral biti dovod tekočine okrog 240 ml, v sledečih dveh urah in pol pa nadaljnjih 560 ml. Zaradi nizke vsebnosti natrija v dekličinem krvnem izvidu bi morala biti dovajana tudi drugačna sestava NaCl. Sodišče prve stopnje, temu pa je pritrdilo tudi višje sodišče, je po izvedenem dokaznem postopku zaključilo, da obsojenka v konkretnem primeru zdravljenja ni pokazala tiste skrbnosti in previdnosti, ki je bila glede na strokovna merila objektivno potrebna. Zaradi neskrbne ocene dekličinega kliničnega stanja in opustitve zapisa znakov dehidracije, opustitve dajanja jasnih navodil medicinskim sestram v zvezi z zdravljenjem, opustitve preveritve učinkovanja odrejene terapije ali dekličine premestitve na enoto intenzivne terapije, kar vse tudi po presoji Vrhovnega sodišča celokupno kaže na obsojenkino očitno nevestno ravnanje v postopku zdravljenja, ni bila pravočasno zaznana naraščajoča dehidracija, posledično pa ni prišlo do uspešnega zdravljenja bolezni. Glede na vse navedeno očitki, povezani z opisom kaznivega dejanja, niso utemeljeni.

12. Zahteva pa tudi ne more uspeti s pavšalnimi trditvami, da je podana kršitev iz 7. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Ta kršitev je podana, če sodišče s svojo sodbo ni popolnoma rešilo predmeta obtožbe. Vložnik v zahtevi z ničemer ne obrazloži, v čem in zakaj naj bi bila zatrjevana kršitev v konkretnem primeru podana. Zahteva prav tako ne more uspeti s trditvami, da je sodišče s tem, ko je sledilo izvidu in mnenju avstrijskega izvedenca dr. P. V., popolnoma zanemarilo slovensko stroko, ki bolje pozna razmere, stanje in pravila medicine pri nas kot tuj izvedenec. Sodišče je pri vprašanju, kako bo presojalo verodostojnost in dokazno moč dokazov in pri tem, ali je podano kakšno dejstvo ali ne, prosto (prvi odstavek 18. člena ZKP). Po presoji Vrhovnega sodišča je sodišče prepričljivo obrazložilo, zakaj je sledilo izvidu in mnenju izvedenca dr. P. V. Poudarilo je, da je bil imenovani izvedenec pri podajanju svojega izvida in mnenja konsistenten, za razliko od izvedencev Komisije svojih stališč in zaključkov ni spreminjal, njegove zaključke pa je ocenilo kot logične, prepričljive ter hkrati podprte tudi z drugimi dokazi. Pri tem ne gre prezreti, da so se izvedenci Komisije z izvedencem dr. P. V. poenotili v več ključnih točkah, ki se nanašajo na vsebino obsojenkinega dolžnostnega ravnanja. Iz obrazložitve pravnomočne sodbe tako izhaja, da so se izvedenci Komisije in izvedenec dr. P. V. poenotili v naslednjih ugotovitvah in zaključkih: ocena kliničnega stanja deklice ob sprejemu (razen stopnje dehidracije), kazalniki hude dehidracije, opustitev dajanja jasnih navodil medicinskim sestram (obsojenka bi morala medicinskim sestram dati jasna navodila, kakšno je dekličino stanje, stopnja njene dehidracije, kakšne težave se lahko pričakuje in katere vitalne znake je treba spremljati, izvedenci so pojasnili, da bi spremljanje vitalnih znakov lahko pravočasno privedlo do prepoznavanja naraščajoče dehidracije in posledično uspešnega diagnosticiranja in zdravljenja hude dehidracije, 39. in 41. stran prvostopenjske sodbe), opustitev preverjanja učinkovanja odrejene rehidracijske terapije (obsojenka bi, ne glede na to, da jo sestre niso klicale, morala sama preveriti, kako napreduje rehidracijska terapija, saj je to samostojna zdravnikova dolžnost, 43. in 44. stran prvostopenjske sodbe); ter opustitev spremljanja stanja in vitalnih znakov deklice. Pri tem tudi iz Poročila o izrednem ekspertnem nadzoru z mnenjem v UKC Maribor z dne 8. 6. 2009 izhaja, da je komisija ugotovila, da obsojenka ni izpolnila svojih dolžnostnih ukrepanj in ni posebej skrbno ocenila kliničnega stanja B. B. ob sprejemu, saj je izostala meritev vseh vitalnih znakov, tj. srčnega pulza, tlaka, frekvence dihanja, stanja zavesti in stopnje dehidracije (36. in 37. stran sodbe sodišča prve stopnje ter 36. točka sodbe sodišča druge stopnje). Kot neutemeljene se glede na navedeno izkažejo trditve, da je sodišče v tem postopku povsem zanemarilo slovensko stroko.

13. Neutemeljene so tudi navedbe, s katerimi zahteva izraža nestrinjanje s stališčem sodišča, da se pravila zdravniške znanosti in stroke ugotavljajo s pomočjo sodnih izvedencev. Izvedenstvo se odredi, kadar je za ugotovitev ali presojo kakšnega pomembnega dejstva treba dobiti izvid in mnenje nekoga, ki ima potrebno strokovno znanje (248. člen ZKP). Sodišče izvedenca potrebuje zato, da bo na podlagi njegovega strokovnega znanja lahko ugotovilo pravno pomembna, odločilna dejstva, torej tista, ki mu bodo omogočala podati oceno o obstoju kaznivega dejanja.

Kot je že bilo navedeno, je tudi v teoriji sprejeto stališče, da naravo protipravnega ravnanja, to je napako kot izhodišče vsakršne kazenskopravne analize malomarnega zdravljenja, lahko ugotavlja le medicinska stroka; edino ta je zmožna in poklicana povedati, kaj je po medicinskih pravilih prav in kaj napačno in tako tudi, kaj lahko štejemo za napako, saj sodišče s takim strokovnim znanjem ne razpolaga. Zatrjevane kršitve s tem, ko je sodišče za ugotavljanje in presojo, ali je obsojenka s svojim ravnanjem oziroma opustitvijo dolžnega ravnanja kršila pravila zdravniške znanosti in stroke, odredilo izvedenstvo medicinske stroke, ne morejo biti podane. Podana pa tudi ni zatrjevana kršitev 22. člena Ustave RS, saj je višje sodišče ob reševanju pritožb skladno s standardom obrazloženosti odločb, ki velja za sodišča druge stopnje, obrazloženo odgovorilo na vse bistvene pritožbene navedbe, povezane z očitki o pomanjkljivem opisu kaznivega dejanja, in neupoštevanjem navodil zunajobravnavnega senata.

14. Z navedbami, da iz mnenja izvedencev Komisije, ugotovitev notranjega nadzora v bolnišnici, mnenja komisije Zdravniške zbornice in izpovedbe specialista pediatra dr. J. D. izhaja, da je bilo obsojenkino ravnanje v konkretnem primeru ustrezno, zahteva izraža le pomisleke, da dejstva, na katerih temelji uporaba prava, niso bila pravilno ugotovljena. S tem po vsebini uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zaradi katerega po določbi drugega odstavka 420. člena ZKP zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti.

15. Po navedbah vložnikov iz dopolnitve zahteve je kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP podana tudi zato, ker je trditev o tem, da ni prišlo do uspešnega diagnosticiranja bolezni kot posledici naraščajoče dehidracije v nasprotju z obsojenkinim zagovorom in drugimi dokazi v spisu. Dehidracija ne pomeni diagnoze bolezni, ampak je njen simptom. Zmotna je zato trditev, da je bilo diagnosticiranje bolezni neuspešno. Vložniki pri tem še navajajo, da se v obrazložitvi prvostopenjske sodbe sploh ne zatrjuje, da je bila diagnoza bolezni nepravilna. O tem v obrazložitvi sodbe ni razlogov o dejstvih, ki so razvidna iz izvedenskih mnenj in listin, saj ti dokazi niso ovrednoteni. Po trditvah vložnikov zato izrek nasprotuje razlogom sodbe. Podana pa je tudi kršitev določb 22., 25., in 29. člena Ustave RS.

16. Na očitke, da dehidracija ni bolezen oziroma diagnoza bolezni, je z argumenti, ki jih sprejema tudi Vrhovno sodišče, razumno odgovorilo že višje sodišče v 14. točki sodbe. Pritrdilo je navedbam vložnikov, da dehidracija ni diagnoza bolezni, ampak simptom (znak), ki kaže na določeno bolezen. Vendar pa je prav pravilno ugotovljena stopnja dekličine dehidracije ob sprejemu na pediatrični oddelek, ki je glede na ugotovljene dejavnike tveganja na dekličini strani in anamnestične podatke od obsojenke terjala še posebno previdnost, v konkretnem primeru bila odločilnega pomena za nadaljnje uspešno zdravljenje. Dehidracija je namreč spremljala rotavirusno obolenje deklice. In prav skrbna ocena (stopnje) dekličine dehidracije je bila odločilnega pomena za pravilno prepoznavo resnosti dekličinega zdravstvenega stanja in za nadaljnje zdravljenje bolezni. Zatrjevana kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana. Vložniki pa v zvezi s tem tudi ne morejo uspeti s pavšalnimi očitki, da listine v spisu niso dokazno ovrednotene. Sodišče se je v izpodbijani sodbi opredelilo do vseh relevantnih listin. Kolikor vložniki dokazne ocene in zaključkov nižjih sodišč, ki sta jih napravili v zvezi z listinskimi dokazi, ne sprejemajo, pa s tem uveljavljajo nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

17. Nadalje so po trditvah zahteve podane bistvene kršitve določb kazenskega postopka in kršitev kazenskega zakona, ker je sodišče nepravilno ugotovilo vzročno zvezo med obsojenkinim ravnanjem in občutnim poslabšanjem dekličinega zdravstvenega stanja in ker je bila vzročna zveza pretrgana zaradi ravnanja medicinskih sester. Neutemeljen in logično nesmiseln je po navedbah zahteve očitek, da se je dekličino zdravstveno stanje poslabšalo zaradi obsojenkinega ravnanja, kolikor pri tem izhajamo iz mnenj izvedencev Komisije. Obsojenkino ravnanje je bilo usmerjeno k izboljšanju zdravstvenega stanja B. B. Dekličino zdravstveno stanje pa se je poslabšalo zaradi bolezenskega stanja njenega organizma. Sodišče je prezrlo, da je obsojenka ustrezno upoštevala vse dejavnike tveganja. Normalno bi bilo, da bi deklica, ob predpisani terapiji, tako kot v vseh drugih primerljivih primerih, okrevala. To, da v konkretem primeru ni okrevala, je prispisati nepričakovanemu in nepredvidljivemu razpletu, kar je povedal izvedenec prof. dr. M. Č. Zagovornik navaja, da bi se moralo sodišče, skladno s teorijo o adekvatni vzročnosti, vprašati, ali je bilo v konkretnem primeru tipično, običajno in predvidljivo, da se bo otroku, obolelemu za rotavirusno drisko, kljub (morda nezadostni) hidraciji, zdravstveno stanje tako zelo poslabšalo. Po oceni vložnika je odgovor na to vprašanje nikalen. Glede na to, da iz mnenja prof. dr. M. Č. izhaja, da gre za skrajno izjemen dogodek, poslabšanje dekličinega zdravstvenega stanja predstavlja le nesrečno naključje. Vložnik dalje navaja, da je bila obsojenkina terapija, glede na oceno dekličinega zdravstvenega stanja ob pregledu, pravilna. Navaja, da so mama B. B. in medicinske sestre imele bistveno boljši vpogled v stanje deklice, kot pa obsojenka, ki je bila dežurna pediatrinja, zadolžena za celotno pediatrično kliniko. Nerealno je bilo v takih pogojih od nje pričakovati, da bo neprekinjeno pregledovala otroka, pri čemer obsojenka v zagovoru trdi, da je deklico prišla pogledat med 1. in 2. uro zjutraj.

18. Na vsebinsko enake pritožbene očitke, ki jih vložnik sedaj ponavlja v zahtevi, sta po presoji Vrhovnega sodišča utemeljeno odgovorili že sodišči prve in druge stopnje. Očitke, da ni podana in dokazana vzročna zveza med obsojenki očitanim ravnanjem in občutnim poslabšanjem dekličinega zdravja, je višje sodišče zavrnilo v 34., 37. in 44. točki sodbe. Pritrdilo je zaključkom sodišča prve stopnje, da je bila vzrok bistvenega poslabšanja dekličinega zdravstvenega stanja huda dehidracija in posledično hipovolemični šok s premajhno prekrvavitvijo srca in možganov, kar vse so po ugotovitvah pravnomočne sodbe predvidljive in pričakovane posledice rotavirusnih obolenj, še posebej, ko gre za zdravljenje otrok s takšnimi dejavniki tveganja in anamnestičnimi podatki, kot so bili prisotni v konkretnem primeru. Po ugotovitvah pravnomočne sodbe se je dekličino zdravstveno stanje bistveno poslabšalo, ker zaradi opustitve dolžnih ravnanj obsojenke ni bila pravočasno prepoznana naraščajoča dehidracija in posledično ni prišlo do uspešnega diagnosticiranja in zdravljenja bolezni. Glede na take ugotovitve pravnomočne sodbe se izkaže, da z v prejšnji točki povzetimi navedbami zahteva po vsebini ne uveljavlja nobene kršitve zakona, ampak podaja drugačno presojo izvedenih dokazov, kot je bila sprejeta v pravnomočni sodbi, in izraža pomisleke, da dejstva, na katerih temeljijo pravni zaključki o obstoju vzročne zveze, niso pravilno ugotovljena. S tem pa ponovno uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zaradi katerega zahteve ni dopustno vložiti.

19. Zahteva tudi ne more uspeti s trditvami o pretrganju vzročne zveze med obsojenki očitanim ravnanjem in občutnim poslabšanjem dekličinega zdravja zaradi ravnanj (opustitev) medicinskih sester. Zahteva svojo tezo utemeljuje z navedbami, da bi že po kazenskopravni doktrini garantne dolžnosti morale medicinske sestre aktivno posredovati in preprečiti nastalo posledico. K poslabšanju zdravstvenega stanja so tako s svojim ravnanjem največ prispevale medicinske sestre, katerih opustitev je prekinila vzročno zvezo med obsojenkinim ravnanjem in nastalo posledico. Če bi izpolnile svojo pravno in strokovno dolžnost, ki so jim jo nalagali medicinski standardi, bi bila obsojenka pravočasno obveščena o slabšanju dekličinega stanja in bi lahko ukrepala. To po navedbah zahteve izhaja tudi iz obrazložitve sodbe, v kateri sodišče navaja, da sta bili medicinski sestri Ž. in N. prisotni v sobi, ko je B. B. bruhala, dobivala krče, kričala in odvajala blato, pa nista pomislili, da bi obsojenko na to opozorili. S tem sta povzročili, da obsojenka ni bila seznanjena z dekličinim stanjem. Tudi priča dr. J. D., vršilec dolžnosti predstojnika Pediatrične klinike UKC Maribor, je povedal, da niti v Sloveniji niti drugje po svetu ni v navadi, da bi pri otrocih z akutnim gastroenterokolitisom opravljali monitoring. Običajna praksa je, da periodične preglede med hospitalizcijo opravi negovalno osebje, ki v tem času izmeri tudi nekatere vitalne funkcije. Po navedbah zahteve je skrajno nepošteno do obsojenke, da sodišče ne upošteva mednarodnih in domačih standardov, medtem ko celoten očitek o napačni terapiji temelji na avstrijskih standardih, ki jih zagovarja izvedenec dr. P. V. Izpodbijana sodba nesrečno naključje, ki je imelo več vzrokov, prevali izključno na obsojenko. Zahteva ob tem sodišču očita tudi, da je pri odločanju prezrlo dva standarda nege, in sicer Standard negovalne intervencije spremljanja, izločanja in odvajanja pri hospitaliziranem otroku in Standard negovalne intervencije - sprejem otroka na kliniko za Pediatrijo, ki medicinskim sestram nalagata dolžnost nadzora zdravstvenega stanja otroka. Glede na navedeno sodišče po prepričanju zahteve ni pravilno ugotovilo vzročne zveze med obsojenkinim ravnanjem in poslabšanjem zdravstvenega stanja deklice B. B. S tem je kršilo kazenski zakon, podane pa so tudi bistvene kršitve določb postopka iz 7. in 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

20. Sodišči prve in druge stopnje sta navedbe, s katerimi je obramba breme obveznosti nadzora učinkovanja odrejene rehidracijske terapije in spremljanja vitalnih znakov prelagala na medicinski sestri S. N. in M. Ž., zavrnili. Pri tem sta se oprli na izpovedbe medicinskih sester in doseženo soglasje izvedencev Komisije in dr. P. V. glede obsojenkine samostojne dolžnosti monitoringa in dolžnosti dajanja jasnih navodil medicinskim sestram v postopku zdravljenja. Glede standardov negovalne intervencije, na katere se sklicuje zahteva, je bilo ugotovljeno, da ti niso zavezujoči, temveč so zgolj priporočila, kar izhaja tudi iz izpovedbe dr. J. D. Ugotovljeno je tudi bilo, da delo na mariborski Kliniki za pediatrijo ni bilo ustrezno organizirano, saj so bile ugotovljene številne nepravilnosti v vodenju in organizaciji, zaradi česar medicinske sestre niso mogle delati po sodobnih strokovnih in organizacijskih načelih. Sodišče se je pri tem oprlo tudi na izpovedbo medicinske sestre I. H., ki je povedala, da sta bila oba standarda nege, na katera se sklicuje zahteva, presplošna, da bi ju bilo mogoče uporabiti v primeru opazovanja in nadzora otrok z dehidracijo. Po ugotovitvah pravnomočne sodbe se predmetni standardi nege v praksi niso uporabljali. Medicinske sestre so ravnale po ustnem izročilu, kar je bilo znano tudi obsojenki kot dolgoletni in izkušeni pediatrinji, zaradi česar bi medicinskim sestram še toliko skrbneje morala dati jasna navodila glede spremljanja vitalnih znakov deklice B. B. V dokaznem postopku je sodišče ugotovilo tudi, da je zdravnikova samostojna dolžnost, da se pozanima o zdravstvenem stanju otroka oziroma, da nadzoruje in preverja učinkovanje odrejene terapije. Ne glede na to, da je medicinske sestre niso klicale, bi morala obsojenka tudi sama preveriti, kako napreduje rehidracijska terapija ali pa jim naročiti, naj jo o tem obvestijo. Izvedenci Komisije in dr. P. V. so dosegli soglasje, da bi morala obsojenka medicinskim sestram dati jasna navodila, kakšno je stanje deklice, kakšna je stopnja dehidracije in kakšne težave se lahko pričakuje. Jasna bi morala biti tudi navodila, katere vitalne znake je treba spremljati (41. stran sodbe sodišča prve stopnje). Po ugotovitvah pravnomočne sodbe je moral zdravnik merjenje vitalnih znakov in morebitne druge ukrepe vedno pisno zahtevati in to vpisati v temperaturni list, česar pa v konkretnem primeru ni bilo. Skratka, glede na ugotovitve pravnomočne sodbe bi morala obsojenka tudi sama preveriti, kako napreduje učinkovanje odrejene rehidracijske terapije, vendar tega ni storila (50. stran sodbe sodišča prve stopnje). Na podlagi takšnih ugotovitev sta sodišči zaključili, da obsojenka svoje odgovornosti ne more prevaliti na dejstvo, da je medicinske sestre niso opozorile na poslabšanje zdravstvenega stanja B. B., saj jim tega (ne)odrejeni obseg nadzora ni narekoval (43. stran prvostopenjske sodbe).

21. Glede na takšne dejanske ugotovitve in pravne zaključke o obsojenkini dolžnosti spremljanja dekličinega zdravstenega stanja in njenih vitalnih znakov po odrejeni rehidracijski terapiji, navedbe, da obsojenka o poslabšanju B. B. kliničnega stanja vse do 4.15 ure zjutraj (s strani medicinskih sester) ni bila obveščena, obsojenke ne morejo razbremeniti kazenske odgovornosti. Obsojenka bi namreč morala sama spremljati učinkovanje odrejene rehidracijske terapije ter vitalne znake in stanje deklice, medicinskim sestram pa dati jasna navodila v zvezi z zdravljenjem, zato trditve o pretrganju vzročne zveze zaradi ravnanj (opustitev obveščanja) medicinskih sester niso utemeljene. Prav tako ni mogoče sprejeti navedb, da je šlo v obravnavanem primeru zgolj za nesrečno naključje, kot to želi prikazati zahteva. Za naključje bi šlo le takrat, ko bi obsojenka izpolnila svoje dolžnostno ravnanje v tolikšni meri, kot so ji to omogočale objektivne okoliščine in njene individualne lastnosti, pa bi do občutnega poslabšanja dekličinega zdravja vseeno prišlo.

22. Zagovorniki v dopolnitvi zahteve sodišču očitajo, da je kršilo določbo četrtega odstavka 249. člena ZKP s tem, ko je za izvedenca medicinske stroke postavilo dr. P. V., čeprav za njegovo imenovanje niso bili izpolnjeni pogoji, saj se pri postavitvi novega izvedenca ni zatrjevalo okoliščin, ki bi utemeljevale njegovo imenovanje. Izvedenca dr. P. V. tudi ni na seznamu sodnih izvedencev v Republiki Sloveniji. Glede na 248. člen ZKP pa se sodišče ne more sklicevati na mnenje strokovnjaka, ki ni izvedenec s seznama sodnih izvedencev v Republiki Sloveniji, in ki je bilo najprej izdelano za potrebe pravdnega postopka. Poleg tega je branje mnenja, izvedenčevo zaslišanje in soočenje z drugimi izvedenci predlagalo tožilstvo, ki je stranka kazenskega postopka. Skladno s teorijo in sodno prakso mnenje strokovnjaka, ki ga pridobi in predloži ena od strank, ni izvedensko mnenje, ki bi ga bilo mogoče uporabiti kot dokaz. Strokovnjak je pomočnik stranke in deluje v njenem interesu. Sklicevanje na tako strokovno mnenje ima le pomen navedb. Ker je sodišče predlog tožilstva za branje izvedenskega mnenja dr. P. V., njegovo neposredno zaslišanje ter soočenje z izvedenci Komisije, nepravilno štelo kot predlog za postavitev novega izvedenca, sodišče pa bi mnenje izvedenca lahko upoštevalo le kot del trditvene podlage tožilstva, je s tem zagrešilo bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka in drugega odstavka 371. člena ZKP.

23. Višje sodišče je na očitke o kršitvi določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ki jo je zagovornik odvetnik S. v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo utemeljeval (zgolj) z navedbami, da je sodišče izvedenca dr. P. V. postavilo v nasprotju s četrtim odstavkom 249. člena ZKP, in da imenovanega izvedenca ni na seznamu sodnih izvedencev v Republiki Sloveniji, odgovorilo v 8. točki sodbe. Med drugim je pojasnilo da je sodišče prve stopnje dr. P. V. zapriseglo v skladu s 333. členom ZKP in ga na glavni obravnavi zaslišalo kot izvedenca. Izvedence je na obravnavi tudi (dvakrat) soočilo. Prvostopenjsko sodišče po stališču višjega sodišča tudi ni kršilo četrtega odstavka 249. člena ZKP, saj je v okviru „drugih okoliščin“ pravilno presodilo, da je bil dr. P. V. predhodno imenovan za izvedenca v pravdni zadevi, njegovo mnenje pa se je precej razlikovalo od mnenj, ki so jih v kazenski zadevi podali izvedenci Komisije, zaradi česar je bilo za odpravo nasprotij oziroma pomanjkljivosti nujno potrebno nadaljnje soočenje izvedencev. Izpostavilo je tudi, da sodišče v kazenskem postopku zavezuje načelo materialne resnice. V zvezi s tem je zavrnilo tudi očitke o kršitvi 22. člena Ustave RS in navedlo, da le-teh pritožba podrobneje ni obrazložila.

24. Vrhovno sodišče sprejema prej povzete razloge višjega sodišča. Okoliščina, da izvedenca dr. P. V. ni na seznamu sodnih izvedencev v Republiki Sloveniji, ni ovira, da ga sodišče ne bi smelo angažirati kot izvedenca v tem kazenskem postopku. Bistveno je, kar je pojasnilo že višje sodišče, da je sodišče dr. P. V., specialista za otroško in mladinsko zdravljenje ter otroško intenzivno medicino in kardiologijo, ki je vsestransko zaprisežen in sodno certificiran izvedenec v Avstriji, pred zaslišanjem zapriseglo skladno z določbami 333. člena ZKP. Nižji sodišči sta z argumenti, ki jih v celoti sprejema tudi Vrhovno sodišče, obrazložili tudi pravno podlago za izvedenčevo pritegnitev v konkretni kazenski postopek, ko sta se sklicevali na načelo materialne resnice ter na določbo četrtega odstavka 249. člena ZKP, po kateri sme sodišče postaviti druge izvedence tudi, če to zahtevajo „druge okoliščine“. Načelo materialne resnice je tesno povezano z instrukcijsko (inkvizicijsko) maksimo, uzakonjeno v 17. členu ZKP, in oficialnim načelom, ki sodniku nalagata, hkrati pa ga pooblaščata, da se tudi na lastno iniciativo dokoplje do vseh informacij, ki so pravno relevantne za odločitev o zadevi, in da v ta namen izvaja dokaze tudi po uradni dolžnosti, in ne samo na predlog strank. Glede na pojasnjeno izvedensko mnenje dr. P. V. ni nedovoljen dokaz, sodišče pa pri njegovi postavitvi tudi ni kršilo določb 249. člena ZKP, zato zatrjevane procesne kršitve niso podane.

25. Po pregledu vsebine pritožb obsojenke in njenega zagovornika, vloženih zoper prvostopenjsko sodbo, in sodbe višjega sodišča Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v zvezi z očitki o kršitvi iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in drugega odstavka 371. člena ZKP materialno neizčrpane naslednje navedbe iz dopolnitve zahteve za varstvo zakonitosti: da mnenje izvedenca dr. P. V. nasprotuje določbam ZKP, saj je bilo pridobljeno po končani preiskavi; da dr. P. V. za izvedenca v tem postopku ni bil imenovan z odredbo organa, ki vodi kazenski postopek; da obsojenka ni bila stranka v pravdnem postopku, s tem pa ni imela možnosti vplivanja na imenovanje izvedenca; da o postavitvi izvedenca ni bilo odločeno skladno z določbami 248. in 249. člena ZKP, ker je bil dr. P. V. imenovan za izvedenca s strani avstrijskega sodišča v pravdnem postopku, zato njegovo mnenje v tem (kazenskem) postopku ne more imeti nobenega pravnega učinka; da je obsojenka nasprotovala izvedencu dr. P. V. in zahtevala njegovo izločitev, zato ni mogoče govoriti o njenem soglasju, da se izvedensko mnenje, pridobljeno v pravdi, upošteva tudi v kazenskem postopku; da je sodišče glede na navedeno ravnalo v nasprotju z zahtevo po postavitvi nepristranskega izvedenca, saj so podane okoliščine, ki bi lahko po 6. točki 39. člena ZKP predstavljale razlog za dvom v izvedenčevo nepristranskost; in da že dejstvo, da je izvedenec podal svoje mnenje v pravdnem postopku, v katerem obsojenka ni sodelovala, vzbuja dvom v izvedenčevo nepristranskost. Teh očitkov obramba v pritožbah zoper prvostopenjsko sodbo ni uveljavljala, zato zahteva oziroma njena dopolnitev v tem delu ne izpolnjuje pogoja iz petega odstavka 420. člena ZKP.

26. Po trditvah zahteve in njene dopolnitve so nadalje podane bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in drugega odstavka 371. člena ZKP ter kršitev pravice do obrambe iz 22. in 29. člena Ustave RS, zaradi zavrnitve več dokaznih predlogov, in sicer predlogov za:

- postavitev novega izvedenca medicinske stroke (zaradi nestrinjanja slovenskih izvedencev z mnenjem dr. P. V. in zaradi razhajanja v mnenjih). Vložniki v zahtevi in njeni dopolnitvi navajajo, v čem se mnenja izvedencev razlikujejo, in sicer glede vzroka za občutno poslabšanje zdravja, (ne)pravilnosti ocene o stopnji dehidracije, plinske analize krvi, acidoze, acidobaznega ravnotežja in anionske vrzeli. V zvezi z navedenimi vprašanji so izvedenci stali vsak na svojih stališčih, gre pa za vprašanja, ki so bistvenega pomena za pravilno ugotovitev dejanskega stanja;

- branje odlomka glede teže in pridobivanja teže za nedonošenčke iz knjige Pediatrija, avtorja prof. dr. Duška Mardešiča in drugih, iz katerega izhaja, da B. B. v kritičnem času ni imela premajhne teže. Ta dokaz je po navedbah vložnikov pomemben za razjasnitev nasprotujočih si mnenj izvedencev o dekličini teži in vplivu te okoliščine na pravilno prepoznavo stopnje dehidracije in njenega zdravljenja. Navedeno je v prid obrambi, ker se s tem dokazuje, da dehidracija ni bila hujše stopnje, saj dekličina teža ni predstavljala dodatnega faktorja tveganja;

- branje odlomka o frekvenci utripa srca iz knjige Otroške srčne bolezni, avtorja prof. dr. Andreja Robide. Obramba je s tem dokazom želela dokazati, da B. B. v času, ko jo je obsojenka pregledala, ni bila tahikardna;

- pridobitev in branje listine z naslovom Opis dogodka v nočni izmeni 29. - 30. 3. 2009, ki sta jo podpisali medicinski sestri M. Ž. in S. N. S to listino je obramba želela dokazati verodostojnost obsojenkinega zagovora v delu, v katerem je trdila, da je B. B. stanje prišla preverit med 1. in 2. uro zjutraj. Zagovornik je v zvezi z avtentičnostjo in izvorom te listine predlagal tudi, da se kot priči ponovno zaslišita medicinski sestri S. N. in M. Ž.

27. Po ustaljeni sodni praksi sme sodišče zavrniti dokazni predlog, če je: a) nadaljevanje dokazovanja zaradi jasnosti zadeve odveč; b) dejstvo, ki naj bi se s predlaganim dokazom dokazovalo, že dokazano; c) dejstvo, ki naj bi se s predlaganim dokazom dokazovalo, brez pomena za zadevo; d) dokazno sredstvo neprimerno ali nedosegljivo in e) dokazni predlog dan z namenom zavlačevanja postopka.

28. Sodišče prve stopnje je dokazni predlog za postavitev novega izvedenca medicinske stroke, ki naj bi razjasnil nestrinjanja oziroma nasprotja med zaključki izvedencev glede pravilne diagnoze in zdravljenja deklice B. B., zavrnilo z utemeljitvijo, da sta izvid in mnenje dr. P. V. popolna in skladna z dejanskimi okoliščinami in podatki kazenskega spisa. Pri tem je poudarilo, da se mnenje izvedenca v bistvenih zaključkih ujema ne le z ostalimi podatki spisa, temveč tudi z zaključki izvedencev Komisije (8. stran sodbe). Pojasnilo je, da zato ni bilo dolžno postaviti še tretjega izvedenca ali sprejeti mnenja, ki bi bilo za obsojenko ugodneje, temveč tisto mnenje, ki je po načelu proste presoje dokazov najbolj logično in prepričljivo. Izpostavilo je, da je v razpravah na soočenju izvedenec dr. P. V. dosegel, da so se z njim v več delih strinjali tudi izvedenci Komisije. Doseženo je bilo soglasje glede naslednjih kazalnikov dekličine hude dehidracije: hitro dihanje, visok utrip srca, slabo delovanje ledvic, pravilnosti izračuna anionske vrzeli in obstoja akutne bolezni ter izgube tekočine. Za razjasnitev dejanskega stanja po odločitvi sodišča prve stopnje zato ni bila potrebna pritegnitev tretjega izvedenca (63. stran sodbe). Tudi o encefalopatiji in encefalitisu je bilo povedano vse, kar se je dalo povedati. Po oceni sodišča dokaznega postopka zato ni bilo več potrebno, niti smiselno dopolnjevati s postavitvijo novega izvedenca.

29. Razlogom, s katerimi je prvostopenjsko sodišče zavrnilo dokazni predlog za postavitev novega izvedenca, je v 19. točki sodbe pritrdilo tudi višje sodišče. Zapisalo je, da je mnenje izvedenca dr. P. V. strokovno argumentirano, logično in prepričljivo ter podprto z drugimi dokazi, zaradi česar mu je prvostopenjsko sodišče utemeljeno sledilo, posledično pa je kot nepotrebnega pravilno zavrnilo predlog za postavitev novega izvedenca. Sklicujoč se na izvedenca dr. P. V., pričo dr. R. K. in listinsko dokumentacijo, je sprejelo zaključke sodišča prve stopnje, da je bila vzrok za bistveno poslabšanje zdravstvenega stanja B. B. huda dehidracija in hipovolemični šok s premajhno prekrvavitvijo srca in možganov (42. točka sodbe). Zavrnilo je tudi pritožbene očitke, da sodišče vprašanj glede stopnje dehidracije, plinske analize krvi, acidoze, acidiobaznega ravnotežja in anionske vrzeli ni razjasnilo, saj je prav v zvezi s temi vprašanji izvedlo obširen dokazni postopek in sledilo mnenju dr. P. V., ki ga podpirajo tudi drugi dokazi v spisu.

30. Vrhovno sodišče sprejema povzete razloge nižjih sodišč, s katerimi sta zavrnili predlog za postavitev novega izvedenca medicinske stroke. Vrhovno sodišče je v več odločbah

pojasnilo, da dokazovanje z novim (tretjim) izvedencem ni potrebno, kadar sodišče zaključi, da sta izvid in mnenje enega izvedenca popolna in skladna z dejanskimi okoliščinami, potrjenimi z ostalimi podatki kazenskega spisa. Le če je zaradi ugotovljenih nasprotij med izvedenci podan dvom v pravilnost mnenj, je sodišče ugotovljena nasprotja dolžno odpraviti z angažiranjem novega izvedenca. V konkretni zadevi so bila izvedenska mnenja izvedencev Komisije in dr. P. V. ocenjena in presojena, izvedenci so bili na glavni obravnavi zaslišani in (dvakrat) soočeni, obrambi je bila dana možnost, da izvedence neposredno zasliši in njihova mnenja preizkusi. Izvedenska mnenja so bila ocenjena tudi v povezavi z ostalimi dokazi. Sodišči sta v obrazložitvi sodbe navedli prepričljive in logične razloge, zakaj sta sledili izvidu in mnenju dr. P. V. Ob tem ne gre prezreti, da so izvedenci Komisije ob soočenju z izvedencem dr. P. V. svoja stališča spreminjali in korigirali in ob tem glede več vprašanj, pomembnih z vidika presoje utemeljenosti kazenskopravnega očitka, prišli do poenotenja ali vsaj precejšnjega zbližanja stališč (63. in 64. stran sodbe sodišča prve stopnje). Ker je sodišče izvedensko mnenje dr. P. V. ocenilo kot prepričljivo in verodostojno, svojo oceno pa v sodbi obrazložilo s tehtnimi in prepričljivimi razlogi, v taki dokazni situaciji niso bili podani pogoji za postavitev novega izvedenca na podlagi določb 258. člena ZKP.

Zatrjevana kršitev pravice do obrambe zaradi zavrnitve dokaznega predloga za postavitev novega izvedenca glede na obrazloženo tudi po presoji Vrhovnega sodišča ni podana.

31. Obsojenki pa tudi z zavrnitvijo ostalih dokaznih predlogov, tj. s predložitvijo in branjem v zahtevi in njeni dopolnitvi navedenih listin ter dodatnim zaslišanjem medicinskih sester S. N. in M. Ž., ni bila kršena pravica do obrambe. Razloge, zakaj je zavrnilo dokazne predloge v smeri predložitve in branja listinskih dokazov o teži in pridobivanju teže za nedonošenčke in frekvenci utripa srca, je sodišče prve stopnje podalo na 9. strani sodbe. O tem, da so B. B. nizka telesna teža in težave s pridobivanjem teže predstavljale dejavnik tveganja, so bili soglasni vsi izvedenci, prav tako tudi o tem, da je bila B. B. tahikardna. Sodišču se zato ni zdelo potrebno, da bi se spis dopolnjeval z dodatno strokovno literaturo, saj imajo o tem zaslišani izvedenci ustrezno strokovno znanje, kar je bil tudi razlog za njihovo pritegnitev v postopek. Izvedenci so bili o izpostavljenih vprašanjih zaslišani in dvakrat tudi soočeni. Poleg tega je sodišče pojasnilo, da v postopku ni bilo vprašljivo, ali je B. B. kot nedonošenček imela pričakovano telesno težo, pač pa, ali so se njena nedonošenost in težave s pridobivanjem teže v zadostni meri upoštevale pri določanju diagnoze in pri zdravljenju. Sodišče je zavrnilo tudi predlog za branje listine z nazivom „Opis dogodkov v nočni izmeni 29. 3. 2009“. Navedlo je, da je sporen oziroma nepreverljiv že sam izvor listine. Poleg tega pa izvedba tega dokaza tudi ni potrebna, ker je sodišče dejansko stanje v tej smeri zadostno in popolno ugotovilo, pri čemer sta bili priči S. N. in M. Ž. o resničnosti zatrjevanj, da je obsojenka med 1. in 2. uro zjutraj pregledala pokojno B. B., večkrat zaslišani, sodišče pa je pri tem, ko ni sledilo trditvam obrambe, izhajalo tudi iz izpovedbe dekličine matere in časovnega sosledja dogodkov v zvezi z obravnavo materialov v laboratoriju (10. in 11. stran sodbe). Zaradi navedenega sodišče tudi ni ugodilo predlogu za ponovno (dodatno) zaslišanje obeh medicinskih sester v povezavi z listino „Opis dogodkov“, saj je bilo dejansko stanje s tem v zvezi v zadostni meri raziskano.

32. Razlogom sodišča prve stopnje glede zavrnitve ostalih dokaznih predlogov, je višje sodišče pritrdilo v 20. točki sodbe. V zvezi z branjem odlomkov iz knjig je poudarilo, da je stališče pritožbe glede B. B. teže in tahikardnosti ne le v nasprotju z mnenjem dr. P. V., ampak tudi v nasprotju z mnenjem izvedencev Komisije, ki so bili enotni, da je pokojna deklica B. B. kot nedonošenček imela nizko telesno težo, in da je bila že ob sprejemu in pregledu tahikardna. Kot neutemeljene je zavrnilo tudi pritožbene očitke v zvezi z zavrnitvijo dokaznega predloga za branje listine „Opis dogodka“ saj je sodišče o dogajanju v noči med 29. in 30. 3. 2009 priči N. in Ž. zaslišalo neposredno ter s tem v zvezi izvedlo obširen dokazni postopek, na podlagi katerega je, tudi ob upoštevanju prepričljivih izpovedb medicinskih sester G. in P. in časovnega sosledja dogajanja kritične noči zaključilo, da ni mogoče sprejeti obsojenkinega zagovora, da je B. B. prišla pogledat med 1. in 2. uro zjutraj (21. in 22. točka sodbe).

33. Glede na v 27. točki te sodbe navedena pravna izhodišča in argumente, s katerimi sta nižji sodišči zavrnili dokazne predloge po pridobitvi in branju listinskih dokazov ter dodatnim zaslišanjem prič M. Ž. in S. N. ni mogoče pritrditi stališču vložnikov, da je bila z zavrnitvijo navedenih dokaznih predlogov obsojenki kršena pravica do obrambe. Ob tem, da so bili o vprašanjih glede dekličine teže in tahikardnosti ter glede dogajanja v kritični noči izvedenci medicinske stroke ter medicinski sestri Ž. in N. neposredno zaslišani, je sodišče tudi po oceni Vrhovnega sodišča navedene dokazne predloge utemeljeno zavrnilo kot nepotrebne. Pri tem pa vložniki tudi v zahtevi niso uspeli izkazati, kako bi izvedba predlaganih dokazov lahko vplivala na drugačne dejanske zaključke pravnomočne sodbe.

34. Neutemeljeni so tudi očitki o kršitvi 22. člena Ustave RS, ki je po navedbah vložnikov podana, ker je razpravljajoča sodnica najprej soglašala s pridobitvijo odlomkov iz knjig Pediatrija in Otroške srčne bolezni, nato pa je svojo odločitev spremenila in dokazne predloge zavrnila. Sklep o izvedbi ali zavrnitvi dokaznega predloga je sklep procesnega vodstva, ki ne postane pravnomočen, zato ni ovir, da ga sodišče kasneje ne bi moglo spremeniti ali preklicati. Sodišče lahko med dokaznim postopkom na podlagi drugačne dejstvene podlage ali spremenjene presoje zavrne dokazni predlog, ki mu je pred tem že ugodilo, če na primer oceni, da ni (več) pravno relevanten, da ne more biti uspešen, da je nedosegljiv, itd. Sklep o zavrnitvi dokaznega predloga pa mora biti premišljen in utemeljen z merili, sprejetimi v ustavno sodni praksi, ki usmerjajo odločanje sodišča v zvezi z dokaznimi predlogi ali s kakšnimi drugimi tehtnimi razlogi. Glede na predhodno predstavljene razloge, s katerimi je sodišče zavrnilo navedena dokazna predloga, ni mogoče pritrditi stališču vložnikov, da je bil z zavrnitvijo predlogov za pridobitev in branje odlomkov iz navedenih knjig kršen 22. člen Ustave RS.

35. Vsi očitki, s katerimi vložniki v zahtevi za varstvo zakonitosti in njeni dopolnitvi uveljavljajo kršitev pravice do nepristranskega sojenja in kršitev pravic iz 23. in 29. člena Ustave RS ter 6. člena EKČP, ki da so podane zaradi pristranskega obravnavanja izvedenskih mnenj s tem, ko je sodišče zavrnilo mnenja domačih izvedencev in strokovnjakov, v celoti pa sledilo stališču tujega izvedenca, so materialno neizčrpani. Obramba teh očitkov v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo ni uveljavljala. Ker navedeni očitki ne izpolnjujejo pogoja t. i. vsebinske (materialne) izčrpanosti pravnega sredstva (peti odstavek 420. člena ZKP), jih Vrhovno sodišče ni presojalo.

36. Vložnik zahteve dalje uveljavlja kršitev kazenskega zakona in bistveno kršitev določb kazenskega postopka z navedbami, da je sodišče nepravilno ugotovilo obsojenkino krivdo. Sodišču očita, da se ni ukvarjalo z vprašanjem obsojenkine krivde oziroma, da je očitek krivde zgolj pavšalno obrazložilo. Očitek o obsojenkini zavestni malomarnosti po besedah vložnika nasprotuje izvedenemu dokaznemu postopku. Po vložnikovih navedbah je treba ločiti med strokovno napako in strokovno zmoto, čemur zdravniki pravijo tudi nesreča pri zdravljenju. Sodišče ni raziskalo ključnega vprašanja, ali je obdolženkino ravnanje res predstavljalo zdravstveno napako ali pa morda le napačno zdravljenje, ki je temeljilo na napačni diagnozi, kar ni podlaga za očitek malomarnega zdravljenja. Iz tega, da se iz celotne sodbe zrcali ocena, da je obsojenka postavila napačno diagnozo, je mogoče sklepati, da se obsojenki očita napačno zdravljenje in ne zdravstvene napake. Napačna diagnoza pa ni vedno zdravstvena napaka v kazenskopravnem smislu. Po vložnikovih navedbah sodišče v izpodbijani sodbi ni obrazložilo očitka, ali bi obsojenka v danih razmerah morala ravnati drugače. Sodišče bi moralo presoditi, ali je obsojenka ravnala s potrebno skrbnostjo glede na dane razmere. Če pride do razhajanj strokovnih stališč, ki so vezana na regionalno in nacionalno stroko in prakso, po trditvah vložnika sodišče ne more nadomestiti pravil izvedencev slovenske medicine s tujim izvedencem, ki teh pravil ne pozna. Velja tudi, da mora sodišče v primeru dvoma o pravilih in standardih medicine po načelu

uporabiti za obdolženca milejše standarde, v konkretnem primeru standarde, ki veljajo v Sloveniji. Vložnik dalje opisuje tudi slabe razmere v slovenskem zdravstvu in navaja, da namen kazenskega postopka ne sme biti sankcioniranje zdravnikov za pomanjkljivosti v zdravstvenem sistemu. Izpodbijana sodba vsa ta dejstva zanemari in celotno nesrečno situacijo pripiše obsojenki. Nesrečnega zapleta obsojenka pri zdravljenju ni mogla predvideti, kljub svojemu znanju in izkušnjami, saj so vsi ostali otroci s primerljivim zdravstvenim stanjem, ob enaki terapiji in načinu zdravljenja popolnoma okrevali. Obsojenki zato ni mogoče očitati, da je očitno neprimerno zdravila pokojno deklico. Po stališču vložnika je obsojenka glede na pomanjkanje kadra in preobremenjenost oddelka v danih razmerah storila največ, kar je lahko. Očitki, da ni sama osebno pregledala deklice in se prepričala o njenem stanju, so nerealni, saj ne upoštevajo takratnih razmer in okoliščin. Napačni so zato tudi zaključki sodbe, da je obsojenka ravnala s krivdno obliko zavestne malomarnosti. Obsojenki glede na ukrepe, ki jih je sprejela, ni mogoče očitati lahkomiselnosti in zavedanja o nepravilnosti odrejene terapije. Obsojenka se ni zavedala, da lahko pride do poslabšanja dekličinega zdravja, saj je bila predpisana terapija v vseh 40 letih njene poklicne kariere vselej uspešna. Po vložnikovih navedbah bi bilo treba v obravnavani zadevi uporabiti tretji odstavek 26. člena KZ-1 iz leta 2008, ki je določal, da kaznivo dejanje ni storjeno iz malomarnosti, če storilec, kljub potrebni pazljivosti povzroči prepovedano posledico, ki je ni bilo mogoče pričakovati in tudi ne predvideti njenega odvračanja, kar potrjuje mnenje izvedencev Komisije. Po trditvah vložnika, tudi če sprejmemo dejansko stanje, kot je bilo ugotovljeno, napačna postavitev diagnoze in napačna odreditev terapije nista bili posledici obsojenkine malomarnosti, saj je obsojenka storila vse, kar je bilo v njeni moči in bi enako diagnozo in terapijo zdravljenja v danih razmerah predpisal tudi drug specialist pediater. Ker sodišče krivde ni pravilno ugotovilo in obrazložilo, sta po oceni zahteve podani kršitev materialnega prava in bistveni kršitvi določb kazenskega postopka iz 7. in 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

37. Vložnik s predhodno povzetimi navedbami v zahtevi zatrjevanih kršitev ne more izkazati, saj z njimi po vsebini v pretežni meri izraža nestrinjanje z ugotovljenim dejanskim stanjem in dokazno oceno sodišč, hkrati pa so trditve, da je podana kršitev iz 7. točke prvega odstavka 371. člena ZKP povsem nesubstancirane, zato jih ni mogoče preizkusiti (prvi odstavek 424. člena ZKP). Kaznivo dejanje iz prvega odstavka 179. člena KZ-1 je tako imenovano malomarnostno kaznivo dejanje in se lahko izvrši tako v obliki zavestne kot tudi nezavestne (nezavedne) malomarnosti.

Po zaključkih sodišča prve stopnje, ki jim je pritrdilo tudi višje sodišče, je obsojenka kaznivo dejanje storila s krivdno obliko zavestne malomarnosti. Sodišče je pri ugotavljanju krivde poudarilo, da je obsojenka specialistka pediatrije z dolgoletnimi strokovnimi izkušnjami zdravljenja otrok z akutno drisko. Glede na zelo slabo dekličino zdravstveno stanje, številne dejavnike tveganja na njeni strani ter prejete anamnestične podatke, kar vse vložnik zahteve pri uveljavljanju očitkov, ko obravnavano zadevo primerja z drugimi (primerljivimi) zadevami, prezre, se je obsojenka po zaključkih sodišča zavedala možnosti in nevarnosti hude dehidracije. Ob upoštevanju navedenega bi morala zato še posebej skrbno in pazljivo oceniti dekličino klinično stanje in izvesti vse ostale ukrepe, naštete na 66. strani sodbe, vendar nič od navedenega ni storila, ker je lahkomiselno mislila, da do zapletov pri zdravljenju ne bo prišlo. Posledica njenih opustitev je bila nepravočasno prepoznana naraščajoča dehidracija in neuspešno nadaljnje zdravljenje bolezni, zaradi česar se je dekličino zdravje tako zelo poslabšalo, da je prenehala dihati in se ji je zaustavilo srce (asistolija), obsojenka pa je lahkomiselno mislila, da do tega ne bo prišlo. Skratka, po zaključkih sodišča se je obsojenka zavedala, da se lahko zaradi njene opustitve dolžnega ukrepanja dekličino zdravstveno stanje občutno poslabša, pa je lahkomiselno mislila, da se to ne bo zgodilo. Pritožbeno sodišče je v 45. točki sodbe zaključkom prvostopenjskega sodišča o obsojenkini krivdi v celoti pritrdilo.

38. Po presoji Vrhovnega sodišča sta sodišči prve in druge stopnje napravili razumne in prepričljive zaključke, da je obsojenka očitano kaznivo dejanje storila s krivdno obliko zavestne malomarnosti. Prepričljivih zaključkov nižjih sodišč posplošeno sklicevanje zagovornika na slabe razmere v slovenskem zdravstvu in pomanjkanje kadra ne morejo ovreči. Kot je že bilo predhodno pojasnjeno, v obravnavanem primeru ni mogoče govoriti o nesrečnem naključju. Za naključje bi šlo takrat, ko bi obsojenka izpolnila svoje dolžnostno ravnanje v tolikšni meri, kot so ji to omogočale objektivne okoliščine in njene individualne lastnosti, pa bi do občutnega poslabšanja dekličinega zdravja vseeno prišlo. O čem takem pa v konkretnem primeru glede na pravnomočne ugotovitve izpodbijane sodbe, iz katerih izhaja, da je obsojenka opustila več ravnanj (ukrepov), ki bi jih glede na ugotovljena pravila zdravniške znanosti in stroke v postopku zdravljenja morala izvršiti, ni mogoče govoriti. Pojasnjeno je že bilo, da zdravnik tudi pri postavljanju diagnoze izpolnjuje obveznosti iz svoje poklicne dejavnosti, kar velja tudi pri oceni kliničnega stanja pacienta, zato mora tudi pri tem ravnati s skrbnostjo dobrega strokovnjaka. Povedano z drugimi besedami, tudi pri postavljanju diagnoze in oceni kliničnega stanja zdravnik opravlja zdravniško dejavnost. Vložnik zato ne more uspeti s posplošenimi trditvami, da pri podaji napačne diagnoze ne gre vedno za zdravstveno (zdravniško) napako. Za zdravniško napako gre tedaj, kadar zdravnik iz malomarnosti ravna v nasprotju s pravili zdravniške znanosti in stroke. Iz zaključkov pravnomočne sodbe, ki jih sprejema tudi Vrhovno sodišče, pa izhaja, da je obsojenka tudi pri oceni dekličine stopnje dehidracije ravnala v nasprotju s pravili medicinske znanosti in stroke. Dalje vložnik tudi ne more uspeti z navedbami, da je treba v obravnavani zadevi uporabiti tretji odstavek 26. člena KZ-1 iz leta 2008, saj pri tem izhaja iz lastnih dejanskih zaključkov, ki se razlikujejo od tistih, sprejetih v pravnomočni sodbi. Vložnikovo nesprejemanje ugotovljenih dejstev in s tem uveljavljanje drugačne dokazne presoje, kot jo je v zvezi z vprašanjem krivde sprejelo sodišče prve stopnje in potrdilo sodišče druge stopnje, ne utemeljuje zatrjevanih kršitev zakona, ampak predstavlja izpodbijanje pravnomočne sodbe iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, iz tega razloga pa zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP).

39. Zagovorniki v dopolnitvi zahteve Vrhovnemu sodišču predlagajo razveljavitev pravnomočne sodbe tudi na podlagi določbe 427. člena ZKP, vendar pri tem ne uveljavljajo nobene kršitve zakona, pri presoji katere bi se Vrhovnemu sodišču pojavil precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev, temveč preko te procesne določbe neposredno izpodbijajo pravnomočno ugotovljena dejstva. Precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev ni razlog, ki bi ga bilo mogoče uveljavljati oziroma se nanj sklicevati v zahtevi za varstvo zakonitosti. V 427. členu ZKP je zgolj določeno pooblastilo Vrhovnemu sodišču, če se mu ob siceršnjem odločanju o zahtevi, vloženi zaradi razlogov, iz katerih jo je mogoče vložiti (prvi odstavek 420. člena ZKP), pojavi tak dvom. Če takega dvoma ni, in Vrhovno sodišče ga v obravnavani zadevi ni ugotovilo, sodišče ni dolžno posebej razlagati, zakaj tak dvom ne obstaja.

40. Po trditvah vložnikov iz dopolnitve zahteve za varstvo zakonitosti je podana tudi kršitev kazenskega zakona iz 1. točke prvega odstavka 420. člena ZKP v zvezi s 5. točko prvega odstavka 372. člena ZKP, ker je sodišče nezakonito odmerilo kazen. Kršitev vložniki utemeljujejo z navedbami, da je izrečena kazen deset mesecev zapora, ob upoštevanju okoliščin kaznivega dejanja in okoliščin na obsojenkini strani, prestroga. Vrhovno sodišče v zvezi s temi navedbami poudarja, da zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi nepravilne izbire kazenske sankcije ali odmere kazni, če pri tem sodišče ni prekoračilo pravice, ki jo ima po zakonu. Slednjega vložniki v dopolnitvi zahteve ne zatrjujejo, zato Vrhovno sodišče očitkov, da sta izbira kazenske sankcije in odmera kazni prestrogi, ni presojalo. Navedbe o kršitvi načela enakosti pred zakonom pa so povsem nesubstancirane, zato jih ni mogoče preizkusiti (prvi odstavek 424. člena ZKP).

41. Ker v zahtevi za varstvo zakonitosti in njeni dopolnitvi zatrjevane kršitve niso podane, zahteva in njena dopolnitev pa sta bili vloženi tudi zaradi nedovoljenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

42. Izrek o stroških postopka temelji na določbi 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP in 6. točko drugega odstavka 92. člena ZKP. Višino sodne takse je Vrhovno sodišče odmerilo na podlagi petega odstavka 3. člena v zvezi s 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), pri čemer sodna taksa temelji na tarifnih številkah 7112 in 7152 Taksne tarife. Pri izračunu sodne takse je Vrhovno sodišče upoštevalo podatke o premoženjskem stanju obsojenke, razvidne iz sodbe sodišča prve stopnje, ter trajanje in zapletenost postopka s tem izrednim pravnim sredstvom.

Gl. na primer odločbe I Ips 346/2008 z dne 23. 10. 2008, I Ips 177/2010 z dne 28. 10. 2010, I Ips 10480/2012 z dne 13. 9. 2012, I Ips 28224/2013 z dne 11. 1. 2018 in številne druge.

Korošec, D., Medicinsko kazensko pravo, 2., spremenjena in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana 2016, str. 131.

Kadiš, P., Zdravniška napaka in kazenska zakonodaja v Republiki Sloveniji, v: Zdravniška napaka, Inštitut za sodno medicino, Medicinska fakulteta, Univerza v Ljubljani, Ljubljana, 1998, str. 48.

Deisinger, M., Kazenski zakonik s komentarjem, sodno prakso in literaturo, Posebni del, Poslovna založba MB d.o.o., Maribor, 2017, str. 319.

Korošec, D., Medicinsko kazensko pravo, 2., spremenjena in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana 2016, str. 492.

Odločba Ustavnega sodišča Up-657/13-15 z dne 12. 11. 2015, tč. 17.

Na primer I Ips 270/2003, I Ips 290/2010, I Ips 75219/2010-89 in druge.

Predmetna zadeva se tako bistveno razlikuje od zadeve I Ips 53384/2014, v kateri je šlo za procesni položaj, ko je sodišče razpolagalo z izrazito nasprotujočimi mnenji izvedencev in strokovnjakov, izvedenci in strokovnjaki pa so pri svojih zaključkih kategorično vztrajali tudi po tem, ko so jim bila predočena nasprotna mnenja.

Gl. tudi Deisinger, M., Kazenski zakonik s komentarjem, sodno prakso in literaturo, Posebni del, Poslovna založba MB d.o.o., Maribor, 2017, str. 319.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 247, 247/4, 258, 371, 371/1-11, 371/2, 372, 372-1.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 179, 179/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.