VSRS Sodba I Ips 61928/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-01-31

Barbara Zobec (preds.), Branko Masleša (poroč.), dr. Mile Dolenc, mag. Kristina Ožbolt, Vesna Žalik

kršitev kazenskega zakona - konkretizacija zakonskih znakov - zakonski znaki kaznivega dejanja - poslovna goljufija - preslepitev - opis kaznivega dejanja v izreku sodbe

V konkretni zadevi opis kaznivega dejanja poslovne goljufije presega golo trditev, da se je obsojenec zavezal za plačilo in že s tem preslepil predstavnike oškodovane družbe. Očita se mu lažno prikazovanje, da bodo naročena dela plačana z asignacijo prek investitorja, pri čemer z investitorjem ni sklenil asignacijske pogodbe. Iz takega opisa je določno razvidno, na podlagi katerih okoliščin se obsojencu očita preslepitev oškodovane družbe.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je obsojenega M. T. spoznalo za krivega kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Po 57. členu KZ-1 mu je izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je po drugem odstavku 228. člena KZ-1 določilo kazen enega leta zapora s preizkusno dobo treh let in z nadaljnjim pogojem, da v roku dveh let od pravnomočnosti sodbe plača oškodovani družbi F., d. o. o. znesek 60.324,94 EUR. Po drugem odstavku 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je odločilo, da mora obsojenec oškodovani družbi plačati znesek 60.324,94 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. 4. 2011 do plačila, s presežkom premoženjskopravnega zahtevka pa je družbo F., d. o. o. napotilo na pravdo. Po četrtem odstavku 95. člena ZKP je obsojenca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obsojencu pa naložilo plačilo sodne takse v višini 360,00 EUR.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenčev zagovornik, in sicer iz vseh razlogov po 420. členu ZKP. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe oziroma podredno, da sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec Hinko Jenull je na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP odgovoril na zahtevo za varstvo zakonitosti. Navaja, da so očitki, da opis kaznivega dejanja ne vsebuje konkretizacije zakonskega znaka preslepitve, neutemeljeni. Obsojencu se namreč očita lažnivo prikazovanje ne le dejstva, da bodo obveznosti plačane, pač pa da bodo plačane na konkretno obljubljen način, z asignacijo. Zagovornik izpodbija zaključke o obstoju obsojenčevega naklepa, vendar je očitno, da ne sprejema dejanskih ugotovitev, ki so bile podlaga za tak zaključek. Neutemeljeni so tudi očitki o nepravilni uporabi 23. člena ZKP. Z uveljavljanjem domnevno drugačne razlage glede vsebine pravnega posla, češ da je šlo s sprejetjem dopisa J. H. za sklenitev nove pogodbe, vložnik zatrjuje drugačno dejansko stanje. Trditev, da je bila sodba obremenjena s kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, vložnik utemeljuje s povzemanjem vsebine listin in izpovedb prič, ter na tej podlagi uveljavlja svoj pogled na dejansko stanje zadeve, ki pa je bil s sodbama prepričljivo ovržen. Zagovornik podaja svoje videnje o poštenosti v posel vpletenih oseb in ravnanja oškodovanca pri kasnejših pogajanjih o morebitnem plačilu s kompenzacijo. Ne drži vložnikovo stališče, da je do oškodovanja prišlo, ker je oškodovana družba obveznost po pogodbi opravila kljub temu, da ji menici nista bili izdani. Bistvo kaznivega dejanja je namreč ravno v tem, da je bil posel opravljen zaradi lažne obljube asignacije, ki s S. (v nadaljevanju S., d. o. o.) sploh ni bila dogovorjena. Ne držijo očitki, da se višje sodišče do pritožbenih navedb ni opredelilo. Prav tako zagovornik ne more uspeti s sklicevanjem na mnenje sodne izvedenke dr. Irene Lesjak. Obe sodišči sta pojasnili, zakaj mnenje ni relevantno. Neutemeljene so navedbe, da je podana izključitev protipravnosti zaradi privolitve oškodovanca. Položaj, v katerem se je znašla oškodovana družba, je namreč jasna posledica protipravnega ravnanja obsojenca, ki je glede pravnega posla podal lažne obljube. Za očitke, da se sodišče ni opredelilo do bistvenih dokazov obrambe, pa je že višje sodišče pravilno ugotovilo, da zagovornik z njimi zgolj izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. Vrhovni državni tožilec zato predlaga zavrnitev zahteve za varstvo zakonitosti.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku, slednji se je o njem izjavil in vztrajal na stališčih in predlogu iz zahteve za varstvo zakonitosti.

5. Po zagovornikovem stališču je opis kaznivega dejanja poslovne goljufije v pravnomočni sodbi pomanjkljiv. Obsojencu se očita, da je oškodovancem neresnično zatrjeval, da bodo obveznosti plačane. V opisu naj ne bi bilo konkretizirano, na kakšen način naj bi pri predstavnikih oškodovane družbe vzbudil lažen vtis o izpolnjevanju obveznosti. Tak pomanjkljiv opis naj obsojencu tudi ne bi omogočal učinkovite obrambe, saj da so v njem pavšalno navedena tista ravnanja, ki so značilna za vsa pogodbena razmerja. Obljuba izpolnitve sama po sebi ne more izkazovati obstoja zakonskega znaka preslepitve.

6. Na načelni ravni drži, kar navaja zagovornik, da sama sklenitev pravnega posla z obljubo, da bodo bodo obveznosti plačane, ne zadošča za konkretizacijo zakonskega znaka preslepitve. Gre namreč za dogovor, ki je lasten vsakemu pravnemu poslu, neizpolnitev take obljube, ki predstavlja kršitev civilnopravne obveznosti, pa ne pomeni nujno tudi izpolnitve zakonskih znakov kaznivega dejanja. V opisu morajo zato biti dodatno navedena tista dejstva in okoliščine, na podlagi katerih je mogoče sklepati, da je obsojenec z obljubo plačila preslepil predstavnike oškodovane družbe.

V konkretni zadevi pa opis presega golo trditev, da se je obsojenec zavezal za plačilo in že s tem preslepil predstavnike oškodovane družbe. Očita se mu lažno prikazovanje, da bodo naročena dela plačana z asignacijo prek investitorja, pri čemer z investitorjem ni sklenil asignacijske pogodbe. Povedano drugače, opis dejanja vsebuje očitek, da je obsojenec kot direktor družbe V., d. o. o., ki je izvajala dela za naročnika S., d. o. o., podizvajalcu, oškodovani družbi F., d. o. o., obljubil, da bo plačilo prek asignacije izvedel investitor. Lažnost take obljube in s tem obsojenčev preslepitveni namen je v opisu konkretizirana s tem, da obsojenec asignacijske pogodbe z investitorjem nikoli ni sklenil. Iz takega opisa je določno razvidno, na podlagi katerih okoliščin se obsojencu očita preslepitev oškodovane družbe, in ne drži, da mu je bila onemogočena pravica do obrambe. Zagovornikovi očitki o pomanjkljivem opisu kaznivega dejanja goljufije zagovornik morajo zato ostati neuspešni.

7. Sodišče bi po stališču vložnika moralo skladno s 23. členom ZKP predhodno presoditi, ali je zaradi nove ponudbe prišlo do sklenitve nove pogodbe v skladu z 22. členom Obligacijskega zakonika. Mnenja je, da je bila pogodba med družbama V., d.o.o. in F., d.o.o. z dne 3. 10. 2010, ki je zajeta tudi v opisu kaznivega dejanja, v veljavi le do sprejema ponudbe z dne 23. 11. 2010. To pa je na družbo F., d.o.o. naslovil J. H. in v njej kot način plačila navedel valuto 90 dni ali kompenzacijo s stanovanjem. Z dobavo materiala in opravo del je oškodovana družba te pogoje konkludentno sprejela, zato je očitek obsojencu, da obveznosti po pogodbi z dne 3. 10. 2010 niso bile izpolnjene, brez kakršnekoli podlage, ker pogodba sploh ni več veljala. V zvezi s H. vlogo zagovornik navaja še, da je bil ravno on tisti, ki je bil že od samega začetka sodelovanja v kontaktu s predstavniki oškodovane družbe in da se je tudi po zapadlosti z njimi dogovarjal o možnosti plačila.

8. Vrhovno sodišče sprejema stališče višjega sodišča, ki je enake pritožbene navedbe zavrnilo kot neutemeljene. Bistveno je, da se je s podpisom pogodbe z dne 3. 10. 2010 za izpolnitev obveznosti edini zavezal prav obsojenec, ki je bil v kritičnem času direktor družbe V., d.o.o. Iz dejanskih ugotovitev izhaja, da je šlo ves čas, tudi po H. dopisu dne 23. 11. 2010, za en sam pravni posel. V pogovore s predstavniki oškodovane družbe glede plačila zapadlih obveznosti, ki so tekli po 23. 11. 2010, je bil namreč vključen tudi obsojenec. Že takrat, in ne šele ob predlogu za uvedbo stečaja družbe V., d.o.o. v juniju 2011, je bil obsojenec seznanjen z neplačilom obveznosti. Zagovornikovega stališča, da je bil s konkludentnim sprejemom dopisa z dne 23. 11. 2010 sklenjen pravni posel, v katerega obsojenec ni bil več vpleten, dejanski zaključki pravnomočne sodbe ne potrjujejo. S poudarjanjem pomena H., dopisa in njegove siceršnje vloge želi zagovornik prikazati drugačno dejansko stanje od ugotovljenega, tj., da je zaveze v odnosu do oškodovane družbe sprejel H.,, ne pa obsojenec. Tako stališče pomeni zgolj nasprotovanje zaključku, da je oškodovana družba v posel privolila ravno zaradi obsojenčeve lažne obljube o plačilu z asignacijo. Obsojenec se zaradi H., vloge, ki je pri poslu sodeloval kot vodja gradbišča in pri družbi V., d. o. o. niti ni bil zaposlen, ne more razbremeniti krivde, z drugačnimi navedbami pa zagovornik izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar pa s tem izrednim pravnim sredstvom ni dovoljeno (drugi odstavek 420. člena ZKP).

9. Zagovornik ne more uspeti niti z navedbami, da sodišče v dokazni oceni ni upoštevalo nekaterih listin, ki se tičejo vloge J. H. Zagovornik zatrjevane kršitve ne konkretizira na način, da bi bilo njegove trditve mogoče preizkusiti. Iz pavšalnih navedb je mogoče razbrati le zagovornikovo stališče, da naj bi iz listin izhajalo, da se je s predstavniki F., d. o. o. dogovarjal le H., zoper katerega je bila tudi vložena ovadba. S temi navedbami vložnik zahteve ne utemelji zatrjevane kršitve pravice do poštenega postopka, pač pa ponovno svoj pogled na dejansko stanje.

10. Neutemeljen je tudi zagovornikov očitek, da je pravnomočna sodba obremenjena s kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Obstoj kršitve zagovornik utemeljuje z izpodbijanjem zaključkov o obstoju vzročne zveze med obsojenčevim goljufivim ravnanjem in škodo, ki je nastala oškodovani družbi. Meni, da je škoda posledica tega, da je družba F., d. o. o. posel sklenila, v prepričanju, da je J. H. pošten pogajalec, in zato delo opravila kljub temu, da družba V., d. o. o. obveznosti ni zavarovala z dogovorjeno izdajo menic. Bistvene za utemeljitev kaznivega dejanja v konkretni zadevi so ravno lažnive in prazne zaveze obsojenca, da bo plačilo izvedeno prek asignacije, ki pa s S., d. o. o. nikoli ni bila dogovorjena, obveznosti za opravljeno storitev F., d. o .o. pa nikoli niso bile poravnane. V tem delu ne gre za pomanjkanje razlogov o odločilnih dejstvih, ki bi bili nejasni ali s seboj v nasprotju, ter za nasprotje med vsebino dokazov in njihovim povzemanjem v razlogih sodbe, ampak za drugačno vložnikovo presojo, ki jo skuša prikazati kot zatrjevano bistveno postopkovno kršitev.

11. Kršitev zakona po 1. točki 372. člena ZKP, tj. da dejanje, za katerega je bil obsojenec spoznan za krivega, sploh ni kaznivo dejanje, zagovornik utemeljuje z navedbami, da pri obsojencu ni bil podan naklep za izvršitev poslovne goljufije. Svoje stališče utemeljuje z obširnimi navedbami o finančnem stanju in poslovanju družbe V., d. o. o. v času sklenitve posla s F., d. o. o. Navaja, da je konec decembra 2010 V., d. o. o. posloval dobro, da ni imel blokiranih računov in celo pričakoval financiranje, da pa se je situacija naglo in nepričakovano spremenila v letu 2011, ko so družbo prizadele posledice splošnega poslabšanja stanja v gradbeništvu. Obsojenčeva poštenost naj bi izhajala iz dejstva, da se je sam trudil za poplačilo obveznosti družbe V., d. o. o., zanje prevzemal celo osebna poroštva in posledično sam pristal v osebnem stečaju. Te navedbe v ničemer ne presegajo uveljavljanja nedovoljenega razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Z njimi skuša zagovornik prikazati drugačne vzroke, ki naj bi vodili do neplačila obveznosti do družbe F., d. o. o. od tistih, ki so bili ugotovljeni v pravnomočni sodbi. Drugače od zaključka v pravnomočni sodbi, da je oškodovanje posledica lažne zaveze o plačilu z asignacijo, skuša zagovornik razloge za neplačilo pripisati drugim okoliščinam. Z vzbujanjem dvomov v pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, kar v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom ni dovoljeno, zakonitosti pravnomočne sodbe zagovornik zato ne more omajati.

12. Zagovornik sodbo izpodbija tudi v delu, ki se tiče mnenja izvedenke dr. Irene Lesjak. Sodišče je mnenje ocenilo kot nerelevantno za predmetni postopek, ker se tiče pravnih poslov med drugimi pravnimi osebami. Kršitev po drugem odstavku 371. člena ZKP zagovornik vidi v tem, da sodišče ni samo angažiralo izvedenca finančne stroke, ki bi podal mnenje o stanju na področju gradbeništva v kritičnem obdobju. S temi navedbami, s katerimi posredno meri na uveljavljanje kršitve pravice do obrambe, zagovornik ne more uspeti. Obramba postavitve izvedenca namreč ni predlagala. Že iz tega razloga kršitev pravice do obrambe ne more biti podana.

Zahteva je zato tudi v tem delu usmerjena zgolj v izpodbijanje dejanskega stanja, ki naj bi bilo nepopolno ugotovljeno.

13. Po zagovornikovem stališču je podana izključitev protipravnosti zaradi privolitve oškodovanca, saj oškodovana družba ni privolila v kompenzacijo, s katero bi bilo delo poplačano s stanovanjem v stavbi. Vložnik svoje stališče utemeljuje z izpovedbo priče M. C., direktorice družbe F., d. o. o., ki je navedla, da v kompenzacijo nikoli niso privolili. Tudi to stališče je v neskladju z dokaznimi zaključki iz pravnomočne sodbe. Sodba sodišča prve stopnje ima o naknadnih dogovorih o možnosti kompenzacije s stanovanjem obširne razloge na straneh 13 in 14. Pred sklenitvijo posla je družba F., d. o. o. sicer res zavrnila plačilo s kompenzacijo in pristala na dogovor o asignaciji. Ker plačila kljub večkratnim pozivom ni prejela, je bila zaradi reševanja nastale situacije pripravljena pristati tudi na kompenzacijo s stanovanjem. Sodišče se je izrecno opredelilo tudi do izjave M. C., in jo je ocenilo v luči izpovedbe K. P. Ta je bila zaposlena pri družbi F., d. o. o. in se v njenem imenu večinoma dogovarjala z družbo V. Sodišče je sledilo njeni izpovedbi, da so v kompenzacijo naknadno pristali, da pa dokončnega dogovora niso sklenili, ker ni bila nikoli dana konkretna ponudba. Sodišče je torej ugotovilo, da je oškodovana družba pristala na možnost takšnega plačila, navidezna prizadevanja s strani družbe F., d. o. o. pa je označilo za prazen, v bistvu zavajajoč, manever. Navedbe zagovornika o izključitvi protipravnosti zaradi privolitve oškodovanca zato v dejanskih ugotovitvah sodišča nimajo podlage.

14. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane bistvene kršitve kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona niso podane, deloma pa je bila zahteva vložena iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

15. Izrek o stroških kazenskega postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP. Ker je obsojenec v osebnem stečaju in brez premoženja, ga je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse, ker bi bilo lahko zaradi njenega plačila ogroženo njegovo vzdrževanje.

Sodba VSRS I Ips 93283/2010 z dne 21. 9. 2017.

Sodba VSRS I Ips 10022/2013 z dne 19. 3. 2015.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 372, 372-1.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 228, 228/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.