VSRS Sodba VIII Ips 19/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-11

mag. Marijan Debelak (preds.), Marjana Lubinič (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Samo Puppis, Borut Vukovič

odškodnina - krivdna odgovornost - soprispevek - deljena odgovornost

Prva toženka bi morala glede na to, da v njene prostore lahko prosto zahajajo tudi neuravnovešeni pacienti, ravnati preventivno in z vnaprej z ustreznimi varnostnimi ukrepi preprečiti tveganje nasilnih dejanj teh oseb. Prva toženka je varnost v ambulanti medicine dela in športa zagotovila tako, da je na vrata namestila kljuko, ki je onemogočala nenadzorovan vstop z zunanje strani. Vendar pa ta ukrep v okoliščinah konkretnega primera ni bil ustrezen in zadosten.

Kljub temu, da se je nevarnosti očitno zavedala tudi tožnica sama (kar izhaja iz njenih navedb), je v vratih puščala ključ in na ta način omogočala nenadzorovane vstope.

I. Revizijama prve in druge toženke se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se pritožbi toženk delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu I. in II. točke izreka delno spremeni tako:

− da sta toženki nerazdelno dolžni plačati tožnici 22.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 6. 2016 do plačila, prva toženka pa še 2.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 6. 2016 do plačila in 51,38 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 4. 2017 do plačila, v 15 dneh pod izvršbo, višji tožbeni zahtevek pa se zavrne;

− v III. točki izreka pa tako, da se znesek 7.781,84 EUR zniža na 3.890,92 EUR.

V ostalem se pritožbi prve in druge toženke zavrneta in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Stranke krijejo vsaka svoje stroške pritožbenega in revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je naložilo toženkama, da sta dolžni solidarno plačati odškodnino tožnici v višini 50.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 6. 2016 do plačila. Višji zahtevek (tožnica je zahtevala 85.000,00 EUR) je zavrnilo. Prvi toženki je naložilo tudi plačilo odškodnine v višini 102,77 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 4. 2017 iz naslova materialne škode, ker znesek presega zavarovalno vsoto, za katero odgovarja druga toženka po polici zavarovanja odgovornosti. Presodilo je, da je prva toženka krivdno odgovorna za poškodbo, ki jo je pri delu utrpela tožnica. Prva toženka, ki je zdravstveni dom, v katerega zahajajo tudi odvisniki oziroma neuravnovešene osebe, je bila seznanjena s povečanim tveganjem za nasilje, vendar je kot ukrep, ki varuje delavce pred tem, predvidela le kljuko, s katero vrat ambulante brez ključa od zunaj ni mogoče odpreti („bunko“). Poleg tega ni sankcionirala puščanja ključev na zunanji strani vrat. Prva toženka po stališču sodišča prve stopnje ni pravilno ocenila tveganja nevarnosti in je zato opustila primerne varnostne ukrepe, ki bi preprečili nastanek škode.

2. Sodišče druge stopnje je del odločitve o solidarnem plačilu 50.000,00 EUR delno spremenilo tako, da je toženkama nerazdelno naložilo v plačilo odškodnino v znesku 45.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22. 6. 2016 do plačila, preostanek v višini 5.000,00 EUR pa le prvi toženki. Sodišče prve stopnje zmotno ni upoštevalo, da sta se prva in druga toženka z zavarovalno pogodbo dogovorili za odbitno franšizo v višini 10 % odškodnine, zato lahko druga toženka odgovarja le do višine 45.000 EUR. Sicer pa je sodišče druge stopnje soglašalo s presojo, da je prva toženka opustila dolžno skrbnost, ker dela tožnice ni ocenila kot nevarnega oziroma dela s povečanim tveganjem za nasilje, da je bila s takim tveganjem seznanjena, vendar je kljub temu kot ukrep predvidela le kljuko na „bunko“, kar pa ni zadostilo pravnemu standardu skrbnosti dobrega strokovnjaka, s katerim bi se izognila tveganju.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom VIII DoR 245/2018 z dne 23. 1. 2019 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je odločitev sodišča o odškodninski odgovornosti prve toženke za škodo, ki je nastala tožnici, in o njenem prispevku, materialnopravno pravilna.

5. Prva toženka v reviziji uveljavlja bistvene kršitve določb postopka, glede katerih revizija ni bila dopuščena, zato jih revizijsko sodišče ne povzema. V zvezi z materialnopravno opredelitvijo sodišč druge in prve stopnje pa navaja, da bi moralo sodišče neprištevnost povzročitelja škode upoštevati kot vrednostno merilo predvidljivosti negativne posledice domnevnega ravnanja prve toženke, ki je vsebovana v načelu prepovedi povzročanja škode. Meni, da prva toženka ne more odgovarjati za neprištevno osebo. Neprištevnost tudi ni predvidljiva okoliščina, ki bi od nje zahtevala dodatno varovanje. Ne strinja se tudi, da ni ravnala s profesionalno skrbnostjo. V času škodnega dogodka niso obstajali nobeni strokovni standardi in pravila ter obveze varovanja v javnih zavodih. Tudi Zakon o zasebnem varovanju toženki ni nalagal nobenega posebnega načina varovanja. Nadalje oporeka presoji, da je odgovorna, ker je dopuščala puščanje ključa v vratih, saj so bile kljuke, s katerimi vrat z zunanje strani ni mogoče odpreti brez ključa, nameščene z namenom, da se ne vstopa v ambulanto brez nadzora. Jasno je, čemu je takšna kljuka namenjena. Osebi, ki zavestno pušča ključ na zunanji strani vrat in s tem omogoča prost vstop v ambulanto, pa je mogoče očitati hudo malomarnost in brezbrižnost ter soodgovornost za škodni dogodek. Meni tudi, da je bilo mnenje izvedenca, na katerega je sodišče oprlo odločitev, pristransko. Dodatni varnostni ukrepi, za katere izvedenec meni, da bi jih prva toženka še lahko sprejela, pa upoštevaje vse okoliščine in motiv za napad ne kažejo na to, da bi lahko preprečili nastanek škodnega dogodka. Izvedeniško mnenje tudi ne temelji na strokovni literaturi, strokovnih standardih, pravilih znanosti in stroke, temveč na lastni izvedenčevi interpretaciji.

6. Druga toženka navaja, da bi bile opustitve, ki se očitajo prvi toženki, relevantne le, če bi bila dolžnost posebnega varovanja v zdravstvenih domovih predpisana, ali če bi obstajala takšna stopnja tveganja, ki bi narekovala izvedbo preventivnih ukrepov, ki bi zagotavljali večjo stopnjo varnosti. Meni, da je sodišče neutemeljeno sledilo mnenju sodnega izvedenca, kakšne ukrepe bi morala prva toženka sprejeti za preprečitev dostopa v tretje nadstropje, kjer je bila ambulanta medicine dela, prometa in športa. Spregledali sta, da po mnenju izvedenca tudi vsi ti še možni ukrepi ne bi preprečiti napada, kot se je zgodil v obravnavanem primeru. Prav ta ocena je po mnenju druge toženke odločilna, saj če napada ni bilo mogoče preprečiti, prva toženka zgolj zato, ker se je ta naključno zgodil v njenih prostorih, ne more odgovarjati. V izpodbijani sodbi manjkajo ugotovitve o vzročni zvezi med domnevnimi opustitvami varnostnih ukrepov prve toženke in škodo. Tako visok standard nadzora nad vstopom v objekt, kot je zdravstveni dom in nad gibanjem oseb v njem, kot se zanj zavzemata sodišči, je pretiran in nepotreben glede na dejavnosti, ki se tam opravlja. Dogodek je bil nenaden in ni bil predvidljiv. Šlo je za prvi tovrstni napad na osebje in nevarnost ni bila zaznana niti predvidljiva. Od izvajalca zdravstvenih storitev v javnem zavodu ni mogoče zahtevati takšne skrbnosti, da bi moral predvideti, da v njegovih prostorih lahko pride do izvršitve naklepnega kaznivega dejanja oziroma napada na življenje zaposlenih delavcev. Samo dejstvo, da se nahaja v isti stavbi ambulanta za zdravljenje odvisnikov, ni v vzročni zvezi z napadom. Tudi, če je zaradi ambulante v drugem nadstropju res obstajala večja možnost nastanka konfliktnih situacij, pa je bilo ugotovljeno, da konkretnega napada ni izvedel odvisnik, ki bi se zdravil v tej ambulanti, temveč duševni bolnik, ki je prišel obračunat z določeno osebo. Iz sodne prakse izhaja, da je prav predvidljivost negativne posledice hkrati tudi merilo protipravnosti ter nadalje tudi merilo skrbnosti (krivde). Če pa ne obstaja predvidljiva vzročna zveza med dejanji oziroma opustitvami prve toženke in škodnim dogodkom, je protipravnost izključena. Druga toženka se sklicuje na odločitve Vrhovnega sodišča v zadevah II Ips 342/2015 in II Ips 744/2007, II Ips 217/2010 in VIII Ips 186/2015. Sodišču druge stopnje očita tudi več bistvenih kršitev.

8. Na podlagi 371. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 in naslednji) sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

9. Ker revizija ni bila dopuščena glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, revizijsko sodišče ne odgovarja na navedbe, ki jih v zvezi s tem uveljavljata v revizijah obe toženki.

10. Materialno pravo je delno zmotno uporabljeno.

11. Po prvem odstavku 179. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in naslednji) mora delodajalec povrniti škodo, če je ta delavcu povzročena pri delu ali v zvezi z delom, po splošnih pravilih civilnega prava. Splošna pravila civilnega prava v prvem podstavku 131. člena Obligacijskega zakonika (OZ, Ur. l. RS, št. 83/2001 in naslednji) določajo, da je dolžan povzročitelj drugemu povrniti škodo, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde, v drugem odstavku 131. člena pa, da se ne glede na krivdo odgovarja za škodo od stvari ali dejavnosti, iz katerih izvira večja škodna nevarnost za okolico.

12. Do škodnega dogodka je prišlo 11. 2. 2016. Tožnica je delala kot medicinska sestra v ambulanti medicine dela, prometa in športa. V ambulanto je iznenada vstopil moški, ki je tožnico, misleč, da gre za dr. D., ki je bila v sosednjem prostoru, napadel in jo z nožen 22-krat zabodel. V ambulanto je vstopil tako, da je sam odprl vrata, ki so bila sicer zaščitena s kljuko, ki onemogoča nenadzorovan vstop, vendar pa je tožnica v kljuki z zunanje strani puščala ključ, tako da je napadalec lahko sam odprl vrata. Napadalec je bil neuravnovešena oseba, odvisnik, za katerega je bila kasneje ugotovljena neprištevnost, ki je v prostore zdravstvenega doma prišel z namenom obiskati projekt Človek v drugem nadstropju, ko pa je izvedel, da dela v tretjem nadstropju dr. D. (bil je pacient njenega moža psihiatra, ki je odredil pacientovo hospitalizacijo, zaradi česar je slednji napovedal maščevanje), se je vrnil tja in izvedel napad. To so dejanske ugotovitve, na katere je revizijsko sodišče vezano.

13. Sodišči prve in druge stopnje sta bili soglasni, da objektivna odgovornost prve toženke v smislu drugega odstavka 131. člena OZ ni podana, pač pa je podana njena subjektivna (krivdna) odgovornost. Zavzeli sta stališče, da je prva toženka opustila dolžno skrbnost, ker bi morala izvesti take preventivne ukrepe in izbrati take delovne metode, ki bi zagotavljale višjo raven varnosti pri delu. Ugotovili sta, da je bila prva toženka seznanjena s povečanim tveganjem za nasilje, ker je v preteklih letih že zaznala primere neuravnovešenih pacientov in incidentov v ambulanti za odvisnike v spodnjem nadstropju, pri čemer je bila prav tožnica pred leti že žrtev nasilja s strani pacienta. Kljub temu je prva toženka kot varnostni ukrep predvidela le kljuko, s katero ni bilo mogoče odpreti vrat ambulante od zunaj brez ključa. Tožnica je puščala ključe v kljuki na zunanji strani vrat, pa prva toženka tega ni sankcionirala. Sodišči sta sledili mnenju izvedenca, kakšne ukrepe bi prva toženka še lahko sprejela in na kakšen način bi lahko zagotovila večjo varnost.

14. Elementi odškodninske odgovornosti, ki izhajajo iz 131. člena OZ, so protipravnost, nastanek škode, vzročna zveza med protipravnim ravnanjem in nastankom škode ter krivda. Revizijsko sodišče soglaša s stališčem, da element protipravnosti ni podan samo tedaj, ko gre za kršitev zapovedi ravnati na način, določen bodisi z zakonom bodisi s podzakonskim predpisom. Kot je pravilno poudarilo že sodišče prve stopnje, vrednostno merilo predvidljivosti negativne posledice ravnanja, ki je vsebovano v načelu prepovedi povzročanja škode, ne daje opore za sklep, da je kršitev pozitivnega prava značilnost ravnanja, ki bi morala biti nujno podana, da bi bilo to ravnanje protipravno v pomenu predpostavke splošne neposlovne odškodninske odgovornosti

. Ravnanje je treba presojati po splošnem merilu protipravnosti, in sicer, ali je za to ravnanje značilno, da je bilo zaradi njega objektivno mogoče predvideti nastanek škode. Gre torej za vprašanje, ali so v konkretnem primeru obstajale okoliščine, v katerih bi objektivno gledano morala prva toženka po splošnih merilih skrbnosti sprejeti posebne varnostne ukrepe, ki bi preprečili nastanek škode.

15. Revizijsko sodišče soglaša s stališčem, da so v obravnavanem primeru take okoliščine obstajale. Obe sodišči sta kot protipravno ocenili ravnanje prve toženke, da ni sprejela varnostnih ukrepov, ki bi bolj učinkovito, kot varnostna kljuka, preprečili dogodek, v kakršnem je bila tožnica poškodovana. Očitek torej meri na opustitev dolžnega ravnanja, katerega posledica je bil nastanek škode. Obe sodišči sta poudarili, da v prostore zdravstvenega doma zahajajo tudi neuravnovešeni pacienti, saj je v objektu tudi ambulanta za odvisnike, od katerih eden je napadel tožnico. Kot sta ugotovili, ni neposrednega predpisa, ki bi prvi toženki nalagal posebne varnostne ukrepe za varovanje oseb, zaposlenih v ambulanti medicine dela, prometa in športa. Vendar pa tudi po presoji revizijskega sodišča merila skrbnosti narekujejo strožje varnostne ukrepe glede na dejavnost zdravstvenega doma. Gre za ustanovo, v katero prihajajo osebe z različnimi, tudi psihičnimi težavami, ki jih na zunaj ni mogoče zaznati. Nevarnost je bilo zaradi tega mogoče predvideti, zlasti, ker je v ambulanti za odvisnike občasno prihajalo do incidentov (obračunavanja med pacienti), in ker je bilo gibanje po objektu prosto, teden dni pred napadom je v ambulanti medicine dela prišlo celo do kraje sadja in cigaret ter uriniranja v koš za smeti, tako da dogodki, ki lahko ogrozijo varnost zaposlenih, niso ostali skriti in nepričakovani. Toženka se je nevarnosti očitno zavedala, saj je imela v drugem nadstropju, kjer je bila ambulanta za odvisnike, nameščene kamere in zvonce. Zato sta sodišči nižjih stopenj utemeljeno zaključili, da povečana stopnja tveganja terja od prve toženke strožje varnostne ukrepe. Po presoji revizijskega sodišča dejstvo, da je do napada prišlo v ambulanti medicine dela, prometa in športa, in ne v ambulanti za odvisnike, ne vpliva na to presojo, saj so se pacienti, katerih vstopa ni bilo mogoče preprečevati (prav zaradi svojih težav so obiskovali ustanovo), po objektu prosto gibali. Enako na presojo ne more vplivati dejstvo, da je bila kasneje ugotovljena storilčeva neprištevnost. Odgovornost prve toženke se namreč ne presoja kot odgovornost za ravnanje tretjega (storilca), temveč kot odgovornost za njeno ravnanje (nezadostni varnostni ukrepi).

16. Po 5. členu Zakona o varnosti in zdravju pri delu (ZVZD-1, Ur. l. RS, št. 43/2011) je delodajalec dolžan zagotavljati varnost pri delu in v ta namen izvajati ukrepe, ki so za to potrebni, vključno s preprečevanjem, odpravljanjem in obvladovanjem nevarnosti pri delu, obveščanjem in usposabljanjem delavcev z ustrezno organiziranostjo in potrebnimi materialnimi sredstvi. Prva toženka bi morala glede na to, da v njene prostore lahko prosto zahajajo tudi neuravnovešeni pacienti, ravnati preventivno in z vnaprej z ustreznimi varnostnimi ukrepi preprečiti tveganje nasilnih dejanj teh oseb. Prva toženka je varnost v ambulanti medicine dela in športa zagotovila tako, da je na vrata namestila kljuko, ki je onemogočala nenadzorovan vstop z zunanje strani. Vendar pa ta ukrep v okoliščinah konkretnega primera ni bil ustrezen in zadosten. Tožnica je delno k temu prispevala tudi sama (o tem več v nadaljevanju), saj je z zunanje strani puščala ključ, ki je omogočal nenadzorovan vstop.

17. Zato prvi toženki popolne opustitve varnostnih ukrepov ni mogoče očitati in spričo dejstva, da je tožnica v kljuki z zunanje strani puščala ključ, tudi ne celotne krivde za škodo, ki je nastala tožnici. S svojim ravnanjem je tožnica prispevala k nastanku škode. Zmotno je stališče sodišč nižjih stopenj, da soprispevka ni, ker prva toženka puščanja ključev v kljukah ni sankcionirala. Kot je poudarilo Vrhovno sodišče v sodbi II Ips 313/2017 z dne 7. 2. 2019, je sicer primarna funkcija odškodninskega prava izravnalna (odstranitev nepravičnega položaja, v katerem se je znašel oškodovanec), vendar je enako pomembna tudi njegova preventivna funkcija. Pravna ureditev in sodna praksa morata biti usmerjeni v vzpodbujanje delodajalcev in delavcev, da učinkovito preprečujejo nastanek škode, kar je mogoče doseči s pravično razporeditvijo tveganja tako s samimi zakonskimi določbami, kot z njihovo uporabo v sodni praksi. Tako kot prva toženka bi se morala tudi tožnica zavedati povečanega tveganja (kot pravilno navaja prva toženka, je jasno, čemu je bila kljuka namenjena), zlasti glede na pretekle dogodke, ki jih je v postopku sama izpostavljala. Zato bi morala za svojo varnost skrbeti tudi sama. Kljub temu, da se je nevarnosti očitno zavedala tudi sama (kar izhaja iz njenih navedb), je v vratih puščala ključ in na ta način omogočala nenadzorovane vstope. Revizijsko sodišče njen prispevek k nastanku škode ocenjuje na 50 %, saj obstaja velika verjetnost (ne pa gotovost, kot je bilo že navedeno), da storilec do nje, če ključa ne bi bilo v vratih, ne bi prišel.

18. Sodišči nižjih stopenj sta s tem, ko sta izključili tožničin soprispevek k nastanku škode, zmotno uporabiti materialno pravo. Zato je revizijsko sodišče na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP revizijama prve in druge toženke delno ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je zneske prisojene odškodnine in odmerjenih stroškov postopka znižalo za polovico.

19. Ker sta prva in druga toženka s pritožbo in revizijo uspeli v polovičnem deležu, krijejo stranke vsaka svoje stroške pritožbenega in revizijskega postopka.

20. Za sprejeto odločitev so glasovali vrhovni sodniki Marjana Lubinič, Samo Puppis in dr. Mateja Končina Peternel, proti odločitvi (za ugoditev revizijama v celoti) pa vrhovna sodnika mag. Marijan Debelak in Borut Vukovič.

Tako tudi v sodbi VS RS II Ips 224/2013 z dne 26. 11. 2015.

Zakon o varnosti in zdravju pri delu (1999) - ZVZD  - člen 5

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.