VSRS Sodba VIII Ips 204/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-04-02

mag. Marijan Debelak (preds.), Marjana Lubinič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, mag. Irena Žagar

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - pravočasnost odpovedi - prekluzija navedb in dokazov - sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - denarno povračilo - kriteriji - okoliščine in interesi strank - policist

Sklicevanje revizije na to, da je dokazna tema ves čas ostajala nespremenjena, ni utemeljeno. "Dokazna tema" je res bila ves čas pravočasnost podane odpovedi, vendar pa je toženka trditev, da je odpoved pravočasna, pred 5. 9. 2011 utemeljevala s popolnoma drugimi dejstvi, kot v vlogi z dne 5. 9. 2011, zato navedba, ki jo je podala v tej vlogi in predlagan dokaz nista pomenila le konkretizacije dosedanjih navedb, pač pa novo in drugačno dejstvo, kot se je zatrjevalo do tedaj.

Razveljavitev sodbe Vrhovnega sodišča v postopku z ustavno pritožbo in posledično razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje v revizijskem postopku ne pomeni, da sme ali celo mora sodišče v ponovljenem postopku (zaradi popolne ugotovitve dejanskega stanja) ugotavljati tudi dejstva, ki niso bila pravočasno navedena in izvajati dokaze, ki niso bili pravočasno predlagani. Dejansko stanje se ugotavlja na podlagi pravočasno podanih navedb in dokaznih predlogov, in sicer po procesnih pravilih o izvajanju dokazov in prekluzijah.

Navedba toženke, da s tožnikom ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja, ker je za delo v policiji ključnega pomena medsebojno zaupanje, tega pa spričo dogodkov, ki so privedli do izredne odpovedi, ni več, zadošča za presojo, ali je reintegracija možna in smiselna. Gre za objektivno preverljivo dejstvo, na obstoj katerega subjektiven pogled predstojnika, še manj pa tožnikovih sodelavcev, ne more vplivati.

Pri sodni razvezi so odločilne praviloma okoliščine, ki so nastale po ali zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi (te običajno prevladajo), lahko pa se upoštevajo tudi okoliščine, zaradi katerih je prišlo do odpovedi pogodbe o zaposlitvi, čeprav je bilo kasneje ugotovljeno, da je ta nezakonita, saj se pri presoji pogojev za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi v določenih primerih lahko upošteva tudi to, kako in ali je dejansko ravnanje, ki ga delodajalec šteje za kršitev, vplivalo na medsebojne odnose in možnost nadaljnjega sodelovanja.

Sodišče tožniku delovnega razmerja pri toženki za čas, ko je bil že v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu, ni moglo priznati. Trajanje delovnega razmerja je lahko priznalo le do trenutka nove zaposlitve. Da je do prenehanja delovnega razmerja uveljavil le minimalen obseg pravic (za dobre 4 tedne), je bilo ustrezno upoštevano pri odmeri denarnega povračila.

I. Reviziji tožeče in tožene stranke se zavrneta.

II. Tožeča stranka krije sama svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v tem delovnem sporu prvič odločilo s sodbo Pd 103/2013, ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 2. 4. 2010 in 20. 5. 2010 (sklep Komisije za pritožbe) in tožniku priznalo pravice iz delovnega razmerja za čas do 30. 6. 2010, zahtevek za priznanje pravic za čas po 1. 7. 2010 in za plačilo odškodnine namesto reintegracije pa je zavrnilo. Sodišče druge stopnje je s sodbo in sklepom Pdp 1098/2013 z dne 30. 12. 2013 del sodbe, ki se je nanašala na ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, na priznanje pravic do 30. 6. 2010 ter odškodnino namesto reintegracije razveljavilo in v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje, zavrnilo pa je tožnikovo pritožbo zoper zavrnitev zahtevkov iz naslova prijave v zavarovanje za čas od 1. 7. 2010 dalje, priznanja vseh pravic iz delovnega razmerja za čas zaposlitve pri drugem delodajalcu, jubilejne nagrade in razlike v odškodnini za neizrabljen letni dopust.

2. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku s sodbo Pd 1/2014 odločalo le o zakonitosti izredne odpovedi in pravicah iz delovnega razmerja do 30. 6. 2010 ter ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je toženka podala tožniku 2. 4. 2010 in razveljavilo sklep Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja Vlade RS z dne 20. 5. 2010. Tožniku je priznalo vse pravice iz pogodbe o zaposlitvi za čas do 30. 6. 2010 in naložilo toženki, da ga pozove na delo.

3. Sodišče druge stopnje je v ponovljenem postopku odločalo o pritožbi toženke zoper odločitev o nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in priznanju pravic do 30. 6. 2010 ter po opravljeni obravnavi, na kateri je ponovilo izvedene dokaze in dodatno zaslišalo tožnika in priči S. Z. in A. Z., s sodbo Pdp 1396/2014 z dne 25. 2. 2015 spremenilo sodbo sodišča prve stopnje in tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in priznanje vseh pravic iz pogodbe o zaposlitvi, zavrnilo. Presodilo je, da je tožnik očitane kršitve storil, saj je v času, ko bi moral biti po razporedu dela v službi, poučeval kandidate v Avtošoli P. iz B. Ugotovilo je tudi, da ima kršitev znake kaznivega dejanja goljufije.

4. Tožnikovo revizijo zoper pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je Vrhovno sodišče s sodbo VIII Ips 176/2015 in VIII Ips 177/2915 z dne 11. 1. 2015 zavrnilo.

5. Tožnik je zoper sodbo Vrhovnega sodišča vložil ustavno pritožbo. Ustavno sodišče je z odločbo Up-298/16-13 z dne 18. 1. 2018 razveljavilo sodbo Vrhovnega sodišča zaradi kršitve tožnikove pravice do obrazložene sodne odločbe iz 22. člena Ustave RS. Ugotovljeno je bilo, da je Vrhovno sodišče spremenilo stališče glede razlage določb Zakona o delovnih razmerjih o pravočasnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, spremembe stališča pa ni obrazložilo. Sodišče druge stopnje je namreč ugotovilo, da je toženka izvedela za odpovedni razlog 17. 3. 2010, ko je za kršitev izvedel generalni direktor Policije; štelo je, da je odpoved pravočasna, ker je bila tožniku vročena 13. 4. 2010. Vrhovno sodišče je kljub utemeljenemu revizijskemu ugovoru, da sodišče druge stopnje ni zavzelo stališča do ugovora prekluzije, ki ga je uveljavljal v zvezi z navedbo toženke, da je generalni direktor za kršitev izvedel 17. 3. 2010 (pred navedbo, ki naj bi jo podala prepozno, je trdila, da je za kršitev izvedela 5. 3. 2010) obrazložilo, da bi bila odpoved, ki je bila sicer podana 2. 4. 2010 (datum odpovedi), pravočasna tudi v primeru, če je toženka za kršitev izvedela 5. 3. 2010.

6. S sklepom VIII Ips 29/2018 in VIII Ips 30/2018 z dne 20. 3. 2018 je Vrhovno sodišče v ponovljenem postopku tožnikovima revizijama zoper sodbo sodišča druge stopnje Pdp 1396/2014 z dne 25. 2. 2015 in Pdp 1098/2013 z dne 30. 12. 2013 ugodilo in izpodbijani del sodb razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču druge stopnje v novo sojenje.

7. Sodišče druge stopnje je v ponovljenem postopku opravilo obravnavo in o izpodbijanem delu sodb sodišča prve stopnje ponovno odločilo, upoštevajoč napotke Vrhovnega sodišča, naj zavzame stališče do vprašanja pravočasnosti podane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Sodišče druge stopnje je ugotovilo, da je toženka razlog za izredno odpoved ugotovila 5. 3. 2010 in tožniku odpoved podala 13. 4. 2010. To pomeni, da je bila odpoved podana po poteku 30 dnevnega roka iz drugega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS št. 42/2002 in naslednji). Nadalje je ob ugotovitvi, da je med strankama porušeno zaupanje, ki je pri delu v Policiji izjemno pomembno, ugotovilo trajanje delovnega razmerja do 30. 6. 2010 in tožniku prisodilo denarno povračilo po prvem odstavku 118. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS št. 21/2013 in naslednji) v višini devetih (9) plač. Upoštevalo je, da se je tožnik takoj po prenehanju delovnega razmerja zaposlil za nedoločen čas pri B. P., s.p., kjer je zaposlen še sedaj, da je bil pri toženki zaposlen 17 let, da je bil ob odpovedi pogodbe o zaposlitvi star 35 let, da pri novem delodajalcu prejema nižjo plačo in da je oče dveh mladoletnih otrok.

8. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje sta reviziji vložila tožnik in toženka. Toženka nasprotuje odločitvi o nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in višini denarnega povračila, tožnik pa sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi in višini denarnega povračila.

9. Revizijsko sodišče na podlagi prvega odstavka 371. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP).

10. Toženka z revizijo uveljavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. V reviziji obširno povzema potek postopka in odločitev sodišča druge stopnje, nato pa revizijo utemeljuje s ponavljanjem navedb iz pripravljalnih vlog ter dosedanjih sodnih odločitev, ki naj bi kazale na to, da je pravočasno in dovolj konktretizirano zatrjevala okoliščine glede pravočasnosti podane odpovedi – tako glede tega, kdaj je ugotovila razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, kot glede tega, kdaj je bila izredna odpoved dejansko podana. Vztraja, da je Generalni direktor Policije za kršitev izvedel šele 17. 3. 2010. Sodišču očita bistveno kršitev, ker ni zaslišalo A. A., tedanjega Generalnega direktorja Policije. Bistveno kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP očita, ker je sodišče druge stopnje zapisalo, da bi bila odpoved pravočasna, če bi toženka odpovedni razlog ugotovila pred 13. 3. 2010. Bistveno kršitev očita tudi v zvezi z uporabo 286. člena ZPP. Meni, da njena navedba v vlogi z dne 5. 9. 2010 ni imela za posledico podaljšanja postopka. V tej vlogi je le konkretizirala dotedanje trditve. Glede denarnega povračila meni, da je bilo previsoko odmerjeno. Uporabljeni so kriteriji (med drugim socialni status), ki jih zakon ne določa. Po mnenju toženke je premalo upoštevano, da je tožnik kršil delovne obveznosti in da se je takoj po prenehanju delovnega razmerja zaposlil drugje.

11. Tožnik v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev.

13. Glavni revizijski razlog je očitek kršitve 286. člena ZPP, s čimer se smiselno uveljavlja bistvena kršitev iz prvega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče druge stopnje naj bi jo zagrešilo, ker je presodilo, da je toženka navedbo datuma, ko naj bi se z odpovednim razlogom seznanil Generalni direktor Policije, podala prepozno.

14. Po prvem odstavku 286. člena ZPP mora stranka najkasneje na prvem naroku za glavno obravnavo navesti vsa dejstva, ki so potrebna za utemeljitev njenih predlogov, ponuditi dokaze, ki so potrebni za ugotovitev njenih navedb, in se izjaviti o navedbah in ponujenih dokazih nasprotne stranke. Po četrtem odstavku 286. člena ZPP stranke lahko tudi na poznejših narokih za glavno obravnavo navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, vendar le, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku. Na to dolžnost je bila toženka opozorjena z vabilom na prvi narok za glavno obravnavo (list. št. 44). Dejstva in dokazi, ki so navedeni v nasprotju z določbo 286. člena ZPP, se ne upoštevajo (šesti odstavek 286. člena ZPP).

15. Ne drži trditev, da je pravočasnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi postala sporna šele po osmih letih trajanja postopka. Tožnik je že v tožbi med drugim navajal, da je izredna odpoved podana po poteku roka iz drugega odstavka 110. člena ZDR. Navajal je tudi, da iz izpodbijane odpovedi ni razvidno, kdaj je toženka ugotovila odpovedni razlog in kdaj je bila odpoved v resnici podana, glede na to, da je na njej datum 2. 4. 2010, sam pa jo je prejel šele 13. 4. 2010. Kot navaja toženka sama, je bilo na njej dokazno breme, da je bila izredna odpoved zakonita (82. člen ZDR). Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi je – med drugim - zakonita, če je pravočasna. Katera dejstva so pomembna za dokazovanje pravočasnosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, izhaja iz drugega odstavka 110. člena ZDR, ki smiselno določa, da med dnevom, ko delodajalec ugotovi razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi in med dnevom, ko jo poda, ne sme preteči več kot 30 dni. Za pravočasnost sta torej odločilni dve dejstvi: kdaj je delodajalec ugotovil razlog za odpoved in kdaj je podal odpoved. Ti dve dejstvi je bila dolžna navesti in ju dokazati toženka.

16. V skladu z drugim odstavkom 18. člena ZDR nastopa v imenu delodajalca, ki je državni organ (kot v spornem primeru), njegov predstojnik oziroma od njega pisno pooblaščena oseba. Zato se šteje, da je delodajalec ugotovil razlog za izredno odpoved, ko je ta razlog ugotovila oseba, ki nastopa v imenu delodajalca. Toženka je v odgovoru na tožbo navedla, da je bila odpoved pravočasna, da ne drži, da iz izredne odpovedi ni razvidno, kdaj je ugotovila odpovedni razlog, da iz nje izhaja, da je odpovedni razlog ugotovila 5. 3. 2010, ko je prejela dopis Inšpektorata RS za notranje zadeve in da je bila izredna odpoved podana 2. 4. 2010. Pravno relevantna dejstva za ugotavljanje pravočasnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi je torej navedla

. Šele v vlogi z dne 5. 9. 2011 (sodišče jo je prejelo 6. 9. 2011) pa je navedla, da je generalni direktor Policije odpovedni razlog ugotovil 17. 3. 2010, kar bi pomenilo, da je toženka ugotovila odpovedni razlog šele tedaj in ne že 5. 3. 2010, kot je trdila dotlej. Zakaj tega dejstva ni mogla navesti že prej in zakaj je pred tem trdila, da je odpovedni razlog ugotovila že 5. 3. 2010, ni pojasnila. Sklicevanje revizije na to, da je „dokazna tema“ ves čas ostajala nespremenjena, ni utemeljeno. „Dokazna tema“ je res bila ves čas pravočasnost podane odpovedi, vendar pa je toženka trditev, da je odpoved pravočasna, pred 5. 9. 2011 utemeljevala s popolnoma drugimi dejstvi, kot v vlogi z dne 5. 9. 2011. Zato navedba, ki jo je podala v tej vlogi, in predlagan dokaz, nista pomenila le „konkretizacije dosedanjih navedb“, pač pa novo in drugačno dejstvo, kot se je zatrjevalo do tedaj. Kot je pravilno obrazložilo že sodišče druge stopnje, bi toženka navedbo iz odgovora na tožbo, da je odpovedni razlog ugotovila 5. 3. 2010, „popravila“ lahko še najkasneje v pripravljalni vlogi z dne 21. 4. 2011, ko je odgovarjala na navedbe iz tožnikove pripravljalne vloge z dne 5. 4. 2011 (ker je bila toženki vročena na naroku 6. 4. 2011, ji je sodišče za odgovor odobrilo 15 dnevni rok). Vendar toženka drugačnih navedb od tistih v odgovoru na tožbo ni podala niti v navedenem roku, niti v svoji pripravljalni vlogi z dne 1. 6. 2011, niti na drugem naroku za glavno obravnavo 7. 6. 2011, temveč šele v pripravljalni vlogi z dne 5. 9. 2011.

17. Glede na to in pa, da je navajanju novega dejstva in predložitvi novih dokazov v zvezi z datumom ugotovitve odpovednega razloga tožnik izrecno ugovarjal, sklicujoč se na prekluzijo iz 286. člena ZPP, sodišče druge stopnje te navedbe (in mnogo kasneje podanega dokaznega predloga za zaslišanje A. A.

, bivšega generalnega direktorja Policije) upravičeno ni upoštevalo. Toženka zmotno razlaga pomen razveljavitve sodbe v postopku z ustavno pritožbo. Razveljavitev sodbe Vrhovnega sodišča v postopku z ustavno pritožbo in posledično razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje v revizijskem postopku ne pomeni, da sme ali celo mora sodišče v ponovljenem postopku (zaradi popolne ugotovitve dejanskega stanja) ugotavljati tudi dejstva, ki niso bila pravočasno navedena in izvajati dokaze, ki niso bili pravočasno predlagani. Dejansko stanje se ugotavlja na podlagi pravočasno podanih navedb in dokaznih predlogov, in sicer po procesnih pravilih o izvajanju dokazov in prekluzijah. Ta pravila je sodišče druge stopnje pravilno upoštevalo. Na obstoj prekluzije seveda tudi ne vpliva, da je sodišči v predhodnem postopku nista zaznali (ravno zaradi tega je namreč tožnik v postopku s pravnimi sredstvi uspel).

18. Revizijske navede o tem, kdaj je bila odpoved podana, so novota, saj kljub dvomu, ki ga je tožnik izrazil že v tožbi, namreč, da je vprašanje tudi, kdaj je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi glede na njen datum (2. 4. 2010) sploh podana, saj mu je bila vročena šele čez enajst dni (13. 4. 2010), toženka v zvezi s tem v dosedanjem postopku ni navedla ničesar. Toženka bi lahko dokazovala, da je odpoved z dne 2. 4. 2010 podala pred 13. 4. 2010, vendar tega ni storila. Zato je sodišče ob upravičenem dvomu, da je bila odpoved podana 2. 4. 2010, ustreznih navedb oziroma dokazov, kdaj je bila podana, pa ni bilo, kot dan podaje odpovedi sprejelo skrajni datum, to je datum vročitve.

19. Neutemeljen je tudi očitek bistvene kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z navedbo sodišča druge stopnje v 21. točki obrazložitve – da bi bila odpoved pravočasna le, če bi se toženka seznanila z odpovednim razlogom pred 13. 3. 2010. Očitno gre za pomoto v zapisu, ki na zakonitost odločitve v ničemer ni vplivala (pravilno je seveda obratno: odpoved bi bila pravočasna, če bi toženka dokazala, da je odpovedni razlog ugotovila po 13. 3. 2010, glede na to, da je bila odpoved podana 13. 4. 2010), zato ne gre za absolutno bistveno kršitev, zaradi katere izpodbijane sodbe ne bi bilo mogoče preizkusiti.

20. Ob ugotovitvi, da je toženka odpovedni razlog ugotovila 5. 3. 2010, ko je prejela dopis Inšpektorata RS za notranje zadeve z dne 2. 3. 2010, in da je izredno odpoved podala 13. 4. 2010, je presoja, da je le ta prepozna in zato nezakonita, materialno pravno pravilna.

21. Pravilno je uporabljen tudi 118. člen Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS št. 21/2013 in naslednji)

v zvezi z odmero denarnega povračila. Sodišče druge stopnje je namreč po ugotovitvi, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, na predlog toženke določilo trajanje delovnega razmerja do 30. 6. 2010 in tožniku prisodilo denarno povračilo v višini devetih plač.

22. V drugem odstavku 118. člena ZDR-1 so določeni kriteriji, na podlagi katerih sodišče določi višino denarnega povračila, in sicer trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja delovnega razmerja

. Med naštetimi kriteriji ni socialnih in drugih razmer, kar pa ne pomeni, da je odmera, če jih sodišče tudi upošteva, nepravilna. To, da je sodišče pri odmeri denarnega povračila upoštevalo tudi socialni kriterij (da ima tožnik dva mladoletna otroka), ni vplivalo na zakonitost odmere. Sodišče je pri odmeri denarnega povračila upoštevalo z zakonom določene kriterije, in sicer da je bil tožnik zaposlen pri toženki 17 let, da je bil ob odpovedi star 35 let, da je bila odpoved nezakonita zaradi formalnih razlogov in da se je takoj po prenehanju delovnega razmerja zaposlil za nedoločen čas pri drugem delodajalcu, kjer sicer prejema nižjo plačo. Že na podlagi teh kriterijev je tožniku prisodilo primerno denarno povračilo, pri čemer je pomembno predvsem, da je bila pogodba o zaposlitvi razvezana v kratkem času po odpovedi (pogodba o zaposlitvi je prenehala s 4. 6. 2010, sodišče pa je določilo trajanje delovnega razmerja do 30. 6. 2010), kar pomeni, da so mu bile do sodne razveze priznane pravice iz delovnega razmerja le za dobre štiri tedne.

23. Tožnik vlaga revizijo zoper odločitev o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi. Meni, da sodišče ne bi smelo šteti, da je storil očitane kršitve. Ker je bilo ugotovljeno, da je izredna odpoved nezakonita, ni imel možnosti ugovarjati zaključkom sodišča, da je kršitve storil. Prav na tem dejstvu pa temelji odločitev o sodni razvezi. Navaja, da ni storil nobene kršitve, da je vse delal z vednostjo in soglasjem nadrejenega. Sodišče druge stopnje je na novo ugotavljalo dejansko stanje glede sodne razveze in odločilo v škodo tožnika, ki je z reintegracijskim zahtevkom pred sodiščem prve stopnje uspel. To po tožnikovem mnenju pomeni hud poseg v njegove ustavne pravice (14., 22., 23., in 25. člen Ustave RS). Toženka ni predlagala nobenega dokaza v utemeljitev sodne razveze; predlagala jo je več let po vložitvi tožbe po zaslišanju A. Z., ki o tem ni izpovedal ničesar. Toženka ni predlagala zaslišanja predstojnikov in prič, ki bi izpovedale o možnosti sodelovanja s tožnikom oziroma o možnosti nadaljevanja z delom. V nasprotju s sodno prakso je sodišče štelo za pomembne okoliščine, podane pred odpovedjo in ne okoliščin, ki so nastopile po podani odpovedi ali zaradi odpovedi. Sodišče ne bi smelo upoštevati navedb, ki jih je toženka navajala šele v pritožbi. Tudi to, da se je takoj po prenehanju delovnega razmerja zaposlil, mu ne bi smelo biti v škodo. Prav zaradi zaposlitve, s katero je zmanjševal škodo, je sodišče razvezalo pogodbo o zaposlitvi s 30. 6. 2010. S tem ga je sodišče prikrajšalo za razliko v plači, ki bi jo prejel, če bi mu bilo priznano trajanje delovnega razmerja vsaj do odločitve sodišča.

24. Toženka v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev.

26. Sodišče druge stopnje je opravilo obravnavo, na kateri je ponovilo vse izvedene dokaze. V skladu s 347. in 355. členom ZPP je zato izpodbijano sodbo lahko spremenilo in ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh strank odločilo o prenehanju pogodbe o zaposlitvi s sodbo sodišča (118. člen ZDR-1). Tožnik se je imel možnost do dejstev, s katerimi je toženka utemeljevala predlog za sodno razvezo, opredeliti in se tudi je. Zato sodišče druge stopnje s spremembo sodbe sodišča prve stopnje ni poseglo v njegove procesne ali ustavne pravice.

27. Revizija sodišču neutemeljeno očita, da je pri odločanju o sodni razvezi neupravičeno upoštevalo prepozne navedbe toženke. Stranka lahko poda predlog za sodno razvezo ves čas postopka pred sodiščem prve stopnje (do zaključka glavne obravnave). To izrecno izhaja iz tretjega odstavka 118. člena ZDR-1. Toženka je v pripravljalni vlogi z dne 22. 3. 2013 zatrjevala izgubo zaupanja do tožnika, pri čemer je poudarila pomen dela, ki ga je tožnik opravljal kot pomočnik komandirja policijske postaje. Navedla je, da je opravljal delo na vodstvenem delovnem mestu, kjer je bila poleg organiziranja in usklajevanja dela sodelavcev njegova naloga preprečevanje, odkrivanje in preiskovanje kaznivih dejanj, to pa pomeni, da morajo biti etični standardi oseb, zaposlenih v policiji, še posebej na vodstvenih delovnih mestih, visoki. Okoliščine, ki jih je toženka navedla v utemeljitev predloga za sodno razvezo, je sodišče primerjalo z okoliščinami na strani tožnika, jih objektivno ocenilo in tako lahko, ne da bi zaslišalo predstojnika in priče, odločilo o utemeljenosti predloga za sodno razvezo. Zato se sodišču neutemeljeno očita bistvena kršitev določb postopka, ker ni zaslišalo predstojnika in prič. Navedba toženke, da s tožnikom ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja, ker je za delo v Policiji ključnega pomena medsebojno zaupanje, tega pa spričo dogodkov, ki so privedli do izredne odpovedi, ni več, zadošča za presojo, ali je reintegracija možna in smiselna. Gre za objektivno preverljivo dejstvo na obstoj katerega subjektiven pogled predstojnika, še manj pa tožnikovih sodelavcev, ne more vplivati.

28. Sodišče je pri odločitvi o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi tehtalo okoliščine na strani obeh strank. Na tožnikovi strani je upoštevalo dejstvo, da je bil dober delavec, da se je razumel s sodelavci in je dobro sodeloval s sedanjim komandirjem P. M., da je prejel več pohval in odlikovanj. Na strani toženke pa je upoštevalo tožnikov položaj vodilnega delavca v Policiji in dejstva, ki so bila ugotovljena v postopku: da je med delovnim časom v Avtošoli P. izvajal usposabljanje kandidatov, da sprememb razporeda dela ni zabeležil, da z odsotnostjo ni seznanil nadrejenih in da je izhode med službenim časom „pokrival“ s prihajanjem na delo izven razporedov, kar mu je S. Z., bivši komandir PP K., prepovedal. Sodišče druge stopnje je sicer res omenjalo „kršitve“, kar pa ne spremeni dejstva, da gre za pomembne okoliščine, ki so bile v postopku preizkušane in ugotovljene

. Te okoliščine je glede na razlog, zaradi katerega je bila ugotovljena nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi (kot prepozne), sodišče lahko upoštevalo

, če je ocenilo, da so pomembno vplivale na možnost nadaljevanja delovnega razmerja. Vrhovno sodišče je v primerih, ki jih citira revizija, res poudarilo, da so pri sodni razvezi odločilne praviloma okoliščine, ki so nastale po ali zaradi odpovedi pogodbe o zaposlitvi. „Praviloma“ pomeni, da običajno prevladajo te okoliščine, lahko pa se upoštevajo tudi okoliščine, zaradi katerih je prišlo do odpovedi pogodbe o zaposlitvi, čeprav je bilo kasneje ugotovljeno, da je ta nezakonita, saj se pri presoji pogojev za sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi v določenih primerih lahko upošteva tudi to, kako in ali je dejansko ravnanje, ki ga delodajalec šteje za kršitev, vplivalo na medsebojne odnose in možnost nadaljnjega sodelovanja (prim. sodbo VIII Ips 255/2016 z dne 23. 5. 2017). Zato je sodišče druge stopnje odločitev o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi lahko oprlo na navedena dejstva

, pri čemer je opravilo tehtanje interesov obeh strank in ocenilo tudi okoliščine in interese na strani tožnika.

29. Revizijsko sodišče soglaša s presojo, da so opisane okoliščine utemeljeno porušile zaupanje v tožnika in da je prav medsebojno zaupanje za delo v Policiji ključnega pomena za nadaljnje sodelovanje. Če ga med strankama ni, delovnega razmerja ni mogoče nadaljevati, ne glede na to, da tožnik tak interes še ima in ne glede na to, kako ga sprejemajo njegovi sodelavci. Zlasti upoštevaje tožnikov položaj, ki ga je imel pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in osnovno poslanstvo policije, je sodišče druge stopnje utemeljeno zaključilo, da je predlog toženke za sodno razvezo objektivno upravičen.

30. Revizija tudi neutemeljeno očita sodišču druge stopnje, ki je pogodbo o zaposlitvi razvezalo z dnem, ko se je tožnik zaposlil pri drugem delodajalcu, neenako obravnavo z osebami, ki ostanejo po odpovedi brez zaposlitve. Ne gre za neenako obravnavo, ker ne gre za enake položaje. Sodišče tožniku delovnega razmerja pri toženki za čas, ko je bil že v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu, ni moglo priznati. Trajanje delovnega razmerja je lahko priznalo le do trenutka nove zaposlitve (za nedoločen čas). Sklicevanje revizije na sodbo istega senata sodišča druge stopnje Pdp 315/2018 z dne 10. 5. 2018 in v zvezi s tem na kršitev 22. člena Ustave RS ni utemeljeno, saj gre za odločitev, ki je v očitnem nasprotju s povsem jasno sodno prakso Vrhovnega sodišča (prim. sodbe VIII Ips 157/2013 z dne 15. 10. 2013, VIII Ips 211/2012 z dne 2. 9. 2013, VIII Ips 98/2013 z dne 5. 2. 2013 in druge). To, da se je tožnik zaposlil že kmalu po izpodbijani izredni odpovedi in mu je bil priznan le minimalen obseg pravic iz delovnega razmerja (od 4. 6. 2010 do 30. 6. 2010), je sodišče pravilno upoštevalo pri odmeri denarnega povračila

. Tožniku je bilo prisojenih devet plač, kar je glede na to, da je zaposlitev za nedoločen čas dobil praktično takoj, da je bil ob odpovedi star šele 35 let in da je bil pri toženki zaposlen 17 let, primerljivo denarnemu povračilu, ki je bilo prisojeno v podobnih primerih

31. Ker niso podani uveljavljani razlogi, je Vrhovno sodišče reviziji tožnika in toženke na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo. Zavrnitev tožnikove revizije zajema tudi njen stroškovni del, tožnik na podlagi 154. in 155. člena ZPP krije sam tudi svoje stroške odgovora na revizijo toženke.

Ob takšnih navedbah je očitek o pomanjkljivem materialno procesnem vodstvu neutemeljen, saj zanj ni bilo potrebe.

Že ob tem dokaznem predlogu se za neutemeljeno izkaže tudi revizijska trditev, da upoštevanje navedbe in predlaganega dokaza ne bi podaljšala postopka.

Sodišče je utemeljeno uporabilo zakon, ki je veljal ob odločitvi o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi.

Da to niso edini uporabljivi kriteriji, izhaja npr. iz sodbe VIII Ips 200/2017 z dne 10. 4. 2018.

Glej I. Robnik v I. Bečan in drugi: Zakon o delovnih razmerjih s komentarjem, GV Založba, 2016, str. 711: „... v primeru nezakonitosti, ki je posledica „postopkovnih“ kršitev, (se) ni mogoče izogniti ugotavljanju oziroma preizkušanju obstoja dejstev, na katerih je delodajalec utemeljeval odpovedni razlog, če bi ta dejstva lahko bila pomembna kot okoliščina, zaradi katere delovnega razmerja ni več mogoče nadaljevati.“

Kar pa ne pomeni, da je sodišče kljub ugotovljeni nezakonitosti odpovedi presojalo utemeljenost odpovednega razloga, kot se očita v reviziji. Ugotavljalo je le okoliščine, ki (če) vplivajo na možnost nadaljevanja delovnega razmerja.

Ugotovljena so bila na podlagi izvedenih dokazov, ki jih je sodišče po tem, ko je na obravnavi ponovilo vse dotlej izvedene dokaze, lahko v skladu s 347. in 355. členom ZPP drugače ocenilo, kot sodišče prve stopnje.

Eden od kriterijev za določitev denarnega povračila je namreč tudi obseg pravic, ki jih je delavec uveljavil do prenehanja delovnega razmerja.

V zadevi VIII Ips 200/2017 je bilo za 17 let zaposlitve, ob starosti delavke 47 let, s slabimi zaposlitvenimi možnostmi prisojenih 8 plač (tožnica je uveljavila pravice iz delovnega razmerja za približno 6 mesecev), v zadevi VIII Ips 180/2017 je bilo za 8 let zaposlitve, ob starosti 50 let, s slabimi zaposlitvenimi možnostmi, delavki prisojenih 9 plač (tožnica je uveljavila pravice iz delovnega razmerja za približno 2 leti). V navedenih dveh primerih sta delavki na eni strani uveljavili več pravic iz delovnega razmerja do prenehanja pogodbe kot tožnik, na drugi strani pa so bile pri obeh ugotovljene slabe zaposlitvene možnosti, medtem ko pri tožniku, ki je takoj dobil zaposlitev za nedoločen čas, sploh niso bile vprašljive.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 18, 110

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 118

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 286

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.