VSRS Sodba in sklep III Ips 30/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-19

Vladimir Balažic (preds.), dr. Mile Dolenc (poroč.), dr. Miodrag Đorđević, Franc Seljak, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DAVKI - IZVRŠILNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

davčna izvršba - zakonska cesija - rubež denarnih sredstev - neupravičena pridobitev - predhodno vprašanje - predhodno vprašanje v upravnem postopku - vezanost na pravnomočno rešitev predhodnega vprašanja

S sklepom o davčni izvršbi se davčnemu dolžniku zarubi terjatev, ki jo ima do svojega dolžnika do višine njegovega davka, dolžnikovemu dolžniku pa naloži, da zarubljeni znesek terjatve plača na predpisane račune (prvi odstavek 173. člena ZDavP-2). Rubež denarnih sredstev se opravi z dnem, ko je sklep o izvršbi vročen dolžnikovemu dolžniku (drugi odstavek istega člena). Z rubežem se terjatev ne prenese na novega upnika, niti ta ne dobi na njej zastavne pravice.

S sklepom, s katerim se dovoli rubež denarne terjatve, se dolžniku prepove razpolaganje s terjatvijo, kar pomeni prepoved voljnega ravnanja, usmerjenega na spremembo pripadnosti terjatve (cesija, zastava), prepoved pa ne more poseči na področje prisilne zakonske ureditve, ki določa spremembo pripadnosti terjatve neodvisno od volje dolžnika.

Po določbi 197. člena OZ lahko tisti, ki za drugega kaj potroši ali stori zanj kaj drugega, kar bi bil ta po zakonu dolžan storiti, zahteva od njega povračilo. Tožena stranka je bila po zakonu dolžna plačati davek DURS-u, poravnala pa ga je tožeča stranka. Za poravnavo davčne obveznosti tožene stranke je potrošila svoja sredstva. Pri tem ni pomembno, ali je bilo plačilo prostovoljno ali izsiljeno z izvršbo.

Po določbah 147. člena ZUP lahko upravni organ sam reši vprašanje, ki je samostojna pravna celota in spada v pristojnost sodišča ali kakšnega drugega organa. V takem primeru ima njegova rešitev pravni učinek samo v zadevi, v kateri je bilo vprašanje rešeno. Ureditev predhodnega vprašanja v ZUP ni podlaga za vložitev ugotovitvene tožbe v pravdnem postopku, saj pove le, da odločitev upravnega organa ni ovira za tožbo v pravdnem postopku, če je matično področje za rešitev istega vprašanja na civilnem področju.

I. Reviziji se delno ugodi, sodba sodišča druge stopnje se spremeni tako, da se delno ugodi pritožbi tožeče stranke in se sodba sodišča prve stopnje v I. točki izreka spremeni tako, da se ugodi tožbenemu zahtevku:

„ Ugotovi se obstoj terjatve tožeče stranke do tožene stranke v znesku 509.040,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 18. 4. 2014 dalje.“

II. Revizija se v preostalem delu zavrne.

III. Vsaka stranka nosi svoje stroške celotnega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je v I. točki izreka svoje odločbe zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala ugotovitev obstoja svoje terjatve do tožene stranke v znesku 509.105,00 EUR z zamudnimi obrestmi. V II. točki izreka je zavrglo tožbo v delu, ki zadeva ugotovitev, da od dne 28. 9. 2012 dalje ne obstaja terjatev tožene stranke do tožeče stranke do višine 497.040,00 EUR, temveč le še v višini 12.000,00 EUR, dne 2. 10. 2012 pa je prenehala v celoti. V III. točki izreka je odločilo še o stroških postopka.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo in sklep.

3. Tožeča stranka je zoper drugostopenjsko odločbo vložila revizijo in Vrhovnemu sodišču predlagala spremembo izpodbijane sodbe, tako da bi se tožbenemu zahtevku ugodilo, podrejeno pa je predlagala razveljavitev sodb sodišč nižjih stopenj in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Tožena stranka je na revizijo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev.

5. Odločba sodišča prve stopnje je bila izdana pred začetkom uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP-E (Uradni list RS, št. 10/2017), zato se glede na določbo prvega in tretjega odstavka 125. člena ZPP-E v tem revizijskem postopku uporabljajo pravila ZPP, veljavna pred uveljavitvijo novele ZPP-E.

6. Tožena stranka (podjemnik) je imela na podlagi podjemne pogodbe terjatev do tožeče stranke (naročnika) v višini 509.040,00 EUR, ki je zapadla dne 27. 9. 2012. Dne 29. 8. 2012 je njen podizvajalec pri podjemni pogodbi (A., d.o.o.) zahteval, da mu tožeča stranka izplača 497.040,00 EUR, dolgovanih iz podizvajalskega razmerja. Pogoji za neposreden zahtevek podizvajalca do naročnika (631. člen OZ) so se izpolnili dne 27. 9. 2012.

7. Dne 19. 9. 2012 je Davčna uprava Republike Slovenije (DURS) izdala sklep o davčni izvršbi na denarno terjatev dolžnika (terjatev tožene stranke do tožeče stranke), s katerim je zarubila terjatev v višini 509.040,00 EUR, dolžniku (toženi stranki) prepovedala razpolaganje s terjatvijo, tožeči stranki (dolžnikovemu dolžniku) pa naložila plačilo dolga na predhodni račun DURS. Sklep je bil tožeči stranki vročen 21. 9. 2012. Zoper sklep ni vložila ugovora.

8. Tožeča stranka je dne 2. 10. 2012 podizvajalcu tožene stranke plačala zahtevanih 497.040,00 EUR, toženi stranki pa 12.000,00 EUR.

9. DURS je od tožeče stranke dne 17, 4. 2014 prisilno izterjal 509.040,00 EUR na podlagi sklepa o davčni izvršbi z dne 14. 4. 2014.

10. Nad toženo stranko se je dne 9. 4. 2015 začel stečajni postopek.

11. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da je „terjatev B. do C. prenehala z dnem vročitve Sklepa o rubežu, torej dne 21. 9. 2012.“ Ker je tožeča stranka znesek 509.040,00 EUR kljub temu plačala toženi stranki in družbi A., d.o.o. (497.040,00 EUR družbi A., d.o.o., toženi stranki pa 12.000,00 EUR), naj bi šlo za primer, ko prikrajšanec ve, da izpolnjuje nekaj, kar ni dolžan. Zato ne more zahtevati vrnitve izpolnjenega (191. člen OZ).

12. Sodišče druge stopnje se ni strinjalo s stališčem sodišča prve stopnje, da naj bi zarubljena terjatev prenehala, pri čemer se je sklicevalo tudi na stališče Vrhovnega sodišča, izraženo v sodbi III Ips 104/2008 z dne 15.11.2011. Kljub temu je pritrdilo odločitvi prvostopenjskega sodišča, a iz drugačnih razlogov. Glede prvega plačila (dne 2. 10. 2012) je zavzelo stališče, da bi „lahko rekli“, da se tožeča stranka „ni zavedala, da ni dolžna plačati podizvajalcu (ker je napačno presodila učinke sklepa o davčni izvršbi)“, vendar pa ne zahteva nazaj tistega, kar je plačala s tem plačilom, pač pa tisto, ker ji je bilo odtegnjeno z njenega računa dne 17. 4. 2014 na podlagi sklepa o davčni izvršbi z dne 14. 4. 2014. Tega plačila pa po mnenju pritožbenega sodišča ni mogoče subsumirati pod zakonski dejanski stan iz 197. člena OZ. Razlog naj bi bil v tem, ker so ji bila sredstva zarubljena in jih tožeča stranka „ni potrošila za toženo stranko, temveč so ji bila ta sredstva prisilno odtegnjena iz njenega bančnega računa.“ Ker tožeča stranka ni ugovarjala sklepu o prisilni izterjavi davčne obveznosti, je imel davčni organ pravno podlago za izterjavo in zato ni šlo za plačilo brez pravne podlage.

13. Revident v obširni reviziji uveljavlja, da rubež v davčni izvršbi ne more preprečiti zakonske cesije po 631. členu OZ. Postopek davčne izvršbe ni mogel vplivati na pravice A. (podjemnika tožeče stranke) že zato, ker ta ni bil stranka davčnega postopka. Tožeča stranka je zato kljub sklepu o davčni izvršbi, s katerim je bila zarubljena terjatev tožene stranke do tožeče stranke, sporno terjatev pravilno izpolnila toženi stranki. Zmotno naj bi bilo uporabljeno tudi pravilo iz 197. člena OZ. Po določbi prvega odstavka 175. člena ZDavP-2 se davek izterja od dolžnikovega dolžnika, če ne ravna po sklepu o davčni izvršbi, kar pomeni, da je napačno stališče pritožbenega sodišča, da naj tožeča stranka dne 17. 4. 2014 izterjani znesek ne bi potrošila za toženo stranko. Z izterjavo se je „zaprla terjatev DURS do tožene stranke, ne pa terjatev DURS do tožeče stranke.“ Dodaja še, da OZ v 197. členu „v ničemer ne ločuje med prisilnim in prostovoljnim plačilom.“

14. S sklepom o davčni izvršbi se davčnemu dolžniku zarubi terjatev, ki jo ima do svojega dolžnika do višine njegovega davka, dolžnikovemu dolžniku pa naloži, da zarubljeni znesek terjatve plača na predpisane račune (prvi odstavek 173. člena Zakona o davčnem postopku, Uradni list RS, št. 117/2006 in nasl., ZDavP-2). Rubež denarnih sredstev se opravi z dnem, ko je sklep o izvršbi vročen dolžnikovemu dolžniku (drugi odstavek istega člena). Z rubežem se terjatev ne prenese na novega upnika, niti ta ne dobi na njej zastavne pravice. S sklepom o izvršbi z dne 19. 9. 2012 se je le zarubila terjatev v višini 509.040,00 EUR in tožeči stranki naložilo, da znesek plača na predhodni račun DURS, sama terjatev pa ni prešla iz premoženja tožeče stranke na DURS. Tožeča stranka je zato še naprej ostala dolžnik tožene stranke.

15. Z izpolnitvijo pogojev po 631. členu OZ (dne 27. 9. 2012) je nastopil učinek zakonske cesije.

Takrat je terjatev tožene stranke do tožeče stranke v znesku 497.040,00 EUR po samem zakonu prešla iz premoženja tožene stranke v premoženje družbe A. d.o.o. (podjemnika tožene stranke). Od tedaj dalje je zato tožeča stranka dolgovala ta znesek družbi A., d.o.o. in ne več toženi stranki.

16. S sklepom, s katerim se dovoli rubež denarne terjatve, se dolžniku prepove razpolaganje s terjatvijo, kar pomeni prepoved voljnega ravnanja, usmerjenega na spremembo pripadnosti terjatve (cesija, zastava), prepoved pa ne more poseči na področje prisilne zakonske ureditve, ki določa spremembo pripadnosti terjatve neodvisno od volje dolžnika. Z dnem, ko so se izpolnili pogoji po določbi 631. člena OZ, je potemtakem tožeča stranka glede terjatve v višini 497.040,00 EUR postala dolžnik družbe A.,, prepoved, naložena s sklepom o davčni izvršbi, da poravna svoj dolg, ki ga je imela do tožene stranke, pa je v tem delu izgubila zakonsko podlago. Izvršba ne more segati na premoženje, ki ne pripada (več) dolžniku.

17. Med tožečo stranko, toženo stranko in DURS se je izoblikovalo tristransko razmerje. Vsako od njih je treba presojati po njenih lastnih značilnostih. Med tožečo stranko in DURS se je vzpostavilo razmerje na podlagi določb ZDavP-2. V času izdaje sklepa o davčni izvršbi z dne 19. 9. 2012 je bila tožeča stranka dolžnik davčnega dolžnika. S sklepom o davčni izvršbi je zato DURS lahko posegel na terjatev, ki jo je tedaj imel davčni dolžnik do tožeče stranke. Ker tožeča stranka svoje obveznosti ni poravnala in ni vložila ugovora na podlagi določbe prvega odstavka 174. člena ZDavP-2, je DURS na podlagi določbe 175. člena ZDavP-2 davek, ki ga je dolgovala tožena stranka, izterjal od tožeče stranke. S tem se je končalo razmerje med davčnim organom in tožečo stranko kot dolžnikovim dolžnikom. Na ta način, torej s plačilom tožeče stranke, se je glede davčne obveznosti v višini 509.040,00 EUR končalo tudi razmerje med DURS in toženo stranko. Davčna obveznost tožene stranke je (v tej višini) prenehala.

18. Razmerje med pravdnima strankama se je začelo kot razmerje med upnikom (toženo stranko) in dolžnikom (tožečo stranko) na podlagi pogodbenega razmerja. Zaradi zakonske cesije terjatve na podlagi 631. člena OZ ter plačila podjemniku (497.040,00 EUR) in toženi stranki (12.000,00 EUR) je njuno razmerje na tej podlagi prenehalo. Nobena stranka ni imela do druge neizpolnjene pogodbene obveznosti. Ko je DURS od tožeče stranke izterjal znesek 509.040,00 EUR in je s tem prenehala davčna obveznost tožene stranke, je bila tožeča stranka za ta znesek prikrajšana, tožena stranka pa okoriščena. Tožeča stranka je plačala davek, ki ga je bila dolžna plačati tožena stranka.

19. Po določbi 197. člena OZ lahko tisti, ki za drugega kaj potroši ali stori zanj kaj drugega, kar bi bil ta po zakonu dolžan storiti, zahteva od njega povračilo. Tožena stranka je bila po zakonu dolžna plačati davek DURS-u, poravnala pa ga je tožeča stranka. Za poravnavo davčne obveznosti tožene stranke je potrošila svoja sredstva. Pri tem ni pomembno, ali je bilo plačilo prostovoljno ali izsiljeno z izvršbo. Če pride do prehoda premoženja brez volje prikrajšanca, je obogatitveni zahtevek kvečjemu v še večji meri utemeljen, saj prikrajšancu ni mogoče očitati, da je nastalo prikrajšanje prav zato, kar je prikrajšanec tako hotel, da je šlo nemara celo za darilo.

20. Nujna predpostavka vsakega obogatitvenega zahtevka je prehod premoženja od ene k drugi osebi brez pravne podlage. Pravna podlaga ne sme obstajati v razmerju med prikrajšancem in okoriščencem. Te pa v razmerju med pravdnima strankama ni bilo. Obstajala je le pravna podlaga za prisilno izterjavo na podlagi določbe 175. člena ZDavP-2., torej v razmerju med DURS in tožečo stranko.

21. Sodišči nižjih stopenj sta se ukvarjali z vprašanjem, ali je tožeča stranka izkoristila vsa pravna sredstva, da ne bi prišlo do „dvojnega“ plačila tožeče stranke (najprej podjemniku tožene stranke in nato še DURS). Tožeča stranka bi gotovo lahko vložila ugovor zoper sklep o davčni izvršbi z dne 19. 9. 2012, v katerem bi lahko uveljavljala ugovorne razloge iz drugega odstavka 174. člena ZDavP-2 (da dolžniku ni dolžan, da je dolg pogojen, ali da dolg še ni dospel v plačilo in ne bo dospel v plačilo v enem letu od prejema sklepa). Morda bi lahko še pravočasno ugovarjala, da toženi stranki ni ničesar dolžna, ker je bila njena terjatev po zakonu cedirana na njenega podjemnika. Vendar pa to za odločitev o tožbenem zahtevku ni pomembno. Pomembno bi bilo le, če bi ugovor zadeval samo davčno obveznost tožene stranke, ki pa ni sporna. Tako pa je zaradi nevložitve ugovora morala tožeča stranka plačati znesek davčne obveznosti, ki bi jo sicer morala plačati tožena stranka, kar pa ne spremeni ničesar glede na tej podlagi nastalega obogatitvenega zahtevka tožeče stranke, saj ta ni odvisen od krivdnega ravnanja strank.

22. Ker so po zgoraj obrazloženem izpolnjene vse zakonske predpostavke za zahtevek tožeče stranke po določbi 197. člena OZ, je Vrhovno sodišče v I. točki izreka izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je pritožbi tožeče stranke ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v I. točki izreka spremeni tako, da je ugodilo zahtevku za ugotovitev obstoja terjatve tožeče stranke do tožene stranke v znesku 509.040,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od 18. 4. 2014 dalje do plačila (prvi odstavek 380. člena ZPP).

23. Tožbeni zahtevek ni utemeljen le glede 65,00 EUR, ki predstavlja izvršilne stroške v davčni izvršbi. Te stroške je povzročila tožeča stranka in ne pomenijo obogatitve tožene stranke. V tem delu je bilo treba zato revizijo zavrniti.

Razlogi sodišč nižjih stopenj za zavrženje tožbe

24. Sodišče prve stopnje je zavrženje tožbe v delu, s katerim je bila zahtevana ugotovitev, da od dne 28. 9. 2012 dalje ne obstaja terjatev tožene stranke do tožeče stranke do višine 497.040,00 EUR, temveč le še v višini 12.000,00 EUR, dne 2. 10. 2012 pa je prenehala v celoti, utemeljevalo s tem, da naj bi sporna terjatev ugasnila z rubežem. Pritožbeno sodišče je zavzelo drugačno stališče. Tožeča stranka zamujenega dejanja v davčnem postopku ne more „sanirati z vložitvijo ugotovitvene tožbe v pravdnem postopku.“

25. Revident uveljavlja, da „nevložitev ugovora v davčnem izvršilnem postopku ne more imeti za posledico izgubo sodnega varstva pred pristojnim pravdnim sodiščem.“ Sodišče druge stopnje naj bi zato zmotno uporabilo pravilo iz 147. člena ZUP.

26. Po določbah 147. člena ZUP lahko upravni organ sam reši vprašanje, ki je samostojna pravna celota in spada v pristojnost sodišča ali kakšnega drugega organa. V takem primeru ima njegova rešitev pravni učinek samo v zadevi, v kateri je bilo vprašanje rešeno. Ureditev predhodnega vprašanja v ZUP ni podlaga za vložitev ugotovitvene tožbe v pravdnem postopku, saj pove le, da odločitev upravnega organa ni ovira za tožbo v pravdnem postopku, če je matično področje za rešitev istega vprašanja na civilnem področju. Niti prvostopenjsko niti drugostopenjsko sodišče se nista pri presoji dopustnosti ugotovitvene tožbe opirali na določbe 147. člena ZUP in v njih nista videli ovire za dopustnost negativnega ugotovitvenega zahtevka. Zato jima ni mogoče očitati njihove zmotne uporabe.

27. Ali je ugotovitvena tožba dopustna, se presoja po določbah 181. člena ZPP. Tožnik mora izkazati pravovarstveni interes (svoj negotov pravni položaj, ki ga naj bi sodba odpravila). Tožeča stranka ni na prepričljiv način predstavila negotovosti svojega pravnega položaja, da bi bilo mogoče sklepati o obstoju njenega pravovarstvenega interesa. Z ničemer ni izkazala, da ji grozi nevarnost, da bo tožena stranka od nje zahtevala plačilo terjatve, glede katere zahteva ugotovitev, da ne obstaja. Drži tudi stališče pritožbenega sodišča, da ni mogoče utemeljevati dopustnosti ugotovitvene tožbe že samo s tem, da bi se sodbo uporabilo na področju, kjer je bilo o istem vprašanju že odločeno kot o predhodnem vprašanju (zaradi obnove postopka). Tako je namreč razumeti njegovo stališče o saniranju zamujenih dejanj v davčnem izvršilnem postopku.

28. Po obrazloženem je bilo treba revizijo v delu, v katerem izpodbija zavrnitev pritožbe zoper II. točko izreka odločbe sodišča prve stopnje, zavrniti (378. člen ZPP).

29. Zaradi delne ugoditve reviziji s spremembo drugostopenjske odločbe, je bilo treba odločiti o celotnih stroških pravdnega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Ker je vsaka stranka v postopku uspela v skoraj enaki meri, je Vrhovno sodišče odločilo, da vsaka nosi svoje stroške postopka (drugi odstavek 154. člena ZPP).

Glej 15. točko sodbe VS RS III Ips 57/2018 z dne 25. 9. 2018.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 197, 631

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 173, 173/1, 174, 174/1, 175, 175/1

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 147

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 181

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.