VSRS Sodba XI Ips 17558/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-23

mag. Kristina Ožbolt (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Marjeta Švab Širok

1. Ustavna pritožba zoper sodbo Vrhovnega sodišča št. XI Ips 17558/2019 z dne 23. 1. 2020 v zvezi s sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 17558/2019 z dne 11. 12. 2019 in s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. I Ks 17558/2019 z dne 3. 12. 2019 se zavrne.

2. S sklepom Višjega sodišča v Mariboru št. I Kp 17558/2019 z dne 11. 4. 2020 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru št. I Ks 17558/2019 z dne 31. 3. 2020 sta bili pritožniku kršeni pravici iz prvega odstavka 19. člena in 22. člena Ustave.

odreditev pripora - bistvena kršitev določb kazenskega postopka - razlogi o odločilnih dejstvih - ponovitvena nevarnost - prestajanje zaporne kazni - odložni rok - obrazložitev utemeljenega suma - pravnomočna obtožnica

Ni mogoče pritrditi stališču, da se sme sodišče ob ugotavljanju in obrazlaganju obstoja utemeljenega suma, da je obdolženec storil kaznivo dejanje, ki se mu očita, sklicevati na pravnomočnost obtožnice le ob podaljšanju, ne pa tudi ob odreditvi pripora. Okoliščine odločanja sodišča so si v teh dveh situacijah, torej pri odločanju o odreditvi in o podaljšanju pripora, na moč podobne.

Odreditev pripora pod odložnim rokom, ki je vezan na datum izteka zaporne kazni, ni nezakonita. Upoštevaje navedeno v nadaljevanju pa tudi ni v nasprotju z URS ali določbami EKČP. Takšna odreditev pripora namreč obtožencu ni v ničemer v škodo, temveč mu je v korist. Sodišče je evidentno (in tudi pravilno) presodilo, da so (v trenutku odločanja) podani in izpolnjeni vsi pogoji za odreditev in uporabo pripora zoper obtoženca. Če bi pripor odredilo brez odložnega roka, bi se ta zoper obtoženca začel tudi nemudoma izvrševati.

To pa tudi pomeni, da bi bil obtoženec iz zanj bolj ugodnega režima, premeščen v manj ugoden, strožji režim. Njegov status obsojenca bi se spremenil v status pripornika, tem pa niso omogočene ugodnosti, ki jih lahko uživajo obsojenci na prestajanju kazni zapora.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

1. Z uvodoma navedenim sklepom je Okrožno sodišče v Mariboru zoper obtoženega V. P., ki je utemeljeno osumljen storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami, nedovoljenimi snovmi v športu in predhodnimi sestavinami za izdelavo prepovedanih drog po prvem in tretjem odstavku 186. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), pod točko I izreka sklepa zavrnilo predlog državnega tožilca, da se zoper obtoženca odredi pripor iz razloga po 1. točki prvega odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), pod točko II izreka sklepa pa je zoper obtoženca odredilo pripor iz razloga po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP, ki se prične izvajati takoj, ko obtoženec prestane kazen deset mesecev zapora, izrečeno s sodbo Okrajnega sodišča v Mariboru II K 28046/2012 z dne 7. 3. 2017 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru IV K. 28046/2012 z dne 12. 10. 2017, katero bo predvidoma v celoti prestal dne 5. 2. 2020, ali takoj, ko naj bi se začel izvrševati morebitni pogojni odpust s prestajanja te kazni. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obtoženčevega zagovornika zavrnilo, kot neutemeljeno.

2. Zoper pravnomočen sklep o odreditvi pripora je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obtoženčev zagovornik. Kot razlog vložitve je navedel kršitev kazenskega zakona, bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitev 19., 20., 22., 25., 27., 28. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) in kršitev 5. in 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Predlagal je, da Vrhovno sodišče odrejeni pripor odpravi; podrejeno pa, da razveljavi II. točko sklepa in zadevo vrne v novo odločanje sodišču prve stopnje.

3. Vrhovni državni tožilec Hinko Jenull je v odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP navedel, da se ne strinja s stališčem vložnika, po katerem sodišči obstoja utemeljenega suma, da je obtoženec storil očitano mu kaznivo dejanje ne bi smeli obrazlagati s pravnomočnostjo obtožnice. Meni, da so v izpodbijanem pravnomočnem sklepu ustrezno obrazložene vse okoliščine, ki utemeljujejo ponovitveno nevarnost, v zvezi z začetkom izvrševanja pripora pa zahteva ne navaja nobene zakonske določbe, ki bi jo sodišči kršili. Predlagal je, da Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti zavrne.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obtožencu in njegovemu zagovorniku. Izjavil se je zagovornik in navedel, da vztraja pri navedbah in stališčih v zahtevi za varstvo zakonitosti.

5. Zagovornik sodišču prve stopnje očita, da v obrazložitvi sklepa o odreditvi pripora ni navedlo nobenih konkretnih razlogov za zaključek, da je podan utemeljen sum, da je obtoženec storil očitano mu kaznivo dejanje, zato je podana kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, kršeni pa so tudi 19., 20., 22., 23., 25., 27., 28. in 29. člen URS. Stoji na stališču, da se je pri ocenjevanju obstoja utemeljenega suma dopustno sklicevati na sklep o uvedbi preiskave ali pravnomočno obtožnico le kadar gre za podaljšanje pripora, ne pa kadar se pripor šele odreja. Zatrjuje, da je pri vsaki odreditvi pripora potrebno na novo presojati vse zakonske pogoje za odreditev le tega, pri čemer se sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča XI Ips 33147/2016 z dne 14. 3. 2019. Meni, da je pravno nesprejemljivo tudi sklicevanje sodišča prve stopnje na razloge za odreditev pripora zoper soobtoženega T. P. in na razloge za odreditev hišnega pripora zoper soobtoženo D. M., saj obtoženemu V. P. in njegovemu zagovorniku ti sklepi niso bili vročeni, poleg tega je obstoj utemeljenega suma potrebno presojati za vsakega obtoženca samostojno in posebej. Sodišču druge stopnje zagovornik očita, da se do teh uveljavljanih kršitev in stališč ni opredelilo, temveč jih je odpravilo s splošnimi, vsebinsko praznimi frazami in nekritično ter neobrazloženo potrdilo odločitev prvostopenjskega sodišča. S tem uveljavlja kršitev prvega odstavka 395. člena ZKP.

6. Vložniku zahteve Vrhovno sodišče pritrjuje v tem, da je ob odreditvi (in podaljšanju) pripora vselej potrebno preizkusiti in ustrezno obrazložiti obstoj vseh zakonskih pogojev za uporabo tega ukrepa, samostojno za vsakega od soobdolžencev. Ni pa mogoče pritrditi njegovemu stališču, da se sme sodišče ob ugotavljanju in obrazlaganju obstoja utemeljenega suma, da je obdolženec storil kaznivo dejanje, ki se mu očita, sklicevati na pravnomočnost obtožnice le ob podaljšanju, ne pa tudi ob odreditvi pripora (primerjaj s sodbo VSRS XI Ips 22/2009 z dne 26. 3. 2009). Okoliščine odločanja sodišča so si v teh dveh situacijah, torej pri odločanju o odreditvi in o podaljšanju pripora, na moč podobne. Zoper obtoženega V. P. je obtožnica postala pravnomočna. Na podlagi ugovora obtoženčevega zagovornika je bila preizkušena, ugovor pa, razen za dejanje, opisano pod točko A 5 izreka obtožnice, s sklepom z dne 7. 10. 2019 zavrnjen. Sodišču zato ob odločitvi za odreditev pripora ni bilo potrebno obrazlagati vseh okoliščin, iz katerih izhaja utemeljen sum, ampak se je pravilno in utemeljeno oprlo na izkazanost utemeljenega suma v pravnomočni obtožnici in na razloge, navedene v sklepu, s katerim je bil ugovor obtoženčevega zagovornika zoper obtožnico zavrnjen. Odločanje prvostopenjskega sodišča glede utemeljenosti suma je bilo preizkušeno tudi s strani pritožbenega sodišča, ki je ugotovilo, da je obrazložitev prvostopenjskega sodišča zadostna. Na pritožbene navedbe o tem je višje sodišče odgovorilo v točki 5 obrazložitve sklepa, zato ni mogoče pritrditi vložniku, da se do njih ni opredelilo. Z navedbami, da so ti razlogi splošni, vsebinsko prazni in nekritični vložnik izraža nestrinjanje z zaključkom višjega sodišča. Iz ustaljene (ustavno)sodne prakse izhaja, da je procesni standard obrazloženosti odločbe sodišča druge stopnje nižji kot standard obrazložitve odločbe prve stopnje, med drugim tudi iz razloga smotrnosti. Tako ni nujno, da se višje sodišče vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb, saj včasih zadošča že, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Sodišče druge stopnje tudi ni dolžno odgovarjati na pritožbene navedbe, ki so pravno irelevantne ali očitno neutemeljene.

Kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena in kršitev prvega odstavka 395. člena ZKP zato nista podani, kot tudi ne kršitve ustavnih določb.

7. Vložnik zahteve izpodbija utemeljenost suma, da je obtoženec storil očitano kaznivo dejanje z navajanjem, da je Višje sodišče v Mariboru v sklepu I Kp 17558/2019 z dne 2. 7. 2019 opozorilo na pomanjkljivosti v zvezi z zatrjevanjem obstoja utemeljenega suma, do česar se sodišče prve stopnje ni opredelilo in je ta opozorila ignoriralo, kar je nesprejemljivo in po mnenju zagovornika pomeni kršitev pravice do poštenega postopka iz 22., 23. in 29. člena URS ter 6. člena EKČP. Zagovornik zatrjuje, da v času do danes niso pridobili nobeni za obtoženca obremenilni dokazi, temveč se je sum zoper njega ovrgel, ker je senat s sklepom I Ks 17558/2019 z dne 13. 11. 2019 kazenski postopek zoper obtoženca za del obtožbe ustavil.

8. Povzeto stališče vložnika je zmotno, njegove navedbe pa so deloma v nasprotju s podatki spisa. Vložnik se povsem neutemeljeno sklicuje na sklep višjega sodišča z dne 2. 7. 2019, saj je, kot obrazloženo v točki 6 te odločbe, tri mesece za tem obtožnica zoper V. P. postala pravnomočna. Navedeno pomeni, da je bila utemeljenost suma po izdaji izpostavljenega sklepa višjega sodišča (ponovno) preizkušena in je bilo pravnomočno ugotovljeno, da je podana. Navedbe zagovornika, da je bil kakršenkoli sum zoper obtoženca v nadaljevanju ovržen ne držijo, saj je zunajobravnavni senat s sklepom z dne 13. 11. 2019 kazenski postopek zoper obtoženca ustavil le v enem delu, in sicer le za kaznivo dejanje neupravičenega prometa z orožjem po drugem odstavku 307. člena KZ-1, ki je opisano v točki A 5 izreka obtožnice. Storitve kaznivega dejanja po prvem in tretjem odstavku 186. člena KZ-1 pa je V. P. pravnomočno obtožen. Očitke vložnika, da se višje sodišče do teh navedb, ki jih je zagovornik podal že v pritožbi, ni opredelilo pa Vrhovno sodišče zavrača z razlogi o standardu obrazloženosti odločbe sodišča druge stopnje, navedenimi v zadnjem delu točke 6 te odločbe.

9. Zagovornik izpodbija obstoj pripornega razloga ponovitvene nevarnosti z navajanjem, da obtoženec od dne 5. 7. 2019 dalje prestaja kazen zapora na polodprtem režimu pa v času do danes ni storil novega kaznivega dejanja, torej se napovedi o ponovitveni nevarnosti niso uresničile. Sodišču prve in druge stopnje očita, da se do te okoliščine nista opredelili, čeprav jo je zagovornik navajal že v izjavi o predlogu za odreditev pripora in v pritožbi zoper odreditev pripora, zato sta obtožencu kršili pravico do izjave iz 22. člena URS. Navaja, da obtoženčeva predkaznovanost ne more biti edini razlog za utemeljevanje ponovitvene nevarnosti.

10. Sodišče prve stopnje se pri presoji obstoja ponovitvene nevarnosti ni oprlo zgolj na obtoženčevo predkaznovanost, temveč je izpostavilo tudi številne druge objektivne in subjektivne okoliščine, ki jih je pravilno povzelo že sodišče druge stopnje v točki 8 obrazložitve (specialno povratništvo, teža očitanega kaznivega dejanja in okoliščine storitve, obtoženčeva podjetnost, odločnost in drznost pri izvrševanju kaznivega dejanja). Na podlagi razlogov, ki jih je sodišče prve stopnje navedlo je utemeljeno zaključilo, da obstaja resna nevarnost, da bi obtoženec po prestani zaporni kazni nadaljeval z izvrševanjem istovrstnih kaznivih dejanj. Pri tem se je v točki 37 obrazložitve sklepa opredelilo tudi do pomembnejših ugovorov obrambe zoper obstoj tega pripornega razloga. Drži sicer, kot navaja vložnik, da se do okoliščine, da obtoženec sedaj v vmesnem času ni storil novega kaznivega dejanja sodišče ni posebej opredelilo, vendar gre za okoliščino, ki pri presoji obstoja ponovitvene nevarnosti ni bistvena, niti ne pomembnejša, ob dejstvu, da obtoženec v tem času ni (bil) svoboden, temveč je na prestajanju zaporne kazni pa ta okoliščina nima nikakršne teže ali vpliva na presojo obstoja tega pripornega razloga. Sodišče prve in druge stopnje zato s tem, ko se do teh, očitno neutemeljenih navedb obrambe nista opredelili, obtožencu nista kršili pravice do izjave iz 22. člena URS.

11. Nazadnje vložnik zahteve uveljavlja kršitev iz 19., 20., 22. in 23. člena URS ter 5. in 6. člena EKČP zato, ker je sodišče prve stopnje pripor zoper obtoženca odredilo tako, da se bo začel izvrševati šele, ko bo obtoženec prestal zaporno kazen, ki jo prestaja. Zagovornik trdi, da bi za takšen način odreditve pripora morala obstajati izrecna zakonska podlaga, ki pa je ni, zato je takšna sodna praksa v nasprotju z odločbami Evropskega sodišča za človekove pravice. Meni, da obstaja prevelika negotovost glede maksimalne dolžine odložnega roka in preverjanja pripornih razlogov ob začetku izvrševanja pripora.

12. Kot sta pojasnili že nižji sodišči, je Vrhovno sodišče že večkrat presodilo, da odreditev pripora pod odložnim rokom, ki je vezan na datum izteka zaporne kazni, ni nezakonita.

Upoštevaje navedeno v nadaljevanju pa tudi ni v nasprotju z URS ali določbami EKČP. Takšna odreditev pripora namreč obtožencu ni v ničemer v škodo, temveč mu je v korist. Sodišče je evidentno (in tudi pravilno) presodilo, da so (v trenutku odločanja) podani in izpolnjeni vsi pogoji za odreditev in uporabo pripora zoper obtoženca. Če bi pripor odredilo brez odložnega roka, bi se ta zoper obtoženca začel tudi nemudoma izvrševati. Tretji odstavek 82. člena Zakona o izvrševanju kazenskih sankcij namreč določa, da se prestajanje kazni zapora prekine po uradni dolžnosti, če je obsojencu, ki že prestaja kazen, odrejen pripor, kar pomeni, da ima pripor prednost pred izvrševanjem kazni zapora. To pa tudi pomeni, da bi bil obtoženec iz zanj bolj ugodnega režima, premeščen v manj ugoden, strožji režim. Njegov status obsojenca bi se spremenil v status pripornika, tem pa niso omogočene ugodnosti, ki jih lahko uživajo obsojenci na prestajanju kazni zapora. Ker pa je sodišče pripor zoper obtoženega V. P. odredilo tako, da se ta začne izvrševati po prestani zaporni kazni, bo obtoženec zaenkrat ostal v ugodnejšem režimu na prestajanju zaporne kazni, pri čemer so mu, ne glede na odloženo izvrševanje pripora, takoj dane vse možnosti in pravna sredstva za izpodbijane odločbe o priporu. Vložnikovemu stališču in pomislekom glede pravne negotovosti v zvezi s takšno odreditvijo pripora Vrhovno sodišče zato ne more pritrditi.

13. Kršitve, ki jih v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja obtoženčev zagovornik niso podane, zato je Vrhovno sodišče zahtevo zavrnilo, kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

14. Če bo za obtoženca nastopila dolžnost plačila stroškov kazenskega postopka (95. člen ZKP), bo sodno takso za zavrnitev zahteve za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o odreditvi pripora po tarifni številki 74014 Taksne tarife, v zvezi s petim odstavkom 3. člena in 17. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), odmerilo sodišče prve stopnje.

Odločbe VSRS I Ips 62945/2010-140 z dne 17. 11. 2011, I Ips 52008/2011-95 z dne 13. 11. 2014, I Ips 30515/2014-188 z dne 18. 2. 2016, XI Ips 48365/2016-887 z dne 2. 2. 2017, XI Ips 35837/2017 z dne 7. 12. 2017.

Odločbe VSRS XI Ips 24616/2018 z dne 7. 2. 2019, I Kp 20194/2012-212 z dne 15. 12. 2016.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 201, 201/1-3, 371, 371/1, 371/1-11

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sodba XI Ips 52178/2010-31 (XI Ips 52/2010)