VSRS Sodba III Ips 2/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-05-10

dr. Mile Dolenc (preds.), Vladimir Balažic (poroč.), dr. Miodrag Đorđević, Franc Seljak, mag. Rudi Štravs

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO DRUŽB - STATUSNO PRAVO

prepoved vračila vložka - prikrito vračilo vložka delničarju - nasprotovanje pravnega posla prisilnim predpisom - dobra vera - ničnost pogodbe

Treba je ločiti vprašanji, kdaj gre za prepovedano vračilo vložka in zoper koga lahko družba uveljavlja korporacijski vrnitveni zahtevek. V pravni posel med družbo in tretjo nepovezano osebo, ki pomeni prepovedano vračilo vložka, ker po ekonomskih učinkih pomeni prenos premoženjske koristi z družbe na njenega delničarja, lahko posežemo le s pravili obligacijskega prava.

Tožena stranka (v konkretnem primeru banka) v razmerju do prve tožnice in drugega tožnika ter kapitalskih vprašanj v njuni zvezi predstavlja tretjo nepovezano osebo, ki je ne zavezuje prepoved vračila vložka in jo je v pravnem prometu praviloma treba varovati. Če oseba izpolni obveznost druge osebe, imetnika poplačane terjatve pri tem praviloma ne obremenjujejo razlogi, zaradi katerih je prva oseba izpolnila obveznost druge osebe. To pa zgolj izjemoma ne velja v primerih, ko prejemnik izpolnitve le-to sprejme, čeprav ve ali je očitno in bi zato moral vedeti, da je pogodbena stranka, ki je plačala dolg druge osebe, s tem ravnala nezakonito, kot npr. v danem primeru v nasprotju z 227. členom ZGD-1.

II. Tožeča stranka mora v 15-ih dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki stroške revizijskega odgovora v znesku 35.343,40 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti več kreditnih pogodb in njihovih aneksov ter pogodb o zastavi vrednostnih papirjev in sporazumov o zavarovanju denarne terjatve, plačilo zneska 5.769.959,43 EUR prvi tožnici in 963.891,54 EUR drugemu tožniku, ugotovitev neveljavnosti in izbris dveh skupnih hipotek na več nepremičninah, ugotovitev neveljavnosti zastavne pravice na večjem številu različnih delnic in zahtevek za izdajo dovolila za izbris zastavne pravice na teh delnicah. Tožeči stranki je naložilo povrnitev pravdnih stroškov tožene stranke.

2. Sodišče druge stopnje je v pretežnem delu zavrnilo pritožbo tožeče stranke in v delu, relevantnem za odločitev revizijskega sodišča, potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožeča stranka vlaga revizijo iz razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter Vrhovnemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi, razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

4. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila.

5. Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana pred začetkom uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-E (Uradni list RS 10/2017), zato se glede na določbo prvega in tretjega odstavka 125. člena ZPP-E v tem revizijskem postopku uporabljajo pravila Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), veljavna pred uveljavitvijo novele ZPP-E.

6. Revizijsko sodišče je svojo odločitev oprlo na naslednje dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP):

− Prva tožnica je organizirana v pravnoorganizacijski obliki delniške družbe (d. d.). Drugi tožnik je bil v relevantnem obdobju njen edini delničar. Tožena stranka je banka, ki je s prvo tožnico in drugim tožnikom sklepala kreditne pogodbe in pogodbe o zavarovanju obveznosti iz teh kreditnih pogodb.

− Prva tožnica je od drugega tožnika s pogodbo z dne 14. 9. 2007 kupila zemljišča za ceno 1,7 mio EUR. Ta pogodba je bila toženi stranki predložena v postopku sklepanja sporne kreditne pogodbe.

− Tožena stranka je s pogodbo št.  P 688 dala kredit prvi tožnici za 3,38 mio EUR za več namenov. Eden od namenov je bil vrnitev že prej danega kredita v višini 2,3 mio EUR, ki je bilo dano drugemu tožniku s pogodbo št. 54 z dne 12. 10. 2007 (v nadaljevanju: P 515). Po naročilu prve tožnice je tožena stranka iz kredita po pogodbi P 688 poplačala dolg drugega tožnika. Vendar s tem drugi tožnik ni bil povsem prost obveznosti, saj je tudi sam podpisal pogodbo in se zavezal kot porok in plačnik ter v zavarovanje obveznosti zastavil svoje premoženje. Prva tožnica za poplačilo dolga drugega tožnika ni prejela odmene.

− Prva tožnica je 2. 10. 2008 od družbe M. d. o. o. kupila zastavljene vrednostne papirje po netržnih – višjih – cenah. Družba M., d. o. o. je s prejeto kupnino poplačala svoje obveznosti do tožene stranke. Kupnino je prva tožnica financirala iz kredita, ki ga je prejela po pogodbi P 688, in je bilo v višini 1 mio EUR dano prav za nakup vrednostnih papirjev. Edini družbenik družbe M., d. o. o. je bil od 8. 12. 1994 do 20. 2. 2009 drugi tožnik. S pogodbo P 688 nista bila določena prodajalec vrednostnih papirjev in nakupna cena.

− Dne 9. 9. 2009 sta tožnici in tožena stranka sklenili pogodbo št. P 188 za znesek 3,41 mio EUR z namenom poplačila vseh obveznosti po že prej sklenjeni pogodbi P 688.

− Tožena stranka ob sklepanju kreditnih pogodb (P 688 in P 188) ni vedela, da bo z njima financirala pravni posel, ki je prepovedan po 227. členu ZGD-1.

7. Tožeča stranka uveljavlja svoje zahtevke zoper toženo stranko na podlagi kršitve izplačilne prepovedi za d. d., urejene v 227. členu ZGD-1. Ta prepoveduje vračilo vložka in prikrito izplačilo dobička družbe njenim delničarjem. Kot eno od pravnih posledic kršitve izplačilne prepovedi je zakonodajalec v 233. členu ZGD-1 predvidel korporacijski vrnitveni zahtevek družbe zoper delničarja. Tožena stranka je z zagotovitvijo kredita prvi tožnici omogočila poplačilo svoje terjatve, ki jo je imela do drugega tožnika in do družbe M., d. o. o. S poplačilom teh obveznosti naj bi se zmanjšalo premoženje prve tožnice v korist drugega tožnika in družbe M., d. o. o., katere edini družbenik je bil v relevantnem obdobju drugi tožnik, zato naj bi bil tudi pri tem pravnem poslu pridobitelj koristi iz premoženja prve tožnice drugi tožnik – njen edini delničar. Prva tožnica je torej poplačala obveznost drugega tožnika – svojega edinega delničarja – do tožene stranke po pogodbi P 515, za kar ni prejela nobene odmene, poplačilo pa je financirala tožena stranka. Prav tako je tožena stranka financirala prvo tožnico pri nakupu vrednostnih papirjev od družbe M., d. o. o., da je družba M., d. o. o. iz prejete kupnine lahko poplačala svoje obveznosti do tožene stranke. Sodišči prve in druge stopnje sta se morali opredeliti do vprašanja, ali gre pri tovrstnih poslih za prepovedano vračilo vložka in ali ima tožeča stranka zaradi teh pravnih poslov zahtevek za ugotovitev ničnosti kreditnih pogodb in z njimi povezanih zastavnih pogodb ter kondikcijske zahtevke zoper toženo stranko.

8. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je prva tožnica brez ustrezne protidajatve poplačala obveznost drugega tožnika do tožene stranke in s tem kršila izplačilno prepoved, urejeno v 227. členu ZGD-1. Ta prepoved se po oceni sodišča prve stopnje ne razteza na pravni posel, s katerim je prva tožnica pridobila finančna sredstva za financiranje prepovedanega vračila vložka. Pomeni pa prepovedan pravni posel po tretjem odstavku 227. členu ZGD-1 tudi pravni posel nakupa vrednostnih papirjev med prvo tožnico kot kupcem in družbo M., d. o. o. kot prodajalcem po ceni, ki presega njihovo tržno (pravo) vrednost, in sicer v korist edinega družbenika družbe M., d. o. o., ki je obenem edini delničar prve tožnice. Tudi pri tem pravnem poslu se po oceni sodišča prve stopnje kršitev izplačilne prepovedi ne razteza na kredit, s katerim si je prva tožnica zagotovila finančna sredstva za nakup vrednostnih papirjev od družbe M., d. o. o. Tožena stranka namreč ob sklepanju kreditne pogodbe ni vedela za nedopustnost sklenitve pravnih poslov, za financiranje katerih je sklepala kreditno pogodbo s prvo tožnico.

9. Sodišče druge stopnje je ugotovilo, da tožena stranka s sklenitvijo kreditnih pogodb ni kršila prvega odstavka 227. člena ZGD-1, saj se s to normo varuje premoženje družbe pred nedopustnimi izplačili njenim delničarjem. Sklenitev kreditne pogodbe ni pomenila nedopustnega izplačila premoženja prve tožnice toženi stranki, ki bi pomenilo korist za drugega tožnika, temveč je imela takšen učinek poraba pridobljenih sredstev po kreditni pogodbi za namen poplačila obveznosti drugega tožnika in družbe M., d. o. o. S kreditno pogodbo je sicer prva tožnica pridobila sredstva, brez katerih ne bi mogla financirati prepovedanega vračila vložka, vendar s sklenitvijo kreditne pogodbe še ni prišlo do izplačila iz premoženja prve tožnice. Če je prva tožnica z izposojenimi sredstvi kršila izplačilno prepoved, to ne vpliva na samo veljavnost kreditne pogodbe. Sodišče druge stopnje ni sledilo navedbam tožeče stranke, da bi šlo pri izpolnitvi obveznosti drugega tožnika in družbe M., d. o. o. do tožene stranke ter z njima povezanimi posli financiranja za enovit pravni posel, saj je po določilih 227. člena ZGD-1 kot nedovoljen predviden le pravni posel, s katerim delničar ali z njim povezana oseba iz premoženja družbe prejme nedopustno korist. Tožena stranka ob sklepanju kreditnih pogodb ni vedela, da bo z njima financirala prepovedano izplačilo, niti se tega ni bila dolžna zavedati. Četudi je vedela za povezanost prve tožnice in drugega tožnika, to ne pomeni védenja ali dolžnosti zavedanja, da bo prva tožnica s pomočjo sklenjenih kreditnih pogodb kršila svoje dolžnosti po 227. členu ZGD-1.

10. Z revizijo tožeča stranka uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava, ki naj bi jo sodišči prve in druge stopnje zagrešili z ločevanjem enotnega pravnega posla po pogodbi P 688 (ki po zatrjevanju tožeče stranke po svoji vsebini pomeni prevzem dolga) na kreditno pogodbo ter poplačilo obveznosti drugega tožnika in družbe M., d. o. o. do tožene stranke. Bistveno preozko naj bi tolmačili domet 227. člena ZGD-1 ter pravne posledice kršitve izplačilne prepovedi. Z ločevanjem pravnega posla naj bi sodišče druge stopnje prekoračilo navedbe strank, kršilo načelo dispozitivnosti ter zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, ker se ni opredelilo do teh navedb, ki jih je tožeča stranka navajala v pritožbi. Zaradi nepravilne uporabe materialnega prava naj bi dejansko stanje ostalo povsem nerazjasnjeno. Tožeča stranka v reviziji obširno pojasnjuje, da je pri kršitvi izplačilne prepovedi treba upoštevati ekonomski učinek pravnega posla, ki je v tem, da pride do prenosa premoženjske koristi z družbe na njenega delničarja. Prav tako podrobno pojasni ničnostno sankcijo kot pravno posledico kršitve izplačilne prepovedi, pri čemer naj bi bili tudi takšni pravni posli z nepovezanimi tretjimi osebami po 227. členu ZGD-1 prepovedani in naj bi zanje izvorno (ne z „raztezanjem„ učinkov pravnih posledic) veljale pravne posledice kršitve izplačilne prepovedi. Sodišču druge stopnje očita, da je prezrlo novejše stališče Vrhovnega sodišča v zadevi III Ips 115/2016 z dne 13. 6. 2018. Zgolj iz previdnosti za primer, da bi tudi Vrhovno sodišče ločeno presojalo sporne pravne posle, revidentka podredno pojasnjuje, da gre pri naročilu prve tožnice toženi stranki, da se z delom izposojenih sredstev poravna terjatev tožene stranke do edinega delničarja prve tožnice, za dvostranski pravni posel med prvo tožnico in toženo stranko, ki prav tako pomeni prepovedano vračilo vložka in je zaradi tega ničen. Nično pa naj bi bilo tudi razpolaganje tožene stranke s sredstvi prve tožnice v korist drugega tožnika.

12. Revizijsko sodišče pritrjuje stališču sodišč prve in druge stopnje, da pravnega posla med prvo tožnico in toženo stranko ne zadane ničnostna sankcija, zato zahtevki tožeče stranke zoper toženo stranko niso utemeljeni. Ni utemeljena revizijska navedba, da bi moralo sodišče pravni posel posojila obravnavati kot prevzem dolga, saj transakcija ne ustvarja enakih pravnih učinkov, kot jih predvideva OZ v določbah 427. do 431. člena o prevzemu dolga. Med drugim med domnevnim prevzemnikom dolga (v konkretnem primeru prvo tožnico) in upnikom (v konkretnem primeru toženo stranko) ne obstaja ista obveznost, ki je dotlej obstajala med prejšnjim dolžnikom (drugim tožnikom) in upnikom (tretji odstavek 429. člena OZ). Posledično ni utemeljena nobena revizijska navedba, ki se navezuje na očitek nepravilnega ločevanja enotnega pravnega posla po pogodbi P 688.

13. Stališče o ničnostni sankciji kot posledici kršitve izplačilne prepovedi in s tem kot podlagi za korporacijski vrnitveni zahtevek družbe v naši pravni teoriji ni povsem enotno,

kot neutemeljeno navaja revidentka, poleg tega je za konkreten primer irelevantno. Doseže lahko namreč le pravni posel med družbo in njenim delničarjem ali osebo, ki jo lahko izenačimo z delničarjem družbe.

V razmerju do tretjih, z družbo nepovezanih oseb, pa družba ne more uveljavljati korporacijskega vrnitvenega zahtevka po 233. členu ZGD-1. Revidentka obširno pojasnjuje, da lahko tudi pravni posel med družbo in tretjo nepovezano osebo pomeni prepovedano vračilo vložka po 227. členu ZGD-1, čemur revizijsko sodišče pritrjuje. Kljub temu pa je treba ločiti vprašanji, kdaj gre za prepovedano vračilo vložka in zoper koga lahko družba uveljavlja korporacijski vrnitveni zahtevek. V pravni posel med družbo in tretjo nepovezano osebo, ki pomeni prepovedano vračilo vložka, ker po ekonomskih učinkih pomeni prenos premoženjske koristi z družbe na njenega delničarja, lahko posežemo le s pravili obligacijskega prava. Če je družbina pogodbena stranka vedela, da sklepa pravni posel, ki po svojih ekonomskih učinkih krši prepoved vračila vložka, je nepoštena in tako tudi sama ravna v nasprotju s pravili korporacijskega prava, zato bi bil takšen pravni posel ničen po prvem odstavku 86. člena OZ. Revizijsko sodišče torej pritrjuje odločitvi sodišča druge stopnje, ki je v tem delu tudi povsem skladna s stališči Vrhovnega sodišča, sprejetimi v zadevi III Ips 115/2016,

tudi s tistimi, ki jih revidentka navaja s krepko pisavo.

14. V obravnavani zadevi je lahko za toženo stranko problematičen le sprejem izpolnitve prve tožnice, ko je ta poplačala obveznost drugega tožnika do tožene stranke. Tožena stranka v razmerju do prve tožnice in drugega tožnika ter kapitalskih vprašanj v njuni zvezi predstavlja tretjo nepovezano osebo, ki je ne zavezuje prepoved vračila vložka in jo je v pravnem prometu praviloma treba varovati. Če oseba izpolni obveznost druge osebe, imetnika poplačane terjatve pri tem praviloma ne obremenjujejo razlogi, zaradi katerih je prva oseba izpolnila obveznost druge osebe. To pa zgolj izjemoma ne velja v primerih, ko prejemnik izpolnitve le-to sprejme, čeprav ve ali je očitno in bi zato moral vedeti, da je pogodbena stranka, ki je plačala dolg druge osebe, s tem ravnala nezakonito, kot npr. v danem primeru v nasprotju z 227. členom ZGD-1. Transakcija v konkretnem primeru pomeni prepovedano vračilo vložka, ne glede na to, da izpolnitev sprejme tretja nepovezana oseba. Vendar pa se v razmerju med prvo tožnico in tretjo osebo – toženo stranko za vračilo tega zneska ne uporablja korporacijski vrnitveni zahtevek po 233. členu ZGD-1, ki bi se sicer uporabljal v razmerju do delničarja ali z njim izenačene tretje osebe (npr. družbe M., d. o. o.). Pravno razmerje med prvo tožnico kot plačnikom in toženo stranko kot prejemnikom izpolnitve se torej presoja po splošnih pravilih obligacijskega prava.

15. Revizijsko sodišče zaključuje, da gre v obravnavanem primeru za nezakonit prenos premoženja s prve tožnice na njenega delničarja z vključitvijo tretje osebe v pogodbeno razmerje. Jasno je, da je prišlo do prepovedanega vračila vložka, ne glede na to, ali bi kot tako šteli transakcijo izpolnitve kreditne pogodbe ali naročila toženi stranki za ravnanje z izposojenimi sredstvi ali res kot prevzem dolga. V nobenem primeru pa iz dejanskih okoliščin, ki sta jih ugotovili sodišči prve in druge stopnje, ne izhaja, da bi tožena stranka pri tem ravnala nepošteno. Zasledovala je svoj legitimen ekonomski interes po zmanjšanju kreditnega tveganja in si je skušala zagotoviti boljšega dolžnika. V dokaznem postopku je bilo ugotovljeno, da pri tem ni vedela niti ni bilo očitno, da je s transakcijo prišlo do prepovedanega vračila vložka. Sodišče prve stopnje je presojalo skrbnost in dobrovernost tožene stranke pri odobritvi spornega kredita, če bi lahko bila kreditna pogodba nična po splošnih pravilih obligacijskega prava, ker bi tožena stranka vedela, da se z danim kreditom omogoča izvedba prepovedanega vračila vložka. Ugotovilo je, da tožena stranka ob sklenitvi kreditne pogodbe P 688 ni vedela, da gre za prepovedan pravni posel po 227. členu ZGD-1, četudi je poznala povezavo med prvo tožnico in drugim tožnikom ter družbo M., d. o. o. Tožena stranka se je zanesla na to, da je bila ob sklenitvi pogodbe 24. 9. 2008 prva tožnica dolžnica drugega tožnika – da je imel drugi tožnik odprto terjatev zoper prvo tožnico. Revizijsko sodišče ocenjuje, da je tožena stranka zato lahko utemeljeno pričakovala, da se s plačilom obveznosti drugega tožnika po prvi tožnici ni zmanjšalo premoženje prve tožnice, temveč je to le spremenilo pojavno obliko – za znesek denarnih sredstev, ki jih je prva tožnica porabila za poplačilo obveznosti drugega tožnika do tožene stranke, se je obenem lahko zmanjšala tudi njena obveznost do drugega tožnika.

16. Glede na navedeno razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, niso podani, zato jo je Vrhovno sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

17. V skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo tudi o stroških, ki so nastali v revizijskem postopku. Ker tožeča stranka z revizijo ni uspela, v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije stroške revizije, medtem ko je toženi stranki dolžna povrniti stroške revizijskega odgovora (II. točka izreka). Sodni postopek na prvi stopnji se je začel 9. 9. 2014, kar je pred uveljavitvijo Odvetniške tarife iz leta 2015 in po uveljavitvi Zakona o odvetniški tarifi (v nadaljevanju ZOdvT), zato se odvetniški stroški skladno z drugim odstavkom 20. člena Odvetniške tarife iz leta 2014 v tem postopku določajo po ZOdvT. Ob upoštevanju določbe prvega odstavka 41. člena ZOdvT so tudi stroški revizijskega postopka glede na čas vložitve tožbe odmerjeni po ZOdvT. Ob upoštevanju stroškovnika tožene stranke ji je Vrhovno sodišče priznalo 28.950,00 EUR stroškov za odgovor na revizijo (tar. št. 3300), 20,00 EUR materialnih stroškov (tar. št. 6002) ter 6.373,40 EUR (22 %) DDV (tar. št. 6007), kar skupno znaša 35.343,40 EUR.

Prim. Dr. Marijan Kocbek v Dr. Šime Ivanjko, Dr. Marijan Kocbek, Dr. Saša Prelič, Korporacijsko pravo, Pravni položaj gospodarskih subjektov, Druga, dopolnjena in predelana izdaja, Univerza v Maribor, Pravna fakulteta, GV Založba, Ljubljana, 2009, str. 469. Drugače Dr. Bojan Zabel, Prikrito izplačilo dobička v delniški družbi, Pravnik št. 1-2/2012, str. 84. Dr. Peter Podgorelec, Korporacijsko-pravni vidiki dopustnosti posojil med družbeniki, delničarji in njihovo gospodarsko družbo, Pravosodni bilten št. 1/2015, str. 99. Več Dr. Jerneja Prostor, Korporacijska kondikcija, Varstvo upnikov kapitalskih družb s pravili o vezanem kapitalu, Doktorska disertacija, Univerza v Ljubljani, Ljubljana, 2018, str. 57-77.

Več Dr. Jerneja Prostor, navedeno delo, str. 50-57.

Tako tudi VSRS III Ips 6/2017 z dne 24. 7. 2018.

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 227, 227/1-2, 233

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 86

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.