VSRS Sodba in sklep I Ips 27258/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-09-24

Branko Masleša (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Marjeta Švab Širok, dr. Mile Dolenc

IZVRŠEVANJE KAZENSKIH SANKCIJ - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

zastaranje izvršitve kazni - časovna veljavnost kazenskega zakona - uporaba milejšega zakona - ustavno skladna razlaga instituta zastaranja - zadržanje zastaranja - izogibanje pred prestajanjem zaporne kazni

Zadržanje zastaranja izvršitve kazni je v primeru, ko se obsojenec aktivno izogiba izvršitvi kazni, ko torej s svojim zavestnim aktivnim ravnanjem državi oziroma njenim organom, pristojnim za izvršitev kazenske sankcije, preprečuje izvršitev kazni, skladno z 2. in 22. členom Ustave. Zadržanje zastaranja izvršitve kazni v primeru, ko obsojenec njeno izvršitev aktivno sam preprečuje, ne nasprotuje namenu zastaranja in ne posega v temeljne ustavno zagotovljene pravice obsojenca, ki se s tem institutom zasledujejo oziroma varujejo. Je pa potrebno obstoj razlogov, ki povzročijo zadržanje zastaranja, presojati glede na vse okoliščine posameznega primera, pri čemer mora biti izkazano, da so organi, pristojni za izvršitev kazni, storili vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi pravnomočno sodno odločbo izvršili. Razlogi, ki preprečujejo izvršitev kazni, morajo torej izhajati iz sfere obsojenca in jih ni mogoče pripisati nezadostni aktivnosti državnih organov glede izvršitve kazni.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti zoper sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 27258/2012 z dne 14. 1. 2016 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani I K 27258/2012 z dne 17. 12. 2014 se zavrže.

II. Zahteva za varstvo zakonitosti zoper odločbo Višjega sodišča v Ljubljani IV Cp 27258/2012 z dne 5. 3. 2020 v zvezi s sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani I IKZ 27258/2012 z dne 5. 2. 2020 se zavrne.

III. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo I K 27258/2012 z dne 17. 12. 2014 A. B. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 234.a člena v zvezi s 26. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Izreklo mu je kazen dve leti zapora in mu naložilo, da mora v roku enega leta od pravnomočnosti sodbe plačati znesek 15.868,81 EUR, kolikor znaša s kaznivim dejanjem pridobljena premoženjska korist. Oškodovanca je s premoženjskopravnimi zahtevki napotilo na pravdo. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo II Kp 27258/2012 z dne 14. 1. 2016 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo. Obsojenčev zagovornik je zoper pravnomočno sodbo vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, ki je bila s sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 27258/2012 z dne 17. 11. 2016 zavrnjena.

2. V postopku izvršitve kazni zapora je obsojenec dne 13. 1. 2020 po svojem zagovorniku vložil predlog za izdajo sklepa o ustavitvi postopka izvršitve zaporne kazni iz razloga absolutnega zastaranja izvršitve kazni zapora. Predlog je predsednik Okrožnega sodišča v Ljubljani s sklepom I IKZ 27258/2012 z dne 5. 2. 2020 zavrnil z obrazložitvijo, da je treba v postopku ugotavljanja zastaranja izvršitve kazni uporabiti tisti kazenski zakon, ki velja ob pravnomočnosti sodbe, razen če se po pravnomočnosti sodbe zakon v korist obsojenca spremeni, pri čemer se je sodišče sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 41963/2013 z dne 5. 7. 2018. Zato je pri določitvi roka in teka zastaranja potrebno upoštevati določbe KZ-1C.

Sodišče je tudi navedlo, da se obsojenec na poziv za prestajanje kazni ni odzval in izvršitev kazni ne bo zastarala, dokler obsojenec slovenskim državnim organom ne bo dosegljiv. Višje sodišče v Ljubljani je z odločbo IV Cp 27258/2012 z dne 5. 3. 2020 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo in pritrdilo stališču sodišča prve stopnje glede časovne veljavnosti kazenskega zakona pri presoji zastaranja izvršitve kazni zapora.

3. Zahtevo za varstvo zakonitosti vlaga obsojenčev zagovornik, kot izhaja iz uvodnih navedb, tako zoper pravnomočno obsodilno sodbo, s katero je bila obsojencu izrečena relevantna kazen dve leti zapora kot tudi zoper pravnomočni sklep o zavrnitvi predloga za ustavitev postopka izvršitve zaporne kazni. V zahtevi vložnik nasprotuje stališču nižjih sodišč glede časovne veljavnosti kazenskega zakona in trdi, da bi moralo sodišče kot najmilejšega uporabiti kazenski zakon, ki je bil uveljavljen z novelo KZ-1A

, ki je za zastaranje izvršitve kazni zapora nad eno leto določala rok pet let, pri čemer ni določala zadržanja zastaranja za primer, ko je obsojenec na begu, se skriva ali kako drugače izmika izvršitvi kazni. Kaznivo dejanje je bilo dokončano v juliju 2007 in po presoji vložnika bi moralo sodišče skladno z določbo 7. člena KZ-1 pri odločanju o zastaranju izvršitve kazni zapora uporabiti za obsojenca najbolj ugoden zakon, ki je veljal od storitve kaznivega dejanja, to pa je KZ-1A. Pri tem se sklicuje na odločbo Višjega sodišča v Ljubljani, ki je veljavnost kazenskega zakona glede vprašanja izvršitve kazni vezala na čas storitve kaznivega dejanja.

Nižjima sodiščema očita, da sta v izpodbijanih sklepih zmotno uporabili materialno pravo, saj bi morali uporabiti 92. člen KZ-1A, s tem pa naj bi kršili 7. člen in četrti odstavek 78. člena KZ-1, peti odstavek 15. člena in drugi odstavek 28. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava)

in 7. člen Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic. Kot neustavno označuje stališče sodišča prve stopnje v izpodbijanem sklepu, da zastaranje ne bo nastopilo, dokler obsojenec slovenskim državnim organom ne bo dosegljiv, saj v tem primeru absolutno zastaranje izvršitve kazni ne obstaja. Meni, da je takšno stališče nesprejemljivo z vidika pravne varnosti in načela zaupanja posameznika v pravo in zato tudi v nasprotju z 2. členom Ustave. Vložnik v zahtevi citira tudi več odločb Ustavnega sodišča in navaja, da iz njih izhaja, da morajo biti predpisi jasni in določni, s čimer se onemogoča arbitrarno odločanje državnih organov, kar je posebej pomembno pri kazenskopravnih posegih in da je protiustavna ureditev, ki dopušča neomejeni tek kazenskih postopkov. Meni, da stališča sodišča, podana v izpodbijanih sklepih, katerim v zahtevi nasprotuje, niso ustavno skladna oziroma da je takšna ureditev v nasprotju z Ustavo. Vrhovnemu sodišču predlaga, da v skladu s 23. členom Zakona o ustavnem sodišču prekine postopek in začne postopek za oceno ustavnosti določila tretjega odstavka 94. člena KZ-1, ki določa, da nikoli ne nastopi absolutno zastaranje izvršitve kazni in tudi glede stališča sodišča o časovni veljavnosti kazenskega zakona pri presoji zastaranja izvršitve kazni.

4. Vrhovni državni tožilec mag. Harij Furlan v odgovoru, podanem v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP, predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevo zavrne. Meni, da je odločitev sodišč v izpodbijanih sklepih pravilna, ustrezno argumentirana in oprta na primer Vrhovnega sodišča, ki ga podpira tudi pravna teorija.

5. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu na znana naslova v Srbiji ter v Bosni in Hercegovini, kjer naj bi po podatkih tamkajšnjih varnostnih organov živel, vendar obsojenec sodne pošte na teh naslovih ni dvignil oziroma je ni prejel. Odgovor je bil vročen obsojenčevemu zagovorniku, ki se o njem ni izjavil.

6. Po prvem odstavku 420. člena ZKP je zahtevo za varstvo zakonitosti po pravnomočno končanem kazenskem postopku dovoljeno vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil končan kazenski postopek, zoper drugo odločbo pa le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Vložiti jo je mogoče le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). Zahtevo za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče s sklepom zavrže, če je ta nedovoljena ali prepozna (drugi odstavek 422. člena ZKP) ali če ne izpolnjuje pogojev iz prvega ali petega odstavka 420. člena. Po določbi drugega odstavka 422. člena ZKP se zahteva za varstvo zakonitosti zavrže kot nedovoljena, če je vložena zoper odločbo Vrhovnega sodišča (drugi odstavek 420. člena ZKP), če jo je vložil nekdo, ki ni imel te pravice (prvi odstavek 421. člena), ali če je prepozna (tretji odstavek 421. člena).

7. Če je upravičenec pravico vložiti izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo že realiziral, ponovna vložitev zahteve za varstvo zakonitosti zoper isto sodbo ni dovoljena.

Zato je nedovoljena tudi zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 27258/2012 z dne 14. 1. 2016 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani I K 27258/2012 z dne 17. 12. 2014, saj je o pravočasno vloženi zahtevi v tej zadevi Vrhovno sodišče že odločilo s sodbo I Ips 27258/2012 z dne 17. 11. 2016. Zato jo je Vrhovno sodišče zavrglo.

II. Glede zahteve zoper pravnomočni sklep

8. Zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik vlaga tudi zoper pravnomočni sklep, s katerim je sodišče odločalo o predlogu obsojenčevega zagovornika za ustavitev postopka izvršitve kazni zaradi zastaranja, o katerem je sodišče odločalo na podlagi prvega odstavka 133. člena ZKP

v zvezi z 28. členom Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij (v nadaljevanju ZIKS-1). Glede na to, da je bil izpodbijani sklep izdan po pravnomočno končanem kazenskem postopku, gre za t. i. drugo odločbo, zoper katero je zahteva dovoljena, če bi šlo za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju.

9. Kot izhaja iz zahteve za varstvo zakonitosti, se vložnik ne strinja s stališčem Vrhovnega sodišča glede časovne veljavnosti kazenskega zakona pri presoji zastaranja izvršitve kazni, podanega v sodbi I Ips 41963/2013 z dne 5. 7. 2018. Iz navedene sodbe izhaja, da sodišče v postopku ugotavljanja zastaranja izvršitve kazni odloča po tistem kazenskem zakonu, ki je veljal v trenutku, ko je sodba, s katero je bila kazen izrečena, postala pravnomočna. Če pa se je v času od pravnomočnosti sodbe do trenutka odločanja o zastaranju izvršitve kazni zakon enkrat ali večkrat spremenil, pa mora uporabiti tisti zakon, ki je za obsojenca in za njegov pravni položaj z vidika zastaranja izvršitve izrečene kazni najugodnejši. Takšno stališče Vrhovnega sodišča temelji na ugotovitvah, da se presoja o milejšem zakonu v smislu določbe drugega odstavka 7. člena KZ-1 pred pravnomočnostjo sodbe omejuje samo na tiste določbe in institute kazenskega materialnega prava, ki so glede na okoliščine konkretnega primera relevantne v tistem trenutku in ki vplivajo na storilčev položaj do nastopa pravnomočnosti sodbe. Zlasti gre za določbe kazenskega zakona, ki se nanašajo na sestavne dele oziroma vsebino izreka obsodilne sodbe, kot jo določa prvi odstavek 359. člena ZKP. Presoja, kateri zakon je za storilca milejši (tudi) z vidika zastaranja izvršitve izrečene kazni, pa v pravnomočni sodbi ni zajeta. Po naravi stvari se vprašanje, kdaj zastara izvršitev kazni, pojavi šele ex post, v fazi izvrševanja izrečene kazni, v vsakem primeru pa po pravnomočnosti sodbe, s katero je bila kazen izrečena. O tem vprašanju se odloča v samostojnem in od izrekanja sodbe ločenem postopku, v katerem ne gre več za uporabo kazenskega zakona zoper storilca, pač pa gre glede na spremenjen pravni položaj, ki nastopi s pravnomočnostjo sodbe, že za uporabo zakona zoper obsojenca. Glede na to, da se vprašanje zastaranja izvršitve kazni vselej izrazi šele po pravnomočnosti sodbe, hkrati pa je prav nastop pravnomočnosti ključen moment tako za spremembo pravnega položaja storilca kot tudi za štetje zastaralnih rokov, pride v postopku ugotavljanja zastaranja izvršitve kazni po presoji Vrhovnega sodišča zato v poštev tisti kazenski zakon, ki velja ob pravnomočnosti sodbe, razen če se po pravnomočnosti sodbe zakon v korist obsojenca (enkrat ali večkrat) spremeni.

10. Ker je Vrhovno sodišče z navedeno sodbo argumentirano zavzelo stališče o časovni veljavnosti zakona pri presoji zastaranja izvršitve kazni in ker vložnik z navedbami v tej zvezi v zahtevi ne odpira nobenega pomembnega novega pravnega vprašanja, zahteva ne izpolnjuje pogojev za njeno vsebinsko obravnavo po prvem odstavku 420. člena ZKP.

11. Vložnik v zahtevi zatrjuje tudi ustavno neskladnost podaljševanja roka zastaranja skladno s tretjim odstavkom 94. člena KZ-1, ko se obsojenec izogiba prestajanju kazni. Navedeno vprašanje je po presoji Vrhovnega sodišča pomembno zaradi zagotovitve enotne uporabe prava in razvoja prava preko sodne prakse. S tem se namreč odpira vprašanje, ali je ustavno skladna razlaga tretjega odstavka 94. člena KZ-1, po kateri zastaranje ne teče ves čas, ko je obsojenec na begu ali se drugače izmika izvršitvi kazni, zaradi česar do zastaranja pred prenehanjem te ovire ne more priti.

12. Zastaranje povzroči ugasnitev, torej prenehanje pravice države do izreka kazenske sankcije ali njene izvršitve, ki nastopi zaradi poteka določenega časa. Izvedba kazenskega postopka, izrek sankcije in njena izvršitev so najbolj smotrni, če v kratkem sledijo izvršitvi kaznivega dejanja.

Zastaranje je institut kazenskega materialnega prava. Zastaranje je namreč urejeno v materialnem zakonu in napačna uporaba določb o zastaranju pomeni kršitev kazenskega zakona. S potekom časa se zmanjša družbena občutljivost na storjeno kaznivo dejanje in z njo zahteva za pregon in izvršitev kazni. Zmanjšajo se še generalno preventivni učinki kazni, medtem ko storilec kaznivega dejanja po dolgem času od njegove storitve, izrečene kazni ne dojema kot pravične. Po drugi strani je zastaranje obravnavano tudi kot institut kazenskega procesnega prava. Kazenski pregon in izvršitev pravnomočno izrečene kazni sta namreč negativni procesni predpostavki v kazenskem postopku oziroma postopku za izvršitev kazni, saj če sta zastarala, navedenih postopkov ne more biti (glej npr. 3. točko prvega odstavka 277. člena ZKP ) oziroma pomeni procesno oviro, ki onemogoča vsebinsko odločitev v posamezni zadevi. Procesna narava instituta se kaže tudi v tem, da je dokazovanje dejstev v obeh postopkih zaradi poteka časa oteženo, s čimer so možnosti njihove pravilne presoje ustrezno manjše, ter z okoliščino, da ugotovljenemu zastaranju sledi izdaja formalne odločbe. Pri zastaranju storilec ni kaznovan zato, ker sčasoma zbledi teža dejanja z njegovimi posledicami in/ali, ker je storilčeva nevarnost, da bo ponavljal kazniva dejanja, zmanjšana tako, da je izenačena z nevarnostjo tistega, ki kaznivega dejanja ni storil. V obeh primerih po naštetem odpade potreba po kaznovanju, ki jo v tem smislu razumemo kot causo kazenskopravnega odziva.

13. Institut zastaranja je namenjen zlasti varstvu oziroma uresničitvi pravice posameznika do poštenega postopka (22. člen Ustave). Ta institut ščiti posameznika pred samovoljnimi in nedopustnimi posegi države, ko je potekel za to določen čas. S potekom časa pa je z vidika pravne varnosti in načela zaupanja posameznika v pravo (2. člen Ustave) dosežen tudi namen, ki je v tem, da se odpravi negotovost posameznika glede tega, v kakšnem časovnem obdobju lahko država posega v njegove pravice, posebej v človekove pravice. Namen instituta zastaranja je v tem, da se po preteku določenega časa vzpostavi pravni mir in odpravi negotovost glede možnosti posegov v pravice posameznikov.

Pri določanju dolžine zastaralnih rokov pa ima zakonodajalec široko polje proste presoje. Navedeno ne obsega le dolžine rokov same po sebi, temveč tudi določitev začetka, konca, načina teka in štetje roka in podobno.

14. Prej veljavni kazenski zakonik (KZ-94)

je glede zastaranja kazenskega pregona in glede zastaranja izvršitve kazni določal dva roka – t. i. relativni in absolutni zastaralni rok. Prvi je bil tako kot sedaj določen glede na težo očitanega kaznivega dejanja oziroma zanj predpisano sankcijo, pri zastaranju izvršitve kazni pa glede na izrečeno kazen, absolutni zastaralni rok („v vsakem primeru zastara“) pa je bil določen v trajanju dvakratnika določenega relativnega zastaralnega roka. Kazenski zakonik, sprejet leta 2008,

absolutnega zastaralnega roka več ne določa. Pri določitvi rokov zastaranja pa je v prvem odstavku 90. in 92. člena KZ-1 določeno, da roki veljajo, če ni v zakonu določeno drugače, torej če niso podane okoliščine, ki bi takšno zastaranje zadržale ali pretrgale. Tako je v tretjem odstavku 94. člena KZ-1 (od novele KZ-1C dalje) med drugim določeno, da zastaranje izvršitve kazni ne teče v času, ko se obsojenec na poziv za prestajanje kazni ni odzval ali nastopa kazni ni mogoče zagotoviti, ker je na begu, se skriva ali se kako drugače izmika izvršitvi kazni. S takšnim ravnanjem obsojenec državnim organom, pristojnim za izvršitev kazni, onemogoča realizacijo pravnomočne obsodilne sodbe. Gre za t. i. zadržanje zastaranja izvršitve kazni, ko se čas, ko se kazen ni mogla izvršiti, ne všteje v zastaralni rok, ki po prenehanju takšne ovire teče naprej.

15. V obravnavani zadevi je iz podatkov spisa razvidno, da je obsojenec, ki je državljan Republike Slovenije, po izreku obsodilne sodbe odšel v Bosno in Hercegovino, katere državljan je in kjer ima prijavljeno prebivališče. Tam naj bi določen čas tudi živel. Obsojenec je tudi državljan Republike Srbije, kjer pa naj bi dejansko živel v začetku leta 2020. Nobena od navedenih držav pa svojih državljanov ne izroča. Hkrati pa obsojenec po svojem zagovorniku predlaga ustavitev postopka izvršitve kazni zapora. Na podlagi do sedaj zbranih podatkov, kot izhajajo iz podatkov spisa I IKZ 27258/2012, je tako mogoče sklepati, da se obsojenec izvršitvi zaporne kazni izogiba.

16. Po presoji Vrhovnega sodišča je zadržanje zastaranja izvršitve kazni v primeru, ko se obsojenec aktivno izogiba izvršitvi kazni, ko torej s svojim zavestnim aktivnim ravnanjem državi oziroma njenim organom, pristojnim za izvršitev kazenske sankcije, preprečuje izvršitev kazni, skladno z 2. in 22. členom Ustave. Razlogi, ki so na strani obsojenca, namreč pri njem ne morejo povzročati neupravičene pravne negotovosti, katere nastanek se z določbami o zastaranju preprečuje. Kadar razlog, ki onemogoča izvršitev kazni, povzroča obsojenec sam, o pravni negotovosti ni mogoče govoriti. Daljše trajanje roka, v katerem lahko država upravičeno izvrši s pravnomočno sodbo izrečeno kazen v primeru, ko je razlog neizvršitve kazni v relativno določenem zakonskem roku na strani obsojenca, tudi ni mogoče pripisati samovolji oblasti.

S tem ko obsojenec zavestno preprečuje izvršitev zaporne kazni tako, da se izvršitvi aktivno izogiba, tudi ne opravičuje zaupanja, da je njegova nevarnost, da bo ponavljal kazniva dejanja, zmanjšana. Ob vsem navedenem zadržanje zastaranja izvršitve kazni v primeru, ko obsojenec njeno izvršitev aktivno sam preprečuje, ne nasprotuje namenu zastaranja in ne posega v temeljne ustavno zagotovljene pravice obsojenca, ki se s tem institutom zasledujejo oziroma varujejo. Je pa potrebno obstoj razlogov, ki povzročijo zadržanje zastaranja, presojati glede na vse okoliščine posameznega primera, pri čemer mora biti izkazano, da so organi, pristojni za izvršitev kazni, storili vse, kar je bilo v njihovi moči, da bi pravnomočno sodno odločbo izvršili.

Razlogi, ki preprečujejo izvršitev kazni, morajo torej izhajati iz sfere obsojenca in jih ni mogoče pripisati nezadostni aktivnosti državnih organov glede izvršitve kazni.

17. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve določb kazenskega postopka in Ustave niso podane, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

18. Izrek o stroških kazenskega postopka temelji na določilu 98. a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP. Ob presoji premoženjskih razmer obsojenca, ugotovljenih s sodbo sodišča prve stopnje, ga je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse.

Uradni list RS, št. 54/15 z dne 20. 7. 2015.

Uradni list RS, št. 39/09 z dne 26. 5. 2009.

Drugi odstavek 28. člena Ustave določa, da se dejanja, ki so kazniva, ugotavljajo in kazni zanje izrekajo po zakonu, ki je veljal ob storitvi dejanja, razen če je novi zakon za storilca milejši. 7. člen KZ-1 pa določa, da se za storilca uporablja zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja. Če se po storitvi kaznivega dejanja zakon spremeni, se uporablja zakon, ki je milejši za storilca.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča I Ips 48523/2015-16 z dne 27. 10. 2016.

Med drugim sodišče odloča na podlagi te določbe, če nastane dvom o dovoljenosti izvršitve sodne odločbe. Sodišče odloči s sklepom, in sicer po uradni dolžnosti, na zahtevo sodišča, ki izvršuje sodbo, ali na zahtevo stranke.

dr. Ljubo Bavcon, idr., Kazensko pravo, splošni del, šesta izdaja, Ljubljana 2013, str. 483.

Glej tudi Aleksander Karakaš: Zastaranje kazenskega pregona – kaj ali koga rešuje 91. člen kazenskega zakonika (KZ-1), Pravna praksa, št. 6-7/2009, str. 1540-1548.

Tako odločbi Ustavnega sodišča Up – 762/03-22 z dne 7. 4. 2005 in U-I-25/07-43 z dne 11. 9. 2008

Glej odločbo Ustavnega sodišča U-I-262/10-18 z dne 23. 6. 2011.

Tako tudi Ustavno sodišče v odločbi U-I-262/10-18 z dne 23. 6. 2011, v kateri je presojalo ustavnost drugega do četrtega odstavka 91. člena KZ-1. V odločbi tudi ugotavlja, da zastaralni rok dve leti od razveljavitve pravnomočne sodbe ni absoluten oziroma da posledice zastaranja nastopijo „v vsakem primeru“ po izteku dveh let, temveč je treba upoštevati tudi dejstva, ki vplivajo na iztek tega roka in kako.

Glej npr. sodbo Višjega sodišča v Ljubljani VII Kp 26388/2012 z dne 24. 10. 2017.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 7, 78, 78/4, 94, 94/3.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 15, 15/5, 22, 28, 28/2.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 133, 133/1.

Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij (2000) - ZIKS-1  - člen 28.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.