VSRS Sodba I Ips 25008/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-12-19

Barbara Zobec (preds.), Vesna Žalik (poroč.), Vladimir Balažic, Mitja Kozamernik, mag. Kristina Ožbolt

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - izločitev sodnika - predlog za izločitev sodnika - pravočasnost predloga - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - neplačevanje preživnine - zakonski znaki

Izvršitveno ravnanje po prvem odstavku 194. člena KZ-1 je zato podano že golim neplačevanjem preživnine ob predpostavki, da se storilec za tak korak odloči prostovoljno, brez utemeljenega razloga.

Iz podatkov kazenskega spisa izhaja, da obramba na vseh treh narokih za glavno obravnavo nikoli ni podala pripomb glede zatrjevanega sodnikovega nezakonitega, neprimernega in do obrambe žaljivega vodenja kazenskega postopka, niti ni očitala sodnikove vnaprejšnje opredelitve o obtožbi. V luči drugega odstavka 41. člena ZKP je zato obramba z navajanjem ugovorov, ki izhajajo iz zatrjevane kršitve pravice do nepristranskosti sodnika, prekludirana, zato (šele) z zahtevo za varstvo zakonitosti ne more uspeti.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 200,00 evrov sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 22. 2. 2018 obsojenega M. K. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja neplačevanja preživnine po prvem odstavku 194. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen šest mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če v preizkusni dobi dveh let ne bo storil novega kaznivega dejanja. Na podlagi prvega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojencu naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, sodne takse ter nagrade in potrebnih izdatkov pooblaščenke zakonite zastopnice mladoletne oškodovanke. Zakonito zastopnico mladoletne oškodovanke je s priglašenim premoženjskopravnim zahtevkom na podlagi drugega odstavka 105. člena ZKP napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 18. 7. 2018 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obsojencu pa naložilo plačilo sodne takse pritožbenega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo vlaga zagovornik zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uvodoma uveljavlja kršitev kazenskega zakona in kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Kazenski zakon je po njegovem mnenju kršen, ker niso izpolnjeni vsi zakonski znaki kaznivega dejanja neplačevanja preživnine po prvem odstavku 194. člena KZ-1. Do kršitve po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP je prišlo zaradi nejasnih in medsebojno nasprotujočih razlogov o odločilnih dejstvih. Zagovornik uveljavlja kršitev pravice do obrambe z očitkom, da je sodišče prve stopnje nezakonito zavrnilo dokazna predloga obrambe za zaslišanje priče A. R. in za pridobitev izvršilnih spisov. Na več mestih zahteve tudi izpostavlja dejstva in okoliščine, ki so v dokaznem postopku ostala neraziskana, s čimer izrecno uveljavlja razlog zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Konkretnega predloga glede odločitve Vrhovnega sodišča zagovornik v zahtevi ne poda.

3. Vrhovni državni tožilec Hinko Jenull je v odgovoru z dne 18. 1. 2019, podanem v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP, ocenil, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Zahteva po njegovem mnenju ne uveljavlja kršitev zakonitosti na strukturiran način, da bi povezala zatrjevane kršitve z načinom njihove storitve in z natančnim sklicevanjem za zakonske podlage. Tudi sicer sta očitka o kršitvi kazenskega zakona in o kršitvi po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP presplošna, iz nadaljnje vsebine zahteve pa je možno razbrati zagovornikovo nestrinjanje s pravnomočno ugotovljenim dejanskim stanjem. Sodišče prve stopnje je podalo logične in razumne razloge za zavrnitev vseh dokaznih predlogov obrambe, zato kršitev pravice do obrambe ni podana. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevo kot neutemeljeno zavrne.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca poslalo obsojencu in zagovorniku, a izjave nanj nista podala.

5. Glede na vsebino zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje, ugotovljeno v pravnomočni sodbi (drugi odstavek 420. člena ZKP) in ne presoja vprašanj, povezanih z dejanskim stanjem, kot so pravilnost ocene dokazov in zaključkov sodišča glede pravno relevantnih dejstev. Pravnomočno sodno odločbo je z zahtevo za varstvo zakonitosti dopustno izpodbijati le zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Vrhovno sodišče se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in so konkretizirane tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti. To pomeni, da je dolžnost Vrhovnega sodišča preizkušati obstoj le tistih kršitev zakona, ki jih uveljavlja vložnik, to pa je mogoče le, če je očitek kršitve jasen in določen. Načelo dispozitivnosti strankam nalaga, da poleg razlogov iz prvega odstavka 420. člena ZKP, ki jih uveljavljajo, navedejo razloge oziroma okoliščine, ki opredeljujejo in utemeljujejo uveljavljano kršitev zakona.

6. Iz uvodnih zagovornikovih navedb je mogoče razbrati uveljavljanje kršitve kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP, ker naj ne bi bili izpolnjeni zakonski znaki očitanega kaznivega dejanja neplačevanja preživnine po prvem odstavku 194. člena KZ-1. Vendar pa vse nadaljnje navedbe v tej smeri ostajajo na pavšalni ravni oziroma predstavljajo nestrinjanje s pravnomočno ugotovljenim dejanskim stanjem. Zagovornik namreč navaja, da niso izpolnjeni zakonski znaki očitanega kaznivega dejanja, pri čemer ostaja nejasno, ali dejansko meri na odsotnost zakonskih znakov v konkretnem delu opisa (in s tem na kršitev po 1. točki 372. člena ZKP), ali pa, upoštevajoč glavnino njegovih navedb v zahtevi, meni, da posamezni zakonski znaki niso dokazani, s čimer po vsebini uveljavlja nedovoljen razlog zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Tako ostajajo njegove navedbe o neizpolnjenosti zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja presplošne, da bi se jih dalo vsebinsko obravnavati, ker kršitve kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP ne konkretizira in ne obrazloži, kateri zakonski znaki po njegovem mnenju v konkretnem delu opisa kaznivega dejanja manjkajo in zakaj. Konkretni del opisa kaznivega dejanja je sicer popoln in vsebuje vse konstitutivne zakonske znake. Označeno je časovno obdobje od dne 1. 9. 2012 do dne 29. 2. 2016, določno je označena višina preživninske obveznosti po pravnomočni in izvršljivi sodni odločbi – sklepu Okrožnega sodišča v Mariboru N 274/2011 z dne 11. 5. 2011, prav tako je jasno, od kdaj naprej je moral obsojenec plačevati preživnino za svojo hčer. Preživnino bi obsojenec lahko izplačeval, saj je bil v kritičnem obdobju zaposlen kot kuhar v vrtcu in hkrati kot varnostnik pri družbi B., d.o.o., tako da je prejemal redne mesečne dohodke, ki so mu omogočali plačilo preživnine.

7. S preostalimi navedbami zagovornik oporeka obstoju kaznivega dejanja na podlagi lastne dokazne ocene, ki je nasprotna tisti, ki sta jo sprejeli sodišči prve in druge stopnje. Tako je nosilni zagovornikov argument v prostovoljnem plačevanju preživnine, ki ni bila plačana po sklepu o izvršbi, temveč po dogovoru obsojenca z delodajalcem (AA). S tem se na več mestih zahteve kaže zagovornikovo stališče, da do kaznivega dejanja ni prišlo, ker preživnina ni bila prisilno izterjana, temveč plačana po dogovoru z delodajalcem. Takšno zatrjevanje je nasprotno pravnomočnemu dejanskemu zaključku obeh nižjestopenjskih sodišč, da so bile preživnine, zajete pod obtožbeni očitek, plačane izključno na podlagi sklepa o izvršbi. Pod videzom kršitve kazenskega zakona gre za uveljavljanje nedovoljenega razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

8. Čeprav zagovornik s predstavljenimi navedbami nedovoljeno oporeka pravnomočno ugotovljenemu dejanskemu stanju, Vrhovno sodišče dodatno pojasnjuje, da zagovornik podaja napačno pravno oceno o obstoju očitanega kaznivega dejanja. Tudi če bi držalo, da je bila preživnina plačana po obsojenčevem dogovoru z delodajalcem (kar glede na pravnomočno ugotovljeno dejansko stanje ne drži), to ne bi izpodbilo obstoja kaznivega dejanja neplačevanja preživnine. To je na podlagi prvega odstavka 194. člena KZ-1 storjeno, kadar storilec ne daje preživnine za osebo, ki jo po zakonu mora preživljati in za katero je višina njegove preživninske obveznosti določena z izvršilnim naslovom, čeprav bi to zmogel. Izvršitveno ravnanje po prvem odstavku 194. člena KZ-1 je zato podano že golim neplačevanjem preživnine ob predpostavki, da se storilec za tak korak odloči prostovoljno, brez utemeljenega razloga. V konkretnem primeru je prišlo do poplačila preživninske terjatve mladoletne oškodovanke (preživninske upravičenke, obsojenčeve hčerke L. K.) v izvršilnem postopku, kar ne pomeni, da kaznivo dejanje po prvem odstavku 194. člena KZ-1 ni podano. Resda iz Komentarja Kazenskega zakonika (1995)

in Komentarja Kazenskega zakonika-1 (2017)

izhaja, da z neplačilom preživnine storilec še ne stori kaznivega dejanja, ker je na podlagi pravnomočne sodne odločbe predviden izvršilni postopek, v katerem pride do prisilnega poplačila preživnine. Vendar pa oba komentarja izhajata iz pretekle inkriminacije po prvem odstavku 203. člena KZ (1995), pri katerem je bilo kot zakonski znak opredeljeno izmikanje plačevanju preživnine, kaznivo dejanje pa je bilo izvršeno šele, če se je storilec dejansko izognil plačilu preživnine in do njenega plačila v nobenem primeru ni prišlo. Če je v izvršilnem postopku oškodovanec (preživninski upravičenec) prišel do poplačila svoje terjatve (preživninskih zneskov), se je štelo, da se storilec ni izmaknil plačilu preživnine in tako tudi do kaznivega dejanja ni prišlo. V novejši sodni praksi in teoriji (po spremembi KZ-B z dne 20. 4. 2004), je takšno stališče zavrnjeno, ker predstavlja izvršitveno ravnanje že golo neplačevanje preživnine brez motiva izmikanja, ob dodatnem pogoju, da bi storilec plačilo preživnine zmogel. Starejše stališče bi izničilo smisel inkriminacije in bi omogočalo, da storilec kaznivega dejanja kljub neplačanim preživninam nikoli ne bi kazensko odgovarjal. Uspešna izvršba bi dokazovala ravno to, kar je opredeljeno kot zakonski znak kaznivega dejanja, to je, da je storilec očitno imel sredstva za poravnavo preživninskih obveznosti, pa teh prostovoljno ni izpolnil, temveč jih je morala s prisilno izterjavo država, storilec pa kljub temu ne bi kazensko odgovarjal. Kot že zapisano, je po stališču novejše teorije podan obstoj kaznivega dejanja po prvem odstavku 194. člena KZ-1 tudi, če je bila preživnina izterjana v izvršilnem postopku, saj je bistveno to, da je zavezanec ni plačal prostovoljno, temveč je bila izterjana prisilno oziroma plačana na drug način.

Do dokončanja kaznivega dejanja zato pride po trenutku izvršljivosti sodne odločbe že takrat, ko storilec ne plača preživnine, čeprav bi to zmogel, kar pomeni, da že samo neplačevanje preživnine, ob ugotovitvi, da je storilec preživnino zmožen plačati, predstavlja uresničitev zakonskih znakov očitanega kaznivega dejanja.

Protipravnost se torej kaže v tem, da storilec, ki je opredeljen v izvršilnem naslovu kot preživninski dolžnik, ne ravna skladno z njim in z opustitvijo preživninskih plačil ogroža materialno varnost preživninskega upravičenca.

9. Zagovornik ne elaborira uveljavljane kršitve po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, saj samo prepiše zakonsko besedilo, da so razlogi o odločilnih dejstvih nejasni oziroma v popolni meri s seboj v nasprotju. Je pa iz celotne zahteve razvidno, da nejasnosti v razlogih sodbe utemeljuje z lastnimi dejanskimi zaključki, ki so nasprotni tistim, ki izhajajo iz pravnomočne sodbe. Tako ponavlja navedbe, da so bile plačane mesečne preživnine v kritičnem obdobju posledica obdolženčeve prostovoljne izpolnitve, ne pa prisilne izterjave v izvršilnem postopku, s čimer se ponovno nedovoljeno spušča na polje dejanske presoje.

10. Kršitev pravice do obrambe zagovornik utemeljuje z nezakonito zavrnitvijo dokaznih predlogov za zaslišanje priče A. R. in za pridobitev izvršilnih spisov. Tudi te procesne kršitve ne konkretizira, ampak jo utemeljuje z očitkom, da je sodišče prve stopnje napačno ocenilo izpovedbo zakonite zastopnice mladoletne oškodovanke oziroma izpovedbo priče Z. J. Vrhovno sodišče sprejema razloge sodišč prve in druge stopnje, s katerimi sta pravilno ocenili dokazna predloga kot nepotrebna. Z zaslišanjem priče A. R. je obramba hotela preveriti, ali so se preživninski zneski odtegovali na podlagi sklepa o izvršbi ali po dogovoru obsojenca z delodajalcem o prostovoljnem plačevanju. Vendar pa je do odgovora na to vprašanje sodišče prve stopnje prišlo že z izvedbo ostalih dokazov. V obravnavanem primeru obsojenec ni prostovoljno plačeval preživninskih prispevkov za svojo hčer, določenih s sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru N 274/2011 z dne 11. 5. 2011, kar je potrdila zakonita zastopnica mladoletne oškodovanke (obsojenčeva bivša partnerka) K. K. in poudarila, da je bilo prav neplačevanje preživnine razlog za njeno vložitev predloga za izvršbo. Izpovedbo in ravnanje zakonite zastopnice mladoletne oškodovanke potrjuje tudi listinska dokumentacija, predvsem njen predlog za izvršbo, sklep o izvršbi in njeni bančni izpiski, ki so navsezadnje skladni z izpiskom obsojenčevega delodajalca o izplačevanju plače. Realizacijo izvršbe je potrdila tudi Z. J., knjigovodja pri obsojenčevem delodajalcu AA, ki je povedala, da je bila z obsojenčevo preživninsko obveznostjo seznanjena šele po prejemu sklepa o izvršbi in je bila vsa preživnina plačana samo na tej podlagi. Kljub temu, da je obsojenec prejemal minimalno plačo, se je z rubežem plače strinjal, to pa je tudi edino, o čemer je podal soglasje. Sodišče prve stopnje je zato pravilno zavrnilo dokazni predlog za zaslišanje A. R. kot nepotreben, saj je bilo pravno relevantno dejstvo, to je izplačevanje preživnine po sklepu o izvršbi (ne pa na podlagi obsojenčeve prostovoljne odločitve), že dokazano. O tem je pravilne razloge podalo tudi višje sodišče v 8. in 11. točki obrazložitve sodbe.

11. Enako velja glede pravilne zavrnitve dokaznega predloga obrambe po pridobitvi izvršilnih spisov kot nepotrebnega (3. točka obrazložitve prvostopenjske sodbe). Z njihovo pridobitvijo je hotel zagovornik preveriti, ali je bilo od obsojenčeve plače oziroma denarnih sredstev kaj odtegnjeno na podlagi sklepa o izvršbi ter kdaj in v kolikšni višini. Tudi to je bilo v celoti razjasnjeno na podlagi izvedenih dokazov, iz katerih je razvidno, kdaj in v kolikšni višini so bili plačani preživninski zneski na podlagi sklepa o izvršbi, kar potrjujejo izpovedba zakonite zastopnice mladoletne oškodovanke, njena pisna vloga z dne 7. 2. 2018, izpovedba knjigovodje obsojenčevega delodajalca Z. J., bančni izpiski tako zakonite zastopnice mladoletne oškodovanke kot tudi obsojenca in izpiski obsojenčevega delodajalca o izplačilu plače. Sam način realizacije izvršbe, ali je torej bila plačana preživnina preko rubeža plače, denarnih prihrankov na bančnem računu oziroma prodaje premičnih stvari, predstavlja pravno nerelevantno dejstvo in na obstoj kaznivega dejanja ne vpliva. O tem je prav tako podalo pravilne razloge višje sodišče v 12. točki obrazložitve sodbe.

12. Zadnjo izmed bistvenih kršitev določb kazenskega postopka zagovornik utemeljuje z razlogi o sodnikovem nezakonitem in neprimernem vodenju glavne obravnave, s čimer nakazuje na kršitev po 6. točki prvega odstavka 39. člena ZKP. Navaja, da je sodišče prve stopnje hitelo z dokaznim postopkom in z zavrnitvijo dokaznih predlogov, zato je bil dokazni postopek nepopolno izveden, sodnik pa je obrambo zaničeval, jo žalil in se ji posmehoval. Sodnik je prekomerno kazal svojo avtoriteto in se je vnaprej postavil na stran mladoletne oškodovanke. Zagovornik je sicer hotel predlagati izločitev razpravljajočega sodnika, a ga je ta prekinil, zato ni videl smisla v podaji takega predloga.

13. Po določbi drugega odstavka 41. člena ZKP mora stranka zahtevati izločitev sodnika ali sodnika porotnika takoj, ko izve za razlog izločitve, vendar najpozneje do konca glavne obravnave. Med glavno obravnavo sme zahtevati izločitev sodnika ali sodnika porotnika zaradi razloga iz 6. točke prvega odstavka ali 2. točke drugega odstavka 39. člena ZKP samo, če je razlog za izločitev nastal po začetku glavne obravnave, če je bil podan že prej pa le, če stranki ni bil in tudi ni mogel biti znan. Da stranka lahko uveljavlja izločitveni razlog iz 6. točke prvega odstavka 39. člena ZKP po začetku glavne obravnave mora biti izpolnjen pogoj ali, da je izločitveni razlog nastal na obravnavi po njenem začetku ali pa da je bil izločitveni razlog podan že pred začetkom glavne obravnave, pa se stranka ni imela možnosti seznaniti pred začetkom glavne obravnave s tem izločitvenim razlogom, torej če „stranki ni bil in tudi ni mogel biti znan“. Zahteva za izločitev sodnika je vedno vezana na določen stadij postopka. Če stranka izve za izločitveni razlog pred začetkom glavne obravnave, ga mora uveljavljati pred njenim začetkom. Določbe o izločitvi sodnikov so namenjenemu tudi temu, da preprečijo zlorabo procesnih pravic, ter da se jih ne sme uporabiti kot sredstvo za zavlačevanje postopka, v nasprotju z njihovim namenom. Zato je stranka zavezana, da zahteva izločitev sodnika takoj, ko izve za razlog izločitve in je stranki tako zagotovljeno učinkovito uveljavljanje ustavne pravice do nepristranskega sodnika. Procesne določbe o tem, da mora stranka uveljavljati izločitveni razlog takoj, ko za njega izve, sicer je v svoji pravici prekludirana, zagotavljajo učinkovito izvedbo kazenskega postopka. Navedeno pomeni, da stranki, ki v zakonskih rokih ni uveljavljala procesne kršitve, ni mogoče dopustiti uveljavljanje te kršitve pozneje, v poznejših fazah postopka.

14. Iz podatkov kazenskega spisa izhaja, da obramba na vseh treh narokih za glavno obravnavo nikoli ni podala pripomb glede zatrjevanega sodnikovega nezakonitega, neprimernega in do obrambe žaljivega vodenja kazenskega postopka, niti ni očitala sodnikove vnaprejšnje opredelitve o obtožbi. Kot je pravilno ugotovilo višje sodišče (6. točka obrazložitve sodbe), je do edine posebnosti prišlo po ustni razglasitvi sodbe, ko je med njeno ustno obrazložitvijo obsojenec žalil sodnika z izrazom "butec", zaradi česar mu je bilo odrejeno, da zapusti sodno dvorano. Izločitve sodnika do konca glavne obravnave nihče ni zahteval. Vsa zatrjevana dejstva, na katerega se sklicuje zagovornik v zahtevi (in se je predtem tudi v pritožbi) so takšne narave, da bi nanje lahko opozoril do konca glavne obravnave, pa tega ni storil, za kar ni bilo nobenih ovir. V luči drugega odstavka 41. člena ZKP je zato obramba z navajanjem ugovorov, ki izhajajo iz zatrjevane kršitve pravice do nepristranskosti sodnika, prekludirana, zato (šele) z zahtevo za varstvo zakonitosti ne more uspeti.

15. Zagovornik izpodbija tudi odločbo o stroških kazenskega postopka, vendar pri tem ne konkretizira nobene kršitve zakonitosti, temveč oporeka plačilu, naloženemu v breme obsojenca, in zatrjuje, da je sodišče prve stopnje spregledalo obsojenčevo nizko plačo, ki plačila stroškov postopka ne omogoča. S takšnimi navedbami zagovornik ne more uspeti, saj po vsebini oporeka oceni dejstev, kakor jo je podalo sodišče prve stopnje in ji pritrdilo višje sodišče. To pomeni, da odločbe o stroških kazenskega postopka ne izpodbija z očitkom kršitve zakonitosti, temveč z očitkom o zmotno ugotovljenem dejstvu, ki v zahtevi ni dovoljen.

16. V zaključku zahteve zagovornik ponovi stališče, da so bila dejstva in okoliščine pred nižjestopenjskima sodiščema nepopolno in zmotno ugotovljena, pri čemer predvsem nasprotuje pravnomočnemu dejanskemu zaključku sodišč prve in druge stopnje o tem, da do izplačil preživnine ni prišlo na podlagi obsojenčeve prostovoljne odločitve, temveč na prisilen način v postopku izvršbe. Ob tem podaja (napačno) dokazno oceno izpovedbe knjigovodje vrtca Z. J. in izpostavlja dejanska vprašanja, ki za razsojo o obtožbi niso bistvena (na primer, na kakšen način je bil realiziran sklep o izvršbi). S takšnimi navedbami zagovornik ne uveljavlja nobene kršitve zakonitosti, temveč (na več mestih zahteve tudi izrecno) razlog zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno uveljavljati.

17. Vrhovno sodišče ugotavlja, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve niso podane, zahteva pa je tudi vložena iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, kar ni dovoljeno, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

18. Odločba o stroških kazenskega postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Zagovornik z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, zato je obsojeni Mario Koren dolžan plačati sodno takso v višini 200,00 evrov po tarifnih številkah 7111 in 71113 Taksne tarife, njeno višino pa je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju zapletenosti kazenskega postopka in obsojenčevega premoženjskega stanja.

mag. Mitja Deisinger, Kazenski zakonik s komentarjem, Posebni del, GV Založba, Ljubljana (2002), stran 332.

dr. Mitja Deisinger, Kazenski zakonik (2017) Posebni del, s komentarjem, sodno prakso in literaturo, Poslovna založba MB, d.o.o., Maribor (2017), stran 366.

dr. Katja Filipčič in dr. Barbara Novak, Veliki znanstveni komentar Posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), 2. knjiga, Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana (2019), stran 304.

Tako tudi sodbi Vrhovnega sodišča RS I Ips 340/2007 z dne 8. 11. 2007 in I Ips 34339/2011 z dne 3. 3. 2016.

Enako tudi sodbi Vrhovnega sodišča RS I Ips 320/2003 z dne 4. 2. 2005 in I Ips 11162/2015 z dne 23. 8. 2018.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 39, 39/1-6, 41, 41/2, 371, 371/2, 372, 372-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.