VSRS Sklep I Kp 59331/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-21

Barbara Zobec (preds.), Mitja Kozamernik (poroč.), Vesna Žalik, Brigita Domjan Pavlin, Borivoj Rozman

relativna bistvena kršitev določb postopka - sprememba sodbe sodišča prve stopnje s strani pritožbenega sodišča - izrek obsodilne sodbe - pritožbena seja - pritožbena obravnava - drugačna presoja ugotovljenih dejstev - načelo neposrednosti - načelo konktradiktornosti

Sodišče druge stopnje sme dejstva, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje na sojenju, spremeniti samo, če jih lahko drugače presodi brez izvajanja dokazov. Če je sodišče druge stopnje dejansko stanje in dejstva, pomembna za odločitev, ugotovilo drugače kot sodišče prve stopnje, ne da bi opravilo obravnavo, krši določbo petega odstavka 392. člena ZKP, kadar pa sodbo spremeni, pa tudi določbo prvega odstavka 394. člena ZKP.

V primeru, ko sodišče druge stopnje na seji senata spremeni oprostilno sodbo sodišča prve stopnje v obsodilno in ko sodišče prve stopnje ni ugotavljalo nobenih dejstev, iz katerih bi se lahko sklepalo na obtoženčev subjektivni odnos do kaznivega dejanja, v konkretnem primeru naklep, sodišče teh dejstev ne more ugotavljati samo na seji senata, podobno pa velja tudi za dejstva, ki pomenijo dejstveno podlago za izrek kazenske sankcije.

Pritožbi se ugodi in se izpodbijana sodba razveljavi ter se zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje pred popolnoma spremenjenim senatom.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je obtoženega U. P. s sodbo z dne 16. 10. 2017 spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in mu izreklo kazen enega leta in dveh mesecev zapora. Po drugem odstavku 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je oškodovanki Š. B. priznalo premoženjskopravni zahtevek v višini 10.000,00 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi pa jo je napotilo na pravdo. Sodišče je tudi odločilo, da v tem delu stroški kazenskega postopka bremenijo proračun.

Z isto sodbo je sodišče obtoženca iz razloga po 358. členu ZKP oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1, ki naj bi ga storil dne 4. 3. 2013 na škodo T. L. Po tretjem odstavku 105. člena ZKP je oškodovano Z., d. d., Ljubljana, s premoženjskopravnim zahtevkom v znesku 1.270,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 5. 2013 dalje napotilo na pravdo. Po četrtem odstavku 95. člena ZKP je obtoženca v tem delu oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP.

2. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 3. 5. 2018, po opravljeni seji senata ugodilo pritožbi državne tožilke, izpodbijano sodbo pa v odločbi o krivdi, kazni in v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku spremenilo tudi po uradni dolžnosti tako, da je obtoženca spoznalo za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1 v zvezi s prvim odstavkom 54. člena KZ-1, storjenega dne 4. 3. 2013 v Ljubljani na K. na škodo Š. B. in na škodo T. L. Sodišče je obtožencu po prvem odstavku 205. člena KZ-1 izreklo kazen dveh let zapora. Po drugem odstavku 105. člena je oškodovano Z., d. d., Ljubljana s premoženjskopravnim zahtevkom v višini 1.270,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi napotilo na pravdo. Po četrtem odstavku 96. člena ZKP je obtoženca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. V nespremenjenih delih je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper sodbo pritožbenega sodišča obtoženčev zagovornik na podlagi 3. točke prvega odstavka 398. člena ZKP vlaga pritožbo, in sicer, kot navaja, iz pritožbenih razlogov po 1. in 3. točki prvega odstavka 370. člena ZKP in predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo spremeni in pritožbo državne tožilke zavrne kot neutemeljeno in podrejeno, da pritožbi ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču druge stopnje v novo odločanje.

Pritožba obtoženčevega zagovornika je bila dne 11. 7. 2019 posredovana državnemu tožilstvu, ki na pritožbo ni odgovorilo.

4. Obtoženčev zagovornik v pritožbi navaja, da je bil obtoženi v postopku pred sodiščem prve stopnje oproščen obtožbe, ker je sodišče (pravilno) ugotovilo, da na podlagi izvedenih dokazov tako pisnih kot na osnovi izpovedbe oškodovanca T. L. ni moglo z gotovostjo zaključiti, kaj, če sploh kaj, je bilo oškodovancu odtujeno in tako ni bil dokazan zakonski znak kaznivega dejanja, prilastitev tuje stvari. Višje sodišče pa v izpodbijani sodbi nasprotno ugotavlja, da naj bi bilo v postopku z gotovostjo ugotovljeno, da je v opisu dejanja navedene predmete odtujil obtoženi, saj naj bi se v dokaznem postopku razjasnilo, katere predmete je oškodovanec pogrešal od dne 4. 3. 2013, za katere ni bil prepričan, da niso bili odtujeni že prej in katere predmete je vzela čistilka, in naj bi po stališču pritožbenega sodišča obtoženi ukradel vse predmete, ki jih oškodovanec od čistilke ni dobil nazaj. Tako stališče pa je v nasprotju z zaslišanjem samega oškodovanca na glavni obravnavi, ki ga izpodbijana sodba očitno spregleda. Po stališču obtoženčevega zagovornika je pri tem odveč poudariti, da se dokazi pretresajo na glavni obravnavi - 355. člen ZKP. V nadaljevanju pritožbe zagovornik podrobneje analizira izpovedbo oškodovanca in meni, da izpodbijana sodba pritožbenega sodišča, mimo izpovedbe oškodovanca, ki jo v celoti spregleda in se do nje sploh ne opredeli, napačno ugotavlja dejansko stanje in je podredno podana tudi kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Obtoženčev zagovornik izpodbija tudi primernost izrečene kazenske sankcije s poudarjanjem olajševalnih okoliščin.

5. Sodišče prve stopnje je v posledici pomanjkanja dokazov obtoženca iz razloga po 3. točki 358. člena ZKP oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1, ki naj bi ga obtoženi storil na škodo T. L. Iz obrazložitve oprostilnega dela sodbe je mogoče razbrati, da je sodišče prve stopnje ugotovilo pomembne razlike glede vzetih stvari, ki jih je navajal oškodovanec v prijavi škodnega primera (priloga C17 do C18) zavarovalnici, v kazenski ovadbi in kot priča zaslišan v preiskavi in na glavni obravnavi. Na glavni obravnavi je oškodovanec tudi povedal, da mu je kradla tudi čistilka, ki mu je sicer vrnila obleko in telefon in pojasnil, da tako ne more vedeti, katere predmete mu je odtujila čistilka in katere storilec ob vlomu v stanovanje. Ob taki izpovedbi oškodovanca je sodišče prve stopnje zaključilo, da ne more ugotoviti katere predmete je oškodovancu vzel obtoženec, zato ga je oprostilo obtožbe.

6. Sodišče druge stopnje je s sodbo obtoženca spoznalo za krivega obeh dejanj, tako dejanja storjenega na škodo Š. B., kot tudi dejanja storjenega na škodo T. L. in obtoženčevo ravnanje pravno opredelilo kot nadaljevano kaznivo dejanje velike tatvine po 1. točki prvega odstavka 205. člena KZ-1. S tem, ko je sodišče obtoženca ponovno spoznalo za krivega dejanja, storjenega na škodo Š. B., je kršilo kazenski zakon, in sicer gre za kršitev po 3. točki 372. člena ZKP, saj je bilo glede tega dela že pravnomočno razsojeno. V tem delu, torej glede dejanja storjenega na škodo B., pritožba ni bila vložena (niti po zakonu ne more biti vložena), zato ponovna presoja krivde v tem delu pomeni navedeno kršitev.

7. Glede dejanja, storjenega na škodo T. L. je sodišče druge stopnje, po opravljeni seji senata in ne da bi opravilo obravnavo, obtoženca spoznalo za krivega tudi tega kaznivega dejanja. Sodišče druge stopnje je drugače ocenilo izpovedbo oškodovanca glede vzetih stvari in ni upoštevalo njegove izpovedbe, da glede na tatvine čistilke ne more vedeti, katere predmete mu je vzel obtoženi ob vlomu v njegovo stanovanje, oziroma se do tega, pomembnega dela izpovedbe pritožbeno sodišče sploh ni opredelilo. V obrazložitvi sodbe je sodišče druge stopnje še navedlo, da je bila za odločitev o krivdi potrebna samo drugačna presoja že ugotovljenih dejstev o identiteti dejansko vzetih predmetov, s čimer pritožbeno sodišče očitno meni, da so podani pogoji iz petega odstavka 392. člena ZKP za spremembo sodbe po prvem odstavku 394. člena ZKP. Z navedenim stališčem se ni mogoče strinjati, saj sodišče prve stopnje ni ugotovilo, katere predmete je obtoženi ob vlomu odtujil oškodovancu, temveč je nasprotno, zaradi tega, ker tega ni moglo zanesljivo ugotoviti, obtoženca oprostilo obtožbe. Nedvomno gre za ugotavljanje odločilnih dejstev, zato pritožbeno sodišče ni moglo zgolj drugače presoditi že ugotovljenih dejstev in je podana kršitev petega odstavka 392. člena ZKP v zvezi z prvim odstavkom 394. člena ZKP.

8. Vrhovno sodišče je že v številnih zadevah ocenilo, da sme sodišče druge stopnje dejstva, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje na sojenju, spremeniti samo, če jih lahko drugače presodi brez izvajanja dokazov. Če je sodišče druge stopnje dejansko stanje in dejstva, pomembna za odločitev, ugotovilo drugače kot sodišče prve stopnje, ne da bi opravilo obravnavo, krši določbo petega odstavka 392. člena ZKP, kadar pa sodbo spremeni, pa tudi določbo prvega odstavka 394. člena ZKP.

Kadar sodišče druge stopnje oceni, da je dejansko stanje zmotno ugotovljeno lahko sodbo sodišča prve stopnje razveljavi (prvi in tretji odstavek 392. člena ZKP), samo razpiše obravnavo (prvi odstavek 380. člena ZKP), ali pa sodbo sodišča prve stopnje spremeni na seji senata (peti odstavek 392. člena ZKP). Odločitev bo odvisna od ugotovljenega dejanskega stanja v materialnem in procesnem smislu. Če bo sodišče ocenilo, da je dejansko stanje zmotno ugotovljeno, bo torej sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje ali pa bo samo razpisalo obravnavo na kateri bo ponovilo določene dokaze, in sicer v primeru, ko bo ocenilo, da so podani razlogi za to, da se zadeva ne vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 380. člena ZKP). Bistvo kontrole pritožbenega sodišča je v primerjavi dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, s tistim, ki ga je ugotovilo samo, pri tem pa mora biti pritožbeno sodišče glede objektivnih spoznavnih zmožnosti v enakem položaju kot sodišče prve stopnje, od tega pa bo odvisna tudi izbira omenjenih možnosti odločanja.

Kontrola ugotovljenega dejanskega stanja na drugi stopnji bo tako nujno neposredna, po izvedbi dokazov pred sodiščem druge stopnje. Ta kontrola bo nujno opravljena lahko le na obravnavi pritožbenega sodišča, ko bo sodišče izvedlo potrebne dokaze in ko bosta tudi spoštovani načeli neposrednosti in kontradiktornosti, Sodišče druge stopnje lahko spremeni sodbo sodišča prve stopnje ne da bi opravilo obravnavo v primeru, ko je kontrola ugotovljenega dejanskega stanja lahko tudi posredna, ko je že sodišče prve stopnje sprejemalo dokaze posredno (npr. branje listin ali izpovedb prič) ali tedaj, ko je sodišče prve stopnje iz ugotovljenih dejstev napačno sklepalo na obstoju odločilnih dejstev, ko gre za napake v logičnem sklepanju. V nasprotju z načelom neposrednosti in kontradiktornosti pa sodišče druge stopnje ravna, če dokaze, ki jih je sodišče prve stopnje neposredno izvedlo, na seji pritožbenega senata presodi drugače kot sodišče prve stopnje ali kako drugače presodi dejstva, ki so bila v izpodbijani sodbi ugotovljena na podlagi neposredno izvedenih dokazov.

9. Vrhovno sodišče v tej zadevi še posebej izpostavlja dilemo ugotavljanja storilčevega subjektivnega odnosa do kaznivega dejanja in ugotavljanja dejstvene podlage za izbiro in izrek kazenske sankcije. V primeru, ko sodišče druge stopnje na seji senata spremeni oprostilno sodbo sodišča prve stopnje v obsodilno in ko sodišče prve stopnje ni ugotavljalo nobenih dejstev, iz katerih bi se lahko sklepalo na obtoženčev subjektivni odnos do kaznivega dejanja, v konkretnem primeru naklep (katerega utemeljitev je mimo grede iz izpodbijane sodbe pritožbenega sodišča v celoti izostala), sodišče teh dejstev ne more ugotavljati samo na seji senata, podobno pa velja tudi za dejstva, ki pomenijo dejstveno podlago (obteževalne in olajševalne okoliščine) za izrek kazenske sankcije. Le v primeru, ob zgoraj navedenem glede presoje že ugotovljenih dejstvih glede znakov kaznivega dejanja, ko je sodišče prve stopnje ugotavljalo in ugotovilo tudi dejstva, pomembna za odločanje o obtoženčeve subjektivnem odnosu do kaznivega dejanja in dejstva, ki so odločilna za izbiro kazenske sankcije, bo sodišče druge stopnje lahko spremenilo sodbo na seji senata.

10. Vrhovno sodišče ocenjuje, da je sodišče druge stopnje z izpodbijano sodbo, ki jo je sprejelo po opravljeni seji senata, kršilo načeli neposrednosti in kontradiktornosti oziroma tudi prekršilo določbo petega odstavka 392. člena ZKP, zaradi česar je bilo potrebno izpodbijano sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču druge stopnje v novo sojenje pred popolnoma spremenjenim senatom.

Odločbe Vrhovnega sodišča Kp 4/2010, I Ips 20194/2012, I Ips 51572/2010, Kp 1/2006, I Ips 51972/2010, I Ips 46668/2015 in druge.

Npr., ko je sodišče prve stopnje zmotno ocenilo, da gre za primer iz četrtega odstavka 358. člena ZKP, sicer pa vsa druga potrebna odločilna dejstva pravilno ugotovilo.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 392, 392/5, 394, 394/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.