VSRS Sodba I Ips 61594/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-12-05

Barbara Zobec (preds.), Vesna Žalik (poroč.), Mitja Kozamernik, mag. Kristina Ožbolt, Marjeta Švab Širok

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - nasilje v družini - zakonski znaki - spravljanje v podrejen položaj - čas storitve kaznivega dejanja - bistvena kršitev določb kazenskega postopka - standard obrazloženosti odločbe pritožbenega sodišča

Čas kaznivega dejanja kot sestavni del opisa je v sodbi dovolj označen s časovnim okvirom ravnanja obsojenca, ki je bilo trajajoče, kontinuirano, z različnimi izvršitvenimi oblikami in je opisano tako, da je jasno v katerem obdobju se je kaznivo dejanje dogajalo. Podatek o času storitve kaznivega dejanja je potreben za individualizacijo konkretnega kaznivega dejanja, ni pa njegov zakonski znak in časovni okvir ni pravnorelevantna okoliščina, ki bi se nanašala na zakonske znake kaznivega dejanja.

Opis dejanja konkretizira obsojenčeva posamična ravnanja do oškodovanke, večletno kontinuirano nasilno ravnanje tako psihično kot fizično nasilje, grožnje, to je ravnanja, ki so vodila v podrejenost, ko je oškodovanka postala objekt izvajanja nasilja, ki se mu niti ni mogla izogniti in je obsojenec pri njej povzročil prestrašenost, ogroženost in strah, kar vse predstavlja podrejen položaj.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v višini 250,00 EUR.

1. S sodbo Okrožnega sodišča v Kranju z dne 27. 11. 2017 je bil obsojeni J. S. spoznan za krivega kaznivega dejanja nasilja v družini po prvem odstavku 191. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Sodišče mu je izreklo pogojno obsodbo, v kateri je določilo kazen šest mesecev zapora s preizkusno dobo v trajanju dveh let. Odločilo je, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom, ko bodo v celoti znani ter sodno takso v znesku 100,00 EUR. Oškodovanko je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Obsojenca je na podlagi 358. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) oprostilo kaznivega dejanja napada na informacijski sistem po prvem odstavku 251. člena KZ-1 in o stroških kazenskega postopka oprostilnega dela sodbe odločilo skladno z določbo prvega odstavka 96. člena ZKP. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 12. 9. 2018 zavrnilo pritožbo obsojenčevega zagovornika kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter odločilo, da je obsojenec dolžan plačati sodno takso v višini 144,00 EUR.

2. Zoper obsodilni del pravnomočne sodbe je zagovornik vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi zmotne uporabe materialnega prava in kršitev določb kazenskega postopka. Predlagal je, naj Vrhovno sodišče zahtevi ugodi ter izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa se zavzema za razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec Boris Ostruh je v pisnem odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi določbe drugega odstavka 423. člena ZKP, ocenil, da je zahteva neutemeljena. Kršitve zakona, ki jih uveljavlja, niso podane, v pretežni meri pa uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga z vloženim izrednim pravnim sredstvom ni dovoljeno uveljavljati. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti zavrne kot neutemeljeno.

4. O odgovoru državnega tožilca se obsojenec in zagovornik nista izjavila.

5. Zahtevo za varstvo zakonitosti je po določbi prvega odstavka 420. člena ZKP mogoče vložiti zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe; v tem primeru mora vložnik zahteve izkazati kršitev in obrazložiti njen vpliv na to, da je odločba nezakonita. Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Pri odločanju se Vrhovno sodišče omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP), ki morajo biti konkretizirane in ne le poimensko navedene. Na kršitve iz prvega odstavka tega člena se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena).

6. Zagovornik v zahtevi trdi, da se pritožbeno sodišče ni opredelilo do pritožbenih navedb tako, da bi bilo mogoče sodbo preizkusiti. Drugostopenjska sodba nima razlogov in v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, le pavšalno se sklicuje na sodbo sodišča prve stopnje, ali pa so razlogi drugostopenjske odločbe tako nejasni, da jih ni mogoče preizkusiti. Pritožbeno sodišče je storilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

7. Sodišče druge stopnje, če ne odgovori na pritožbene navedbe, ne stori navedene bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Po določbi prvega odstavka 395. člena ZKP mora sodišče druge stopnje v obrazložitvi sodbe presoditi navedbe pritožbe in navesti kršitve zakona, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti. Tudi iz zagovornikovih sicer kratkih navedb izhaja, da sodišču druge stopnje očita citirano kršitev določb postopka. Po ustavnosodni presoji (npr. odločba Ustavnega sodišča Up-206/96 in druge) in po praksi Vrhovnega sodišča (npr. sodba I Ips 176/2009 z dne 17. 6. 2010 in druge) je pritožbeno sodišče dolžno presoditi in obrazložiti vse pritožbene navedbe, ki se nanašajo na odločilna dejstva in je od njih dolžno zavzeti stališče. Z obrazloženo sodno odločbo je sodišče dolžno z zadostno jasnostjo opredeliti razloge, na podlagi katerih je dosegla svojo odločitev. Procesni standard obrazloženosti odločbe sodišča druge stopnje je drugačen oziroma nižji kot standard obrazložitve odločitve sodišča prve stopnje, med drugim tudi iz razloga smotrnosti. Ni nujno, da se sodišče druge stopnje vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb. Prav tako ni potrebno, da ponavlja argumente prvostopenjske sodbe, če se z njimi strinja. Zahtevanemu standardu obrazložitve sodišče druge stopnje zadosti tudi, če iz razlogov izhaja, da se je z argumenti seznanilo oziroma jih ni prezrlo. Ni pa dolžno odgovarjati na posplošene pritožbene navedbe, ki jih ni mogoče preizkusiti ter na navedbe, ki niso relevantne in so očitno neutemeljene. V primeru, ko se sodišče druge stopnje ne opredeli do pritožbenih navedb, pa bi se moralo, je lahko podana relativna bistvena kršitev določb kazenskega postopka, to je kršitev po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 395. člena ZKP, ki je v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti upoštevana le, če je izkazan njen vpliv na zakonitost sodne odločbe. Zagovornik le na splošno pritožbenemu sodišču očita, da je pavšalno odgovorilo na pritožbene navedbe, ne pojasni v čem so razlogi drugostopenjske sodbe nejasni, tako da se njegovih navedb niti ne da preizkusiti.

8. V zahtevi zagovornik še trdi, da je sodba sodišča druge stopnje arbitrarna tudi iz razloga, ker nasprotuje odločitvam sodišč v podobnih zadevah. Sklicuje se na odločbo Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 9245/2015 z dne 12. 4. 2018, s katero je pritožbeno sodišče razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v zvezi s kaznivim dejanjem nasilja v družini po prvem odstavku 191. člena KZ-1 in obrazložilo, da znaki navedenega kaznivega dejanja niso dovolj konkretizirani, da pa bi bilo mogoče v obtoženčevem ravnanju zaznati znake kaznivega dejanja grožnje po prvem odstavku 135. člena KZ-1. Zagovornik pojasnjuje, da se na to odločbo ni mogel sklicevati v pritožbi, saj je bila sprejeta dne 12. 4. 2018 v obravnavani zadevi pa je pritožbo vložil dne 5. 2. 2018. Delno povzema citirano odločbo višjega sodišča in trdi, da je v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje opozarjal na pomanjkanje časovne opredeljenosti očitkov in na pomanjkljiv opis in na vsaj natančnejšo opredelitev kdaj, kje in v kakšnih okoliščinah, naj bi bile posamezne besede izrečene. V pravnomočni sodbi je dejanje časovno opredeljeno od 1. 11. 2008 do avgust 2013. Ne obstaja nobena konkretna časovna in vsebinska opredelitev. Zagovornik citira navedbe iz opisa dejanja v pravnomočni sodbi ter ocenjuje, da te navedbe ne konkretizirajo dovolj kaznivega dejanja po prvem odstavku 191. člena KZ-1. Meni, da sodišče druge stopnje ni prepričljivo odgovorilo na pritožbene navedbe. Ne strinja se z odgovorom sodišča v točki 7 obrazložitve sodbe o časovnem okviru kaznivega dejanja in v zahtevi to točko citira. Meni, da stališče izpodbijane sodbe odstopa od enotne in uveljavljane sodne prakse in da je bila tako tudi kratena obsojenčeva pravica do obrambe, odločitev pa je arbitrarna, s čimer so bile po oceni zagovornika, kršene tudi pravice iz 14., 22. in 23. člena Ustave.

9. Z zakonsko dikcijo iz petega odstavka 420. člena ZKP „kršitve, ki jih vložnik ni mogel uveljavljati v pritožbi“ so mišljene tiste materialne in procesne kršitve, do katerih je prišlo v postopku pred sodiščem druge stopnje in se te kršitve ne morejo nanašati na nekaj, o čemer se pritožbeno sodišče niti ni moglo izjasniti, ker kršitve v pritožbi niso bile uveljavljene (sodba Vrhovnega sodišča I Ips 10314/2012 z dne 17. 7. 2014, točka 23). Zato ni mogoče upoštevati sklicevanja zagovornika na odločbo Višjega sodišča z dne 12. 4. 2018, ki v času vložitve pritožbe zoper sodbo sodišča prve stopnje še ni obstajala. Tudi ni mogoče pritrditi vložniku zahteve, da ta odločba predstavlja ustaljeno sodno prakso (sodišče druge stopnje je v odločbi izhajalo iz opisa dejanja, ki je bil po oceni sodišča druge stopnje nekonkretiziran in splošen in na podlagi tega sprejelo sklep, da opis dejanja ne zadosti konkretizaciji kaznivega dejanja po prvem odstavku 191. člena KZ-1; obrazložitev v odločbi tako utemeljuje ugotovljeno kršitev zakona v navedeni zadevi).

10. Ni se mogoče strinjati z zagovornikom, da je odgovor pritožbenega sodišča pavšalen in arbitraren ter da krši navedena ustavna določila. Sodišče druge stopnje je razumno ocenilo, da je čas storitve kaznivega dejanja od 1. 11. 2008 do avgust 2013 dovolj determiniran, pri čemer so v opisu dejanja s konkretnimi datumi navedena tri ravnanja obsojenca. Čas kaznivega dejanja kot sestavni del opisa je v sodbi dovolj označen s časovnim okvirom ravnanja obsojenca, ki je bilo trajajoče, kontinuirano, z različnimi izvršitvenimi oblikami in je opisano tako, da je jasno v katerem obdobju se je kaznivo dejanje dogajalo. Opis dejanja je tudi časovno dovolj zamejen, da je obsojencu omogočil obrambo in da se je pred očitki obtožbe lahko branil in podal zagovor, v katerem je dejanje zanikal. Čas kaznivega dejanja je sicer pomembna modaliteta opisa dejanja, vendar pa ni odločilna okoliščina. Podatek o času storitve kaznivega dejanja je potreben za individualizacijo konkretnega kaznivega dejanja, ni pa njegov zakonski znak in časovni okvir ni pravnorelevantna okoliščina, ki bi se nanašala na zakonske znake kaznivega dejanja. V zvezi s časom storitve zagovornik tudi ni izpostavil vprašanja zastaranja ali katerega drugega odločilnega dejanskega ali pravnega vprašanja (npr. sodba I Ips 2800/2011 z dne 10. 10. 2013 in druge). Zagovornik zatrjuje, da v sodbi niso konkretizirani zakonski znaki kaznivega dejanja po prvem odstavku 191. člena KZ-1, s čimer nakazuje na kršitev kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP. Le s posplošenimi trditvami, da v sodbi niso konkretizirani zakonski znaki kaznivega dejanja in prepisom opisa dejanja iz izpodbijane sodbe, zagovornik ne uveljavlja kršitve kazenskega zakona. Ne uveljavlja pa tudi kršitve ki jo očita pritožbenemu sodišču, da ni odgovorilo na pritožbene navedbe.

11. Zagovornikove navedbe, da ni opisano spravljanje v podrejen položaj niso utemeljene. Zagovornik trdi, da zakonski znak spravljanja v podrejen položaj ni dokazan in da kljub zaključkom sodne izvedenke (ne pojasni katerim zaključkom), ne more iti za takšno podrejenost, da bi v kazenskopravnem smislu lahko predstavljala podlago za obsodilno sodbo za očitano kaznivo dejanje. S trditvami, da zakonski znak ni dokazan zagovornik ne uveljavlja kršitve zakona, ampak uveljavlja nedovoljen razlog, to je zmotno ugotovitev dejanskega stanja.

12. Po oceni zagovornika bi morali biti v vsem obdobju v opisu dejanja navedeni zakonski znaki, ki ustrezajo znakom kaznivega dejanja, ki se očita obsojencu. Ponavljanje nedokazanih izvršitvenih oblik kaznivega dejanja ne izpolnjuje zakonskega znaka kaznivega dejanja „spravljanje oškodovanke v podrejen položaj,“ sploh pa ne v luči ustaljene sodne prakse.

13. Po ustaljeni sodni praksi (npr. sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 194/2009 z dne 3. 9. 2009, I Ips 26929/2010 z dne 18. 4. 2013 ali I Ips 65007/2010 z dne 1. 10. 2015 in druge) je spravljanje v podrejen položaj tudi ravnanje, s katerim izvajalec nasilja spravi žrtev v ponižujoč položaj, ko se žrtev storilcu uklanja, ko postane objekt izvajanja nasilja, ki se mu ne more ali niti ne zna izogniti. Takšen položaj je ustvarjen, ko so pri žrtvah prisotni strah, nemoč, vznemirjanje večje intenzivnosti ter trajanja in praviloma gre za kontinuiteto ravnanja storilca oziroma ponavljajoče se izvršitvene oblike, ki lahko preidejo v vzorec obnašanja v družini. Stališča, ki so povzeta v točki 8 sodbe sodišča druge stopnje, izhajajo iz citiranih odločb Vrhovnega sodišča. V sodbi I Ips 194/2009 je Vrhovno sodišče tudi zapisalo, da je spravljanje v podrejen položaj posledica kaznivega dejanja in mora biti nastanek take posledice, sicer v opisu dejanja zatrjevan oziroma opisan, v kolikor njen nastanek ni razviden že iz samega ravnanja storilca. V obravnavani zadevi takšno ravnanje izhaja iz opisa dejanja, saj je opisano večletno psihično nasilje, zasledovanje, nadziranje in kontrola, grožnje, da bo obsojenec oškodovanko polil z bencinom, jo zažgal, miniral hišo, žalitve, dejstvo, da oškodovanki ponoči ni pustil spati, da je lahko spala le tedaj, ko se je obsojenec odločil, da lahko spi, da jo je zbujal, da ji je sledil, neprestano klical na domač stacionarni telefon ali v službi na službeni telefon, da jo je večkrat udaril, lasal in porival. Zaključek v opisu dejanja pa je, da je takšno večletno ravnanje oškodovanko spravilo v podrejen položaj, saj je bila prestrašena, ogrožena, bala se ga je, omejeval pa ji je tudi njene življenjske aktivnosti. Celoten opis dejanja konkretizira obsojenčeva posamična ravnanja do oškodovanke, večletno kontinuirano nasilno ravnanje tako psihično kot fizično nasilje, grožnje, to je ravnanja, ki so vodila v podrejenost, ko je oškodovanka postala objekt izvajanja nasilja, ki se mu niti ni mogla izogniti in je obsojenec pri njej povzročil prestrašenost, ogroženost in strah, kar vse predstavlja podrejen položaj. Obsojenec je z nasiljem, žalitvami, ogrožanjem varnosti ustvaril položaj, v katerem je bila oškodovanka podrejena, in ga ni bila sposobna odvrniti in je s tem tudi konkretiziran in izpolnjen zakonski znak kaznivega dejanja spravljanja v podrejen položaj (sodba I Ips 26929/2010 z dne 18. 4. 2013). Z navedbami, da dejanje ni dokazano oziroma da ni dokazan zakonski znak kaznivega dejanja spravljanje v podrejen položaj pa zagovornik uveljavlja nedovoljen razlog z zahtevo za varstvo zakonitosti.

14. Prav tako se ni mogoče strinjati z zagovornikom, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na pritožbene navedbe s katerimi je izpodbijal ugotovljeno dejansko stanje, kot je mogoče razbrati iz navedb v zahtevi. Zagovornik povzema del sodbe sodišča druge stopnje, „da nima pomislekov v dokazno oceno izpodbijane sodbe in da so razlogi sodišča prve stopnje logični, življenjsko sprejemljivi, zato se jim sodišče druge stopnje v izogib ponavljanju pridružuje“. Sklicuje se na sodbo Višjega sodišča v Ljubljani II Kp 10797/2014, v kateri je sodišče, ko je ugotovilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, navedlo merila, kaj mora sodba vsebovati, da zadosti standardu obrazložitve iz sedmega odstavka 364. člena ZKP. Zagovornik navaja, da pritožbeno sodišče v citirani sodbi kot bistveno kršitev določb kazenskega postopka ocenjuje tudi zaključek, da je oškodovanka ves čas (pred)kazenskega postopka dogajanje opisovala vsebinsko skladno in je sodišče le „povzelo vsebino izpovedb posameznih prič brez njihovega dokazne ocene, v nadaljevanju pa so navedeni dokazni zaključki, vendar sodišče ni obrazložilo konkretnih razlogov, zakaj določeno dejstvo šteje za dokazano“. Navedbe pritožbenega sodišča v citirani sodbi utemeljujejo obrazložitev o ugotovljeni bistveni kršitvi določb kazenskega postopka v zadevi II Kp 10797/2014.

15. S temi navedbami pa zagovornik ne utemeljuje, da sodba sodišča prve stopnje nima razlogov, in da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na pritožbene navedbe o uveljavljenem pritožbenem razlogu zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Sodišče druge stopnje je v točkah 5 in 6 odgovorilo na pritožbene navedbe, s katerimi je zagovornik izpodbijal dokazno oceno ter verodostojnost oškodovankine izpovedbe in izpovedb prič. Opredelilo se je do pritožbenih navedb in ni le pavšalno pritrdilo sodbi sodišča prve stopnje, ampak je utemeljilo, na podlagi česa pri kontroli sodbe sodišča prve stopnje ugotavlja, da je dejansko stanje ugotovljeno popolno in pravilno. Presodilo je razloge sodbe sodišča prve stopnje o verodostojnosti oškodovankine izpovedbe, kar je povezalo s kontrolo presoje izpovedb zaslišanih prič v sodbi sodišča prve stopnje (oškodovankinega in obsojenčevega sina o priseljevanju matere v spanje na tleh v dnevni sobi, o tem, da ji je obsojenec preprečeval spanec, da je oškodovanko zasledoval, da je priča slišal, da jo je žalil in grozil z bencinom, da bo vse zažgal; priče M., da je njej obsojenec dejal, da bo oškodovanko polil z bencinom in jo zažgal, če jo bo zalotil z drugim moškim, o njegovem vlečenju oškodovanke za lase ter podiranju na tla pa je ta priča izvedela od oškodovanke). Pritožbeno sodišče je pritrdilo razlogom sodbe sodišča prve stopnje, da oškodovankine navedbe in njeno izpovedbo potrjujejo tudi priče P. L., R. M. ter D., S. in L. iz centra za socialno delo ter varne hiše, kamor se je oškodovanka po kritičnem obdobju zatekla. Presodilo je oceno sodišča prve stopnje v sodbi o izvedenskem mnenju in pritrdilo razlogom sodbe, da pri oškodovanki ni lastnosti, ki bi kazale na manipulativnost. Zato ni mogoče pritrditi zagovorniku, da je sodišče le pavšalno odgovarjalo na pritožbene navedbe in da ni opravilo kontrole sodbe sodišča prve stopnje v okviru pritožbenih navedb. Že struktura sodbe sodišča prve stopnje, v kateri je sodišče v točkah 6 do 25 obrazložilo dejanske in pravne zaključke o obsojenčevi krivdi, katerim je pritrdilo drugostopenjsko sodišče, tako pokaže, da zagovornik neutemeljeno trdi, da gre le za neke pavšalne navedbe oziroma da sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih. Z navedbami, s katerimi zagovornik izpodbija verodostojnost oškodovankine izpovedbe, oškodovankinega in obsojenčevega sina, se ne strinja z zaključki, da okoliščina, da je sin stranka v pravdnih postopkih, ki tečejo ali so tekli proti obsojencu v posledici njegovih ravnanj ter razveze, še ne pomeni, da ima sin interes, da v kazenskem postopku obsojenca obremeni po krivem z nestrinjanjem s presojo izpovedb prič K., L. in S. ter nestrinjanjem z odgovorom pritožbenega sodišča na pritožbene navedbe, zagovornik ne uveljavlja kršitev zakona, ampak izpodbija dejansko stanje, česar z vloženim izrednim pravnim sredstvom ni mogoče uveljavljati.

16. Enako velja za navedbe zagovornika s katerimi izpodbija presojo sodišč prve in druge stopnje o strokovnosti in popolnosti izvedenskega mnenja psihiatrinje in o zaključkih sodišč, napravljenih na podlagi izvedenskih mnenj izvedenke ter za nasprotovanje sklepu sodišč, da je obsojenec ravnal naklepno. S trditvami, da iz izvedenskega mnenja izvedenke izhaja, da obsojenec ni ravnal naklepno, zagovornik nasprotuje dejanskim zaključkom pravnomočni sodbi in ne uveljavlja kršitve zakona. Na področje izpodbijanja dejanskega stanja sodi tudi navedba zagovornika, da je sodišče druge stopnje gradilo sklep o podrejenem položaju oškodovanke na ugotovitvah in izpovedbi izvedenke. Zagovornik izpodbija dokazne zaključke in sklep, da je bila oškodovanka v podrejenem položaju, kar je v sodbi ugotovljeno na podlagi presoje celotnega obsojenčevega ravnanja do oškodovanke in tudi ocenjeno v povezavi z izvedenkini ugotovitvami, da je bila oškodovanka v hudem kriznem stanju in omejevana v najožji osebni svobodi, občutljiva in travmatizirana ter pod vtisom izkušenj iz primarne družine, kar ji je dalj časa preprečevalo, da bi se obsojencu uprla. Zagovornik z nasprotovanjem zaključkom sodišč tudi na podlagi presoje izvedenskega mnenja trdi, da dejstva, ki so bila podlaga za uporabo kazenskega zakona, niso pravilno ugotovljena in uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga po določbi drugega odstavka 420. člena ZKP ni dovoljeno uveljavljati.

17. Tudi navedbe v zaključku zahteve, da je z vsebino priloge B-66 mogoče dokazati neverodostojnost oškodovanke, sodijo na področje izpodbijanja dejanskega stanja. Enako velja za trditev, da gre oškodovanki le za finančno izčrpavanje obsojenca, kar izhaja že iz njenega premoženjskopravnega zahtevka med postopkom in predloga oškodovankine pooblaščenke po končanem postopku za izplačilo odškodnine. Trditve „da je sodišče druge stopnje neprepričljivo zavrnilo pritožbene navedbe obrambe v kontradiktornosti vsebine prvostopenjske sodbe, ki ni upoštevala zaključkov izvedenke Tomorijeve glede nebistveno zmanjšane sposobnosti razumevanja in obvladovanja obtožencu in so tudi s tem povezani razlogi popolnoma nejasni“ ni mogoče preizkusiti, saj vložnik svoje trditve ne obrazloži.

18. Zagovornik še navaja, da se je pritožbeno sodišče opredelilo le do odločbe I Kp 16/2011 (točka 9 obrazložitve sodba sodišča druge stopnje). Do drugih judikatov pa se pritožbeno sodišče ni opredelilo. V pritožbi je zagovornik poleg odločbe I Kp 16/2011 citiral še sklep Kp 5/2009 tako kot v zahtevi (ni pa navedel sodišča), da mora iti za trajnejše ravnanje storilca, ki poruši normalne medsebojne odnose v družini tako da ostanejo določeni družinski člani brez topline doma, brez občutka varnosti, da so prestrašeni, oziroma da so zaradi obdolženčevega ravnanja spravljeni v podrejen položaj, ter sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 815/2010, da žrtev postane objekt izvajanja nasilja, ki se mu ne more izogniti in žrtev ne ravna več kot svoboden človek, ampak je še zmeraj podrejena drugemu. Sodišče druge stopnje se res ni izrecno opredelilo do obeh navedenih odločb, vendar je iz obrazložitve razvidno, da je ugotavljalo, da gre za podrejen položaj pri oškodovanki, upoštevaje merila, ki izhajajo iz ustaljene sodne prakse in se tudi ne razlikujejo od stališč, ki jih citira zagovornik iz obeh navedenih judikatov. Dejstvo, da se sodišče ni izrecno opredelilo do obeh citiranih odločb, ne predstavlja kršitve določb prvega odstavka 395. člena ZKP. Opredelilo se je do relevantnih pritožbenih navedb in jih ni prezrlo, zavzelo je stališče, da je tako v opisu dejanja kot v obrazložitvi sodbe opisan in obrazložen zakonski znak spravljanje v podrejen položaj. Kot je bilo že poudarjeno kršitev 395. člena ZKP, ki jo nakazuje zagovornik, pomeni kršitev določbe kazenskega postopka, ki jo je treba po 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP utemeljiti ne le s konkretnimi navedbami, ampak tudi z vplivom kršitve na zakonitost sodbe, česar zagovornik ni storil.

19. Ker kršitve po 1., 2. in 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP niso podane, je Vrhovno sodišče zagovornikovo zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.

20. Odločba o stroških postopka temelji na 98.a členu v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Stroški predstavljajo sodno takso, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju tarifnih številk 7111, 71113 in 7152 Zakona o sodnih taksah ter trajanja in zamotanosti te zadeve in obsojenčevih premoženjskih razmer.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 195, 195/1, 371, 371/2, 372, 372-1.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 191, 191/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.