VSRS Sodba in sklep III Ips 35/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-02-19

Vladimir Balažic (preds.), dr. Mile Dolenc (poroč.), dr. Miodrag Đorđević, Franc Seljak, Tomaž Pavčnik

ničnost letnega poročila - rezervacije - dolgoročne rezervacije - rezerve iz dobička

Rezerve iz dobička so kategorija lastnega kapitala (izražajo lastniško financiranje družbe), medtem ko so rezervacije del dolžniškega kapitala družbe, namenjenega poplačilu upnikov družbe. Dolgoročna rezervacija za kritje stroškov v prihodnosti je lahko obstoječa obveznost in ustreza merilom opredelitve dolga, četudi je treba znesek oceniti in je upnik še neznan.

Ni relevantno, kako bi naj tožena stranka zbrala sredstva, ki jih je morala rezervirati, temveč je pomembna le okoliščina, ali je izpolnila svoje obveznosti, ki so ji naložene s pravnimi predpisi. Če je bila tožena stranka dolžna oblikovati rezervacije, pa tega ni storila oziroma oblikovanje rezervacij ni bilo ustrezno, je to razlog za ugotovitev ničnosti letnega poročila tožene stranke in posledično za ugotovitev ničnosti sklepa skupščine tožene stranke o uporabi bilančnega dobička, ki temelji na ničnem letnem poročilu.

I. Revizija se zavrne v delu, ki zadeva ničnost letnega poročila za leto 2013 in sicer v delu, ki se nanaša na prejemke uprave in zaposlenih po individualnih pogodbah in prejemke članov nadzornega sveta.

II. V ostalem se reviziji ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

III. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku za ugotovitev ničnosti letnega poročila tožene stranke za leto 2013, zavrnilo pa je tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti sklepa skupščine tožene stranke o uporabi bilančnega dobička. Tožeči stranki je naložilo povrnitev pravdnih stroškov tožene stranke.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke. Ugodilo pa je pritožbi tožene stranke in spremenilo sodbo sodišča prve stopnje tako, da je tožbeni zahtevek za ugotovitev ničnosti letnega poročila v celoti zavrnilo. V preostalem je potrdilo odločitev sodišča prve stopnje. Tožeči stranki je naložilo plačilo stroškov pritožbenega postopka tožene stranke.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožeča stranka vlaga revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Vrhovnemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje tako, da pritožbi ugodi in sodbi sodišča druge in prve stopnje spremeni ter tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oziroma podredno razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

4. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila.

6. Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana pred začetkom uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-E (Uradni list RS 10/2017), zato se glede na določbo prvega in tretjega odstavka 125. členaZPP-E v tem revizijskem postopku uporabljajo pravila Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), veljavna pred uveljavitvijo novele ZPP-E.

7. Tožnica je lastnica infrastrukture, na kateri tožena stranka na podlagi koncesijske pogodbe z dne 14. 6. 2010 opravlja javno gospodarsko službo odlaganja ostankov predelave ali odstranjevanja komunalnih odpadkov, čeprav nima okoljevarstvenega dovoljenja za obratovanje odlagališča odpadkov. Tožnica je njen delničar.

8. Tožena stranka je pripravila kalkulacijo v zvezi s stroški zapiranja odlagališča in v letu 2013 oblikovala rezervacijo sredstev za ta namen v višini 1.690.277,00 EUR. Od tega zneska je bilo 1.650.000,00 EUR sredstev prenesenih iz kratkoročnih obveznosti za okoljsko dajatev na dolgoročno obveznost za finančno jamstvo. Gre za neporabljena sredstva okoljske dajatve.

9. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da so predpisi natančno določali oblikovanje cene javne storitve, elemente cene in njeno strukturo. Še posebej sodišče prve stopnje je svojo odločitev oprlo na ugotovitev, da je bila s predpisi nedvomno določena obveznost (v okviru cene) zagotavljati oziroma rezervirati in ločeno evidentirati sredstva za pokritje stroškov, ki bodo v prihodnosti potrebni za zapiranje odlagališča. Pojasnilo je, da se morajo sredstva za stroške zapiranja odlagališča in opisana jamstva, ki bodo v prihodnosti zagotovo aktivirana, zbirati skozi daljše časovno obdobje in morajo biti nekje rezervirana.

10. V nadaljevanju je sodišče prve stopnje pojasnilo, da vendarle predpisi v zvezi z oblikovanjem in sprejemanjem cene javne storitve ne določajo le obveznosti upravljavca odlagališča, temveč tudi obveznosti občine in pristojnih občinskih organov. Pri tem je kot pomembno štelo, da je tožnica ceno storitve nazadnje potrdila pred več kot desetletjem. Posledično je odločilo, da tožena stranka ni bila dolžna oblikovati rezervacij, sploh pa ne v breme preteklih dobičkov, o katerih je skupščina že odločala. Sklicevalo se je tudi na mnenje izvedenk, da rezervacij na ta način niti ni mogoče vzpostaviti. Sodišče prve stopnje je torej odločilo, da letno poročilo tožene stranke za leto 2013 ni nično, četudi niso bile (v zadostnem obsegu) oblikovane rezervacije za stroške zapiranja in po zaprtju odlagališča v breme dobička iz preteklih let.

11. Sodišče druge stopnje je pritrdilo bistvenim stališčem sodišča prve stopnje in v obrazložitvi pojasnilo, da tožena stranka ni bila zavezana k oblikovanju rezervacij za stroške zaprtja in po zaprtju odlagališča, saj gre v tem primeru za druge rezerve iz dobička – prostovoljne rezerve, ki jih družba ni dolžna oblikovati.

12. Tožeča stranka z revizijo uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava, zaradi česar naj bi bilo na obeh stopnjah dejansko stanje nepravilno ugotovljeno. Sodišče druge stopnje naj bi sredstva iz naslova finančnega jamstva za zaprtje in sanacijo odlagališča nepravilno označilo za prostovoljne rezerve, s katerimi naj bi družba lahko prostovoljno razpolagala. V reviziji navaja, da gre pri teh sredstvih za prisilne rezervacije, ki jih ni dopustno izplačati kot dobiček. Revidentka tako graja neupoštevanje predpisov, ki so toženi stranki nalagali zbiranje sredstev za zaprtje in sanacijo odlagališča in s tem povezano oblikovanje rezervacij. Tudi izvedenka je ugotovila, da tožena stranka teh svojih dolžnosti ni izpolnila, zato tožeča stranka meni, da bi morali sodišči prve in druge stopnje ugoditi tožbenemu zahtevku.

Pravna podlaga za odločanje o tožbenem zahtevku

13. Na podlagi Zakona o varstvu okolja (ZVO-1) je Vlada Republike Slovenije določila stopnje zmanjševanja onesnaževanja okolja in s tem povezane ukrepe (tretji odstavek 17. člena), pravila ravnanja in druge pogoje ravnanja z odpadki, ki se med drugim nanašajo na zmanjševanje nastajanja odpadkov in njihove škodljivosti za okolje (peti odstavek 20. člena), in podrobneje predpisala metodologijo za oblikovanje cen, oskrbovalne standarde in tehnične, vzdrževalne, organizacijske ter druge ukrepe in normative za opravljanje javnih služb (tretji odstavek 149. člena). Navedene obveznosti je izpolnila z zagotovitvijo izdaje vrste predpisov,

na podlagi katerih sta sodišči prve in druge stopnje ugotovili naslednje: tožena stranka je upravljavka odlagališča odpadkov, ki ga je dolžna upravljati med gradnjo, odlaganjem odpadkov, izvedbo zapiralnih del na odlagališču in po njegovem zaprtju.

Upravljavec je tudi po poteku okoljevarstvenega dovoljenja in v fazi zapiranja odlagališča zavezan k spoštovanju in izvajanju vseh predpisanih ukrepov v zvezi s tem odlagališčem.

Cene storitev javnih služb so morali oblikovati izvajalci javnih služb kot del poslovnega načrta, lokalna skupnost pa je podala soglasje k poslovnemu načrtu z vključeno kalkulacijo.

Podobno skladno s poznejšim predpisom ceno posamezne storitve predlaga izvajalec z elaboratom in jo predloži pristojnemu občinskemu organu v potrditev.

Če kljub ustrezno izvedenim postopkom potrjena cena ne ustreza obračunski ceni opravljenih storitev (pozneje se izkaže, da potrjena cena ne ustreza dejanskemu obsegu načrtovane količine opravljenih storitev, načrtovanim stroškom in prihodkom), mora izvajalec javne službe pri razhajanju za 10 % in več pripraviti nov elaborat in ceno predložiti pristojnemu občinskemu organu v potrditev.

S plačilom, ki ga upravljavec odlagališča zaračunava za odlaganje odpadkov, morajo biti kriti vsi stroški, povezani z gradnjo in obratovanjem odlagališča, finančnim zavarovanjem ter predvideni stroški zapiranja odlagališča in stroški za izvedbo ukrepov varstva okolja po zaprtju za obdobje najmanj 30 let.

Upravljavec odlagališča za nevarne ali nenevarne odpadke mora zagotavljati finančno jamstvo za izvedbo ukrepov varstva okolja, določenih v okoljevarstvenem dovoljenju, za ves čas med obratovanjem, zapiranjem in po zaprtju odlagališča.

Kot finančno jamstvo je bila predvidena zagotovitev bančne garancije, zavarovalne police ali namenskega depozita, upravičenec do sredstva zavarovanja pa je bilo pristojno ministrstvo.

14. Na revizijski ravni je ostalo sporno, ali je morala tožena stranka kot izvajalec gospodarske javne službe oblikovati rezervacije za stroške, ki bodo nastali v času zapiranja odlagališča odpadkov in zaradi varstva okolja po zaprtju odlagališča, četudi ti stroški niso bili zajeti v ceni storitve gospodarske javne službe in zato v zvezi s tem ni pridobivala zadostnih prihodkov. Če bi se ugotovilo, da je bila tožena stranka dolžna oblikovati rezervacije, pa tega ni storila oziroma oblikovanje rezervacij ni bilo ustrezno, je namreč to razlog za ugoditev tožbenemu zahtevku na ugotovitev ničnosti letnega poročila tožene stranke za leto 2013 (prva alineja prvega odstavka 401. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1)) in posledično za ugoditev zahtevku za ugotovitev ničnosti sklepa skupščine tožene stranke o uporabi bilančnega dobička, ki temelji na ničnem letnem poročilu (tretja alineja 390. člena ZGD-1).

15. Stališče sodišča druge stopnje, da tožena stranka ni bila zavezana k oblikovanju rezervacij za stroške zaprtja in po zaprtju odlagališča, saj naj bi šlo v tem primeru za druge rezerve iz dobička – prostovoljne rezerve, je napačno. Pojma rezervacij in rezerv iz dobička – „prostovoljnih rezerv“, kot jih poimenuje pritožbeno sodišče – je treba razlikovati. Tudi oblikovanje in sproščanje rezerv iz dobička je le redko povsem „prostovoljno“ (prim. 64. člen ZGD-1). Rezerve iz dobička so kategorija lastnega kapitala (izražajo lastniško financiranje družbe), medtem ko so rezervacije del dolžniškega kapitala družbe, namenjenega poplačilu upnikov družbe. Dolgoročna rezervacija za kritje stroškov v prihodnosti je lahko obstoječa obveznost in ustreza merilom opredelitve dolga, četudi je treba znesek oceniti in je upnik še neznan.

Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem torej pravilno zaključilo, da bi bilo treba za sredstva za stroške zapiranja odlagališča in po njegovem zaprtju oblikovati rezervacije (in ne rezerve iz dobička). Vendar pa je napačno zaključilo, da teh sredstev tožena stranka ni bila dolžna rezervirati, ker jih tudi ni zbrala s prihodki iz opravljanja javne službe (ker niso bili zajeti v potrjeni ceni). Za odločitev v tej zadevi ni relevantno, kako bi naj tožena stranka zbrala sredstva, ki jih je morala rezervirati za zapiranje odlagališča in stroške po njegovem zaprtju. Pomembna je le okoliščina, ali je bila upravljavka odlagališča in ali je v tej vlogi izpolnila svoje obveznosti, ki so ji naložene s pravnimi predpisi. Če sredstev ni zbirala, ker tožnica ni sledila ustrezno pripravljenemu elaboratu in ni potrdila nove cene, bi morala svojo dolžnost oblikovanja rezervacij za sporne stroške izpolniti iz drugih virov – iz prihodkov na podlagi drugih storitev, ki jih je opravljala. S tem bi sicer utrpela izgubo, a bi lahko zaradi opustitve ukrepov občine, zaradi katerih jo je utrpela, zahtevala povrnitev škode.

16. V tem postopku je ključna ugotovitev, da pravni predpisi določajo obveznost zbiranja sredstev za stroške zapiranja odlagališč v javnem interesu, zaradi varstva okolja. Sredstva iz ustreznih rezervacij, ki so del dolžniškega financiranja družbe, se zato v nobenem primeru ne sme izplačati delničarjem. Pri obravnavanju dolžniškega in lastniškega kapitala družbe gre za temeljna vprašanja, povezana s pravom kapitalskih družb. Delničarjem se namreč ne sme izplačati premoženja družbe, ki je namenjeno izpolnjevanju obveznosti družbe. Če želi družba izplačati dividende, mora najprej zagotoviti, da ji po izplačilu dividend ostaja toliko premoženja, da lahko z njim poplača vse obstoječe dolgove (vključno z rezervacijami) in zapolni znesek osnovnega kapitala ter ostalih obveznih postavk kapitala. Če tega ne zmore, je vsakršno izplačilo delničarjem nezakonito (prvi odstavek 227. in osmi odstavek 230. člena ZGD-1). Tožena stranka bi torej morala izpolniti svoje dolžnosti in ustrezno oblikovati rezervacije ter bi smela dividende izplačati šele v primeru presežka nad dolžniškim kapitalom in osnovnim kapitalom.

17. Vrhovno sodišče je tako ugotovilo, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno uporabili materialno pravo, vendar niso izpolnjeni pogoji, da bi lahko revizijsko sodišče samo odločilo v tej zadevi. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava je namreč dejansko stanje ostalo nepopolno ugotovljeno. Ker sta sodišči prve in druge stopnje napačno odločili, da tožena stranka v konkretnem primeru ni bila dolžna oblikovati rezervacij za stroške zapiranja odlagališča in po njegovem zaprtju, ni povsem jasno, ali je tožena stranka oblikovala rezervacije v višini 1.650.000,00 EUR oziroma 1.690.277,00 EUR, ali jih je oblikovala za te namene in iz ustreznih sredstev; prav tako ni jasno, ali bi morala oblikovati še dodatnih 1.103.600,00 EUR oziroma 790.000,00 EUR rezervacij. Vse to bo treba ugotoviti v ponovljenem sojenju. Zato je Vrhovno sodišče reviziji v II. točki izreka ugodilo in razveljavilo sodbi sodišč prve in druge stopnje ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP).

18. Revizija ne vsebuje konkretizirane graje I. točke izpodbijane sodbe (zadeva prejemke uprave in zaposlenih po individualnih pogodbah in prejemkih nadzornega sveta). V tem delu je bilo zato treba revizijo zavrniti (378. člen ZPP).

19. Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbi tretjega odstavka165. člena ZPP.

S tega področja sta bila tudi pri tožeči stranki sprejeta dva predpisa: Odlok o koncesijah na področju ravnanja z odpadki v Mestni občini Nova Gorica (Uradni list 58/2009) in Pravilnik o načinu obračunavanja stroškov, povezanih z izvajanjem javnih služb zbiranja in prevoza komunalnih odpadkov ter z obdelavo in odlaganjem ostankov predelave ali odstranjevanjem komunalnih odpadkov ter o tarifi na območju Mestne občine Nova Gorica (Uradni list 57/2009).

18. točka 2. člena Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (Uradni list 32/2006); 18. točka 2. člena Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (Uradni list 61/2011); 28. točka 3. člena Uredbe o odlagališčih odpadkov (Uradni list 10/2014).

Četrti odstavek 56. člena Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (Uradni list 32/2006); prvi in četrti odstavek 51. člena Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (Uradni list 61/2011); peti odstavek 52. člena in šesti odstavek 53. člena Uredbe o odlagališčih odpadkov (Uradni list 10/2014).

1. in 11. člen Pravilnika o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (Uradni list 63/2009).

Peti odstavek 5. člena Uredbe o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (Uradni list 87/2012).

Tretji odstavek 6. člena uredbe, navedene v prejšnji opombi.

Tretji odstavek 23. člena Pravilnika o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (Uradni list 63/2009); šesti odstavek 22. člena Uredbe o metodologiji za oblikovanje cen storitev obveznih občinskih gospodarskih javnih služb varstva okolja (Uradni list 87/2012). V tožničinem pravilniku (glej opombo 1) je bilo prav tako določeno, da cena storitve zajema tudi stroške zapiranja odlagališča, pri čemer sklep o višini cen storitev javne službe sprejme mestni svet občine na predlog izvajalca javne službe.

Prvi odstavek 41. člena Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (61/2011). Glej tudi 45. člen Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (Uradni list 32/2006) in 42. člen Uredbe o odlagališčih odpadkov (Uradni list 10/2014).

Drugi odstavek 41. člena Uredbe o odlaganju odpadkov na odlagališčih (61/2011).

Dr. Marijan Kocbek v Dr. Šime Ivanjko, Dr. Marijan Kocbek, Dr. Saša Prelič, Korporacijsko pravo, Pravni položaj gospodarskih subjektov, Druga, dopolnjena in predelana izdaja, Univerza v Maribor, Pravna fakulteta, GV Založba, Ljubljana, 2009, str. 254.

VSRS Sklep I Up 358/2014 z dne 3. 2. 2016. Vrhovno sodišče je pojasnilo, da lahko izvajalec svoj interes po spremenjeni ceni izvajanja storitve uresniči le preko določb koncesijske pogodbe oziroma lahko zahteva povračilo škode, ki mu je nastala zaradi nezakonitega ravnanja občine. Pri tem navede prav primer opustitve izvedbe postopka potrjevanja cene izvajanja storitve obvezne občinske gospodarske javne službe (12. točka sklepa).

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 64, 227, 227/1, 230, 230/8, 390, 390-3, 401, 401/1-1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.