VSRS Sodba in sklep II Ips 322/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-28

Jan Zobec (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO

navidezna pogodba (simulirana pogodba) - neobstoječa pogodba - prodajna pogodba - darilna pogodba - veljavnost darilne pogodbe - realizacija pogodbe - delna ničnost pogodbe - kupnina - zmotna uporaba materialnega prava

Simulirana prodajna pogodba in dejanska darilna pogodba se v obravnavanem primeru prekrivata glede prenosa lastninske pravice na nepremičninah, plačilo kupnine kot nasprotno izpolnitveno ravnanje pa je bilo simulirano. Brez učinkov (in ne nična) so zato samo tista določila sporne prodajne pogodbe, v katerih se zapisana izjava ne ujema z voljo pogodbenih strank, to pa so le določila o kupnini kot bistveni sestavini prodajne pogodbe.

I. Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se pritožbi tožencev ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se:

- zahtevek za ugotovitev ničnosti prodajne pogodbe zavrne;

- ugotovi, da so določbe prodajne pogodbe o kupnini brez pravnega učinka;

- v ostalem delu zavrne zahtevek za ugotovitev, da je prodajna pogodba brez pravnega učinka;

b) v II. in III. točka izreka pa tako, da se odločitev o zahtevku izbrisne tožbe razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Zahtevki in odločitev sodišč nižjih stopenj

1. Tožnik je zoper toženca uveljavljal zahtevek za ugotovitev, da je brez pravnega učinka oziroma nična prodajna pogodba za stanovanje in garažo, ugotovitev neveljavnosti vknjižbe in vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja, ter zahtevek za plačilo 56.000,00 EUR. Utemeljeval ga je s trditvami, da je šlo za navidezno pogodbo; nepremičnini je v resnici želel podariti tožencema, vendar niso želeli plačati visokih davkov. V tožbi je tudi navedel, da v primeru, da bo sodišče ocenilo, da navidezna prodajna pogodba izpolnjuje pogoje za veljavno darilno pogodbo, postavlja podredne zahtevke za preklic in vračilo darila zaradi velike nehvaležnosti. Postavil je prvi podredni zahtevek za ugotovitev, da je bila omenjena prodajna pogodba navidezna prodajna pogodba, ki prikriva darilno pogodbo, da slednjo zaradi hude nehvaležnosti preklicuje in je s tem razvezana, ter zahtevek za izstavitev ustrezne zemljiškoknjižne listine. Drugi podredni zahtevek je bil v prvem delu enak prvemu podrednemu zahtevku, le da je tožnik namesto izstavitve zemljiškoknjižne listine uveljavljal ugotovitev neveljavnosti vknjižbe in vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja.

2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je nična oziroma brez pravnega učinka prodajna pogodba, ki so jo 14. 2. 2011 sklenili tožnik kot prodajalec in toženca kot kupca za nepremičnino z ID znakom 172-1 v naravi garsonjero na A., in ID znakom 172-2, v naravi garažo na B., za kupnino 82.000,00 EUR (I. točka izreka). Ugotovilo je, da je vknjižba lastninske pravice na navedenih nepremičninah na prvega toženca in drugo toženko, vsakega do ½, neveljavna, ter dovolilo vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja tako, da se na nepremičninah ponovno vknjiži lastninska pravica tožnika (II. in III. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek za nerazdelno plačilo 56.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka). Odločilo je, da vsaka stranka nosi svoje stroške pravdnega postopka (V. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožencev zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da toženca sama krijeta svoje stroške pritožbenega postopka.

4. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili:

— tožnik je starejši gospod brez bližnjih sorodnikov, s tožencema so se spoznali preko matere druge toženke, ki je pred tem skrbela za sestro tožnika, kasneje pa tudi zanj;

— pravdne stranke so bile v tesnih osebnih odnosih, tožnik je že tudi denarno obdaril toženca;

— 14. 2. 2011 je bila med pravdnimi strankami podpisana prodajna pogodba za sporni nepremičnini, na podlagi katere je bila lastninska pravica prenesena na toženca;

— kupnino za sklenjeno prodajno pogodbo je zagotovil tožnik sam;

— tožnik je v resnici želel stanovanje tožencema podariti, s sklenitvijo prodajne pogodbe pa so se želeli izogniti visoki davčni stopnji, ki velja za druge obdarjence, ki niso družinski člani darovalca;

— tožnik ni dokazal, da naj bi mu toženca 6. 3. 2013 odtujila 56.000,00 EUR iz rdeče škatle v njegovem stanovanju.

5. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je šlo pri sklenitvi prodajne pogodbe za simulirani pravni posel, ki prikriva darilno pogodbo z namenom, da bi se v korist tožencev izigrali prisilni predpisi. Ker gre za simulirani pravni posel, je prodajna pogodba nična po prvem odstavku 50. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Pogoji za veljavnost darilne pogodbe niso podani, ker kljub temu, da je tožnik imel željo za njeno sklenitev, toženca te volje nista imela, saj nista želela prevzeti davčnih obveznosti, povezanih s tako pogodbo. Toženca sta želela skleniti pravni posel, na podlagi katerega bi bila upravičena do nepremičnin tožnika, ne da bi bila dolžna prevzeti primerno nasprotno obveznost iz takega posla. Sodišče take kršitve moralnih in prisilnih norm ne more sankcionirati drugače kot z ničnostjo pogodbe, saj bi v nasprotnem primeru nudilo pravno varstvo nemoralnim in nezakonitim ravnanjem.

6. Sodišče druge stopnje je pritrdilo sodišču prve stopnje, da toženca nista imela volje skleniti darilne pogodbe, saj nista želela prevzeti davčnih obveznosti, kot so predpisane pri tej. Poudarilo je, da toženca v pritožbi ne nasprotujeta ugotovitvam, da prave in resnične volje za sklenitev darilne pogodbe nista imela. Zato je pravilna presoja, da pogoji za veljavnost prikrite pogodbe niso izpolnjeni, zaradi ničnosti zavezovalnega pravnega posla pa je utemeljen tudi zahtevek po izbrisni tožbi.

7. Toženca sta zoper navedeno sodbo vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in kršitve materialnega prava. Poudarjata pomen navidezne pogodbe in da ta ne ustvarja pravnih učinkov med strankama. Zmoten naj bi bil zaključek sodišča, da zato, ker je izogibanje davčnim predpisom nemoralno, protipravno in kaznivo, prikriti pravni posel ne more biti veljaven. Če naj bi bil prikriti pravni posel sklenjen zaradi določenega nagiba (izogibanja davkom), potem naj bi bilo toliko bolj gotovo, da je imela stranka tudi resnično voljo za sklenitev prikritega pravnega posla. Na davčnem področju naj bi se takšni posli obravnavali po 74. členu Zakona o davčnem postopku; upoštevno pravno razmerje je prikriti pravni posel, ki sta ga stranki želeli prikriti s sklenitvijo navideznega pravnega posla in se s tem izogniti obdavčenju prikritega pravnega posla (sklep X Ips 275/2014). Plačilo davka naj ne bi bil civilni pravni pogoj za veljavnost pravnega posla ali bistvena sestavina pravnega posla, temveč njegova javna posledica. Zato naj bi bilo zmotno stališče sodišč, da pravdne stranke niso imele volje skleniti darilne pogodbe, ker niso želele prevzeti vseh obveznosti in posledic, t. j. davčnih posledic. Prikriti pravni posel naj zato ne bi bil nemoralen in ničen; to bi lahko kvečjemu veljalo za navidezni pravni posel. Sodišče prve stopnje naj bi ugotovilo, da pravdne stranke zaradi izogibanja davkom niso imele namena skleniti niti darilne pogodbe, kar je zmotno in v nasprotju s predhodno ugotovitvijo, da je prodajna pogodba prikrivala darilno pogodbo (kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Opredelita, kaj je darilna pogodba in da je očitno, da naj bi toženca imela namen pridobiti lastninsko pravico na predmetnih nepremičninah. Njuno zatrjevanje o sklenitvi prodajne pogodbe naj bi bil odraz načela kontradiktornosti, na koncu pa naj bi na podlagi vseh dokazov presodilo sodišče, zato naj to ne bi mogel biti razlog za neobstoj darilne pogodbe. Sodišče prve stopnje naj se ne bi niti spuščalo v ugotavljanje volje pravdnih strank glede darilne pogodbe, kot jo je zatrjeval tožnik. Odločitev je zato napačna, glede na postavljene podredne zahtevke pa bi moralo sodišče odločiti še o njih in jih zavrniti. Toženca naj bi večji del postopka nastopala brez kvalificiranega pooblaščenca, zato naj bi ju bilo sodišče na podlagi 12. člena ZPP dolžno opozoriti na njune procesne pravice, pa tudi ravnati skladno z 285. členom ZPP. Ker naj sodišče prve stopnje tožencev ne bi v zadostni meri opozorilo na posledice izostankov, načina postavljanja ustrezne trditvene podlage in na možnost odgovora na spremenjeno tožbo, naj bi bila podana kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

8. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena tožniku, ki je v odgovoru nanjo predlagal njeno zavrnitev. Zatrjevane kršitve določb 12. člena in 285. člena ZPP naj bi bile revizijske novote. Poudarja, da sta se toženca šele v reviziji prvič opredelila o tem, da je bila sklenjena darilna pogodba. Ugotavljanje pogodbene volje glede sklenitve darilne pogodbe naj bi bila stvar dejanskega stanja. Sklicuje se na odločbo VSL II Cp 2576/16 in poudarja, da bi bila darilna pogodba lahko veljavna, vendar naj bi se to nanašalo le na zavezovalni pravni posel, zaradi zahtevane kavzalnosti pa razpolagalnega pravnega posla ne more nadomestiti navidezno dovoljenje na podlagi prodajne pogodbe.

10. Zatrjevanih kršitev določb 12. in 285. člena ZPP ni mogoče upoštevati, saj sta v reviziji izpostavljeni prvič. Toženca ju v pritožbi nista uveljavljala, sodišče druge stopnje pa nanju tudi ne pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Z revizijo se izpodbija drugostopenjska sodba, zato v njej ni mogoče uveljavljati okoliščin zunaj meja pritožbenega preizkusa (350. člen ZPP). To pomeni t. i. preskakovanje pravnih sredstev in je zato neupoštevno.

11. Vrhovno sodišče je že pojasnilo, da pri navidezni pogodbi soglasje volj ni usmerjeno v nastanek pogodbenega razmerja, ampak v nastanek zunanjega videza pogodbe; resnični konsenz volj za sklenitev take, navzven prikazane (s soglasjem pogodbenih strank, torej zavestno, zgolj zaigrane, navidezne) pogodbe ni podan. Zato taka (navidezna, simulirana) pogodba v resnici sploh ni sklenjena (15. člen OZ), ni nastala oziroma je neobstoječa (in ne nična

). OZ v prvem odstavku 50. člena določa, da navidezna pogodba med pogodbenima strankama nima učinka;

to sicer velja tudi za nične pogodbe, ki se od neobstoječih razlikujejo po tem, da so nastale, a niso veljavne.

Pogosto stranki poskušata z navidezno pogodbo prikriti neko drugo (prikrito, disimulirano) pogodbo in se na ta način ogniti njenim določenim pravnim posledicam. Tudi v takem primeru in ne glede na nagib, ki je vodil k njeni sklenitvi, je navidezna pogodba neobstoječa.

Bistveno je, ali je veljavna pogodba, ki jo navidezna pogodba prikriva (drugi odstavek 50. člena OZ). Sodišči nižjih stopenj sta v obravnavanem primeru ugotovili, da je bila prodajna pogodba sklenjena zgolj navidezno, v nadaljevanju pa sta preverjali veljavnost prikrite darilne pogodbe. Ocenili sta, da ta ni veljavna, saj toženca nista imela prave volje za njeno sklenitev, ker nista želela prevzeti vseh z njo povezanih obveznosti in posledic, predvsem davčnih obveznosti.

12. Revidenta utemeljeno opozarjata na materialnopravno zmotnost take ocene. Glede na naziranje v odgovoru v reviziji, da gre pri tem zgolj za vprašanje pravilne ugotovitve dejanskega stanja, je treba poudariti, da je vprašanje, kakšna je bila dejanska volja strank, dejansko vprašanje, sklep, ki ga iz tako ugotovljene volje napravi sodišče, pa pomeni uporabo prava.

Za slednje gre tudi v konkretnem primeru. Opozoriti velja, da je pri darilni pogodbi enako kot pri prodajni pogodbi tipično izpolnitveno ravnanje prenos lastninske pravice na stvari (435. in 533. člen OZ). Obe omenjeni pogodbi sta dvostranska pravna posla, kar pri darilni pogodbi pomeni, da mora podano soglasje obdarjenca, ki sicer s tem ne prevzema nobene obveznosti, temveč le pravico (primerjaj 533. člen OZ). Darilna in prodajna pogodba se razlikujeta po njuni podlagi. Kavza prodaje je prejem nasprotne izpolnitve, pri darilni pogodbi pa darovalec v zameno za izpolnitev obveznosti ne prejme nobene nasprotne izpolnitve obdarjenca.

13. Iz dejanskih okoliščin, ki sta jih ugotovili sodišči nižjih stopenj, in sicer, da toženca za nepremičnini nista plačali nič, da so se stranke s sklenitvijo navidezne prodajne pogodbe želele izogniti višji obdavčitvi darilne pogodbe in da sta toženca nepremičnini sprejela, izhaja, da je bila volja strank usmerjena v neodplačen prenos lastninske pravice, kar (ob podani darilni kavzi) ustreza darilni pogodbi. Dejstvo, da toženca nista želela plačati davka v višini, ki velja za darilno pogodbo, pri tej oceni ni pomembno. Toženca v reviziji pravilno opozarjata, da plačilo davka ni predpostavka za sklenitev in veljavnost takega pravnega posla. Gre za javnopravno obveznost, ki nastane neodvisno od volje strank. Ta nastane po sklenitvi darilne pogodbe, na samo veljavnost sklenjene pogodbe pa ne vpliva.

14. Pravilna presoja ugotovljenih dejstev po oceni Vrhovnega sodišča narekuje presojo, da je navidezna prodajna pogodba prikrivala veljavno darilno pogodbo. Ta sicer ni bila sklenjena v pisni obliki, vendar je bila izpolnjena (primerjaj 58. člen OZ).

Simulirana prodajna pogodba in dejanska darilna pogodba se v obravnavanem primeru prekrivata glede prenosa lastninske pravice na nepremičninah, plačilo kupnine kot nasprotno izpolnitveno ravnanje pa je bilo simulirano. Brez učinkov (in ne nična, kot je pojasnjeno v 11. točki te obrazložitve) so zato samo tista določila sporne prodajne pogodbe, v katerih se zapisana izjava ne ujema z voljo pogodbenih strank, to pa so le določila o kupnini kot bistveni sestavini prodajne pogodbe.

Napačna je zato odločitev sodišč nižjih stopenj, da je brez učinkov oziroma nična celotna prodajna pogodba, posledično pa tudi ugoditev zahtevku izbrisne tožbe. Ob pravilni uporabi materialnega prava je zato Vrhovno sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje spremenilo tako, da je zahtevek za ugotovitev ničnosti prodajne pogodbe zavrnilo, ugotovilo je, da so v prodajni pogodbi brez učinkov zgolj določila o kupnini, odločitev o zahtevku izbrisne tožbe pa je razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (380. člen ZPP). Ob pravilni oceni, da je bila veljavno sklenjena disimulirana darilna pogodba, je treba v nadaljnjem sojenju odločiti še o zahtevkih za ugotovitev, da prodajna pogodba prikriva darilno (o čemer je bilo že odločeno kot o predhodnem vprašanju v zvezi s primarnim zahtevkom, a brez učinka pravnomočnosti) in za preklic darilne pogodbe ter z njim povezanimi dajatvenimi zahtevki. Te zahtevke je tožnik, kot je razumeti njegove trditve, uveljavljal podredno zahtevku izbrisne tožbe.

15. Na podlagi tretjega odstavka 165. člena ZPP je Vrhovno sodišče odločitev o revizijskih stroških pridržalo za končno odločbo.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 121/2010 z dne 25. 1. 2018, 10. do 13. točko.

Primerjaj odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 121/2010 z dne 25. 1. 2018 in II Ips 96/2018 z dne 19. 7. 2018.

Kar Vrhovno sodišče pojasnjuje glede na pogosto prakso, po kateri tožniki s tožbami zahtevajo le ugotovitev ničnosti navideznih pogodb. V večini zadev, v katerih je Vrhovno sodišče sprejelo presojo o ničnosti, je tako odločilo zato, ker so bili pravni posli, prikriti z navideznimi pogodbami, nični (npr. zaradi poskusa prikrajšanja tretjih oseb), ko ni bilo tako, pa v izrek o ničnosti zahtevka ni poseglo. Konkreten primer pa je specifičen, saj je tožnik za razliko od omenjenih primerov postavil tožbeni zahtevek, naj se ugotovi, da je sporna pogodba nična oziroma brez pravnih učinkov, in se je Vrhovno sodišče moralo opredeliti do razlik med obema pravnima položajema.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 96/2018 z dne 19. 7. 2018.

Prim. F. Testen, Razlikovanje pravnih in dejanskih vprašanj pri razlagi pogodb, III. Dnevi civilnega prava, Zbornik Inštituta za primerjalno pravo pri Pravni Fakulteti v Ljubljani, Ljubljana 2005, str. 74.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 174/2017 z dne 10. 8. 2017.

Sklicevanje (v odgovoru na revizijo) v tej zvezi na stališča, zavzeta v odločbi VSL II Cp 2576/16, je neutemeljeno, saj so bila kot materialnopravno zmotna zavrnjena z odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 174/2017 z dne 10. 8. 2017.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 174/2017 z dne 10. 8. 2017.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 15, 50, 58, 435, 533

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 380, 380/1, 380/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.