VSRS Sklep II Ips 25/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-05-30

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel

sosedsko pravo - okrnitev pogleda/razgleda - imisije - krajevno običajna meja imisij - zmanjšanje vrednosti nepremičnine - odškodnina - praktična konkordanca - splošno koristna dejavnost - dopuščena revizija

Tožnika v tej pravdi zahtevata plačilo odškodnine za premoženjsko škodo. Ta naj bi jima nastala z okrnitvijo razgleda. Pred gradnjo blokov sta imela pogled na veduto Novega mesta, ki jo objema meander reke Krke. Sedaj tega razgleda več nimata, njuna nepremičnina pa je zaradi tega manj vredna.

Nižji sodišči sta odločitev utemeljili na pravni podlagi iz tretjega odstavka 133. člena OZ. Ta določa, da je v primeru, če nastane škoda pri opravljanju splošno koristne dejavnosti, za katero je dal dovoljenje pristojni organ, mogoče zahtevati samo povrnitev škode, ki presega običajne meje.

V konkretnem primeru glede okrnitve razgleda pravni standard preseganja običajne meje ni bil materialnopravno pravilno zapolnjen že zato, ker sta nižji sodišči merilo preseganja običajnih mej vtkali v napačno materialnopravno pravilo.

Česar nižji sodišči nista storili, a bi morali, je uravnotežiti lastninski pravici pravdnih strank z metodo praktične konkordance. Šele če bi uporaba te metode dala odgovor, da je bilo v lastninsko pravico tožeče stranke (zaradi uresničevanja lastninske pravice tožene stranke) poseženo prekomerno (nesorazmerno), bi šlo za protipravnost posega, kar je – ker pač ne gre za položaj iz tretjega odstavka 133. člena OZ, osrednjega pomena.

Reviziji se ugodi, izpodbijani sodbi (skupaj s popravnima sklepoma) se razveljavita ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

1. Tožnika v tej pravdi zahtevata plačilo odškodnine za premoženjsko škodo. Ta naj bi jima nastala z okrnitvijo razgleda. Pred gradnjo blokov sta imela pogled na veduto A., ki jo objema meander reke Krke. Sedaj tega razgleda več nimata, njuna nepremičnina pa je zaradi tega manj vredna.

2. Sodišče prve stopnje je toženko obsodilo naj tožnikoma plača 25.414,00 EUR odškodnine z obrestmi, za kolikor se je zaradi novogradnje zmanjšala vrednost njune nepremičnine.

3. Sodišče druge stopnje je toženkino pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Nižji sodišči sta odločitev utemeljili na pravni podlagi iz tretjega odstavka 133. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Ta določa, da je v primeru, če nastane škoda pri opravljanju splošno koristne dejavnosti, za katero je dal dovoljenje pristojni organ, mogoče zahtevati samo povrnitev škode, ki presega običajne meje.

4. Tožnika sta lastnika hiše, ki jo je odlikoval čudovit razgled na veduto A. ter rečni rokav Krke. Tožena stranka je nasproti hiše tožnikov in na breg reke Krke (kjer je bil prej zanemarjen, a nizek industrijski objekt) postavila stanovanjske novogradnje. Te novogradnje so prej naveden razgled zastrle. Namesto slikovitega pejsaža se skozi okna tožnikov sedaj vidi hiše na nasprotni strani ulice. Vrednost nepremičnine tožnikov, ki je pred okrnitvijo razgleda znašala 169.414,00 EUR, je zaradi gradnje blokov zmanjšana na 144.000,00 EUR. Sporni stanovanjski bloki so bili v prostor umeščeni skladno s prostorskimi in prostorskoizvedbenimi akti ter zgrajeni skladno z gradbenim dovoljenjem.

5. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sklepom II DoR 205/2018 z dne 18. 10. 2018 dopustilo revizijo toženke, in sicer glede vprašanja, ali je v konkretnem primeru glede okrnitve razgleda materialnopravno pravilno zapolnjen pravni standard preseganja običajne meje.

6. Toženka se v reviziji sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 105/2015, v kateri naj bi bilo pojasnjeno, da življenje v urbanem okolju terja od posameznika večjo toleranco in ustrezno prilagoditev do normalnih meja. Kot škoda, ki presega običajne meje, so mišljene škodne posledice, zaradi katerih objekt za lastnika izgubi svojo običajno vrednost. Meni, da se za znatno zmanjšanje vrednosti nepremičnine šteje meja, ko ta preseže 30 % vrednosti nepremičnine. Običajna meja, ob upoštevanju vseh okoliščin konkretnega primera, v obravnavanem primeru ni bila presežena. Poleg tega revidentka poudarja, da je predlagatelj zgradil objekt, ki je celo nižji od dovoljenega po prostorskem aktu. Celotno območje je klasična urbana naselbina s strnjeno povezavo. V takem okolju so samostojni objekti, ki bi tako ali drugače ne vplivali na sosednje stavbe, redkost. To je logična posledica dejstva, da na krajevno omejenem območju sobiva večje število ljudi. To terja določeno mero potrebnega sožitja, tolerance, prilagoditve. Izhodišče sosedskega prava je, da je vplive sobivanja potrebno prenašati, upoštevajoč okolje, v katerem se živi. Tožena stranka meni, da v obravnavanem primeru ni prišlo do presega običajne meje, ki jo je tožeča stranka kot mejaš dolžna trpeti. Stališče iz sedanje odločitve bi lahko sprožilo plaz tožbenih zahtevkov ob vsaki novogradnji ali nadgradnji v urbanih središčih, ki se urejajo, modernizirajo ter širijo.

7. Tožnica je na vročeno revizijo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev. Trdi, da je premoženjska škoda vsak poseg v premoženjski položaj drugega. Tožena stranka je z izgradnjo spornih blokov posegla v nepremičnino tožnikov in s tem zmanjšala njeno vrednost. Zmanjšanje vrednosti nepremičnine za 25.414,00 EUR, po prepričanju tožeče stranke, presega običajno mejo, ki bi jo bila dolžna trpeti. Na trditve o obstoju gradbenih dovoljenj pa odgovarja, sklicujoč se na tretji odstavek 133. člena OZ, ki ne zahteva protipravnega ravnanja za priznanje odškodnine.

8. Tožnica je odgovor na revizijo še dopolnila, vendar je to storila po preteku roka iz drugega odstavka 375. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), zato Vrhovno sodišče te vloge ni upoštevalo.

10. Vrhovno sodišče začenja ožjo obrazložitev kar z odgovorom na dopuščeno vprašanje. V konkretnem primeru glede okrnitve razgleda pravni standard preseganja običajne meje ni bil materialnopravno pravilno zapolnjen že zato, ker sta nižji sodišči merilo preseganja običajnih mej vtkali v napačno materialnopravno pravilo.

11. Pravilno polje materialnopravne presoje v obravnavani zadevi namreč ni institut odškodnine za čezmerno škodne imisije, ki so posledica dovoljene, a splošno koristne dejavnosti (tretji odstavek 133. člena OZ). Gradnja nepremičnine na lastni nepremičnini namreč ne ustreza pojmu splošno koristne dejavnosti

, marveč gre preprosto za izvrševanje lastninske pravice na sosednji nepremičnini (zaradi uresničevanja zasebnih, lastniških interesov). Zato je ustrezno polje materialnopravne presoje podano v splošnih pravilih o odškodninski odgovornosti, res pa v povezavi z merili sosedskega prava (predvsem pravila o prepovedanih imisijah iz 75. člena SPZ

12. Merilo preseganja običajne meje pri posegu v lastninsko pravico je v obeh primerih sicer podobno nikakor pa ne enako. Že to, kako je zasnovano jezikovno, razodeva bistveno razliko. Pravilo, ki izvira iz tretjega odstavka 133. člena OZ se namreč osredotoča na škodo, ki presega običajne meje

, medtem ko se pravilo sosedskega prava osredotoča na krajevno običajne meje uporabe nepremičnin ali povzročanje znatne škode. Predvsem pa sta merili v enem in drugem pravilu vtkani v drugačen kontekst in že zato nista in ne moreta biti istovetni.

13. Česar nižji sodišči nista storili, a bi morali, je uravnotežiti lastninski pravici pravdnih strank z metodo praktične konkordance. Šele če bi uporaba te metode dala odgovor, da je bilo v lastninsko pravico tožeče stranke (zaradi uresničevanja lastninske pravice tožene stranke) poseženo prekomerno (nesorazmerno), bi šlo za protipravnost posega, kar je – ker pač ne gre za položaj iz tretjega odstavka 133. člena OZ, osrednjega pomena.

14. Praktična konkordanca je sicer ustavnosodna metoda ravnoteženja kolidirajočih pravic v horizontalnih razmerjih. A merila te metode so, logično, obvezujoča tudi za redna sodišča pri sojenju na podlagi zakonskega (v tem primeru sosedskega) prava. Izhodiščna zapoved je, „da tehtanje ne sme privesti do tega, da bi bila kateri od tekmujočih pravic odvzeta njena bistvena, ustavno varovana vsebina...“

15. V ta namen so se izoblikovali naslednji koraki

. Treba je ugotoviti, kateri dve pravici sta v konfliktu, dalje, katere „konkretne okoliščine obravnavanega (življenjskega) primera so pravno pomembne in katere iz človekovih pravic izvirajoče pravice in njih upravičenja so v koliziji.“

Nato mora sodišče opraviti tehtanje, ki poskrbi za konkretno, praktično uskladitev obeh pravic, ki nam v konkretnem primeru pove, kateri od obeh pravic je treba dati glede na konkretne okoliščine prednost in „katera se mora zaradi aktiviranja nujne, ustavno varovane vsebine druge pravice umakniti oziroma se mora umakniti del upravičenj, ki sestavljajo to pravico.“

16. V konkretnem primeru, kjer to tehtanje ni bilo opravljeno, to, kot kaže zaenkrat, pomeni sledeče. Konkurirata si naslednji prvini dveh lastninskih pravici. Kolidirajoče bistvo prvine tožnikove lastninske pravice je uživanje lastne nepremičnine (tudi) prek razgleda na prepoznaven spoj naravne in urbane arhitekture A. Kolidirajoče bistvo prvine toženkine lastninske pravice pa tipična uporaba zazidljive nepremičnine, to je postavitev zgradbe na lastnem zemljišču.

17. Ker je praktična konkordanca metoda, ki je izrazito diskurzivne narave

, bi bilo v nasprotju z jamstvi poštenega postopka (22. člen Ustave), če bi jo prvo opravilo Vrhovno sodišče samo. V skladu z drugim odstavkom 380. člena ZPP je zato Vrhovno sodišče reviziji ugodilo tako, da je sodbi nižjih sodišč razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Z uporabo napačnega materialnopravnega izhodišča je namreč podana zmotna uporaba materialnega prava, zaradi katere praktična konkordanca (ki zajema tudi kontradiktorno obravnavo odločilnih dejanskih okoliščin konkretnega primera) ni bila opravljena.

18. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče prve stopnje presoditi o trku potencialno prizadetih prvin obeh lastninskih pravic v luči 75. člena SPZ in z uporabo metode praktične konkordance. Načelna pravna izhodišča, ki jih Vrhovno sodišče v tej fazi postopka lahko poda so naslednja:

− Varovanje tržne vrednosti nepremičnine samo po sebi ni ustavno zagotovljeno;

− Spremembam v prostoru se v svobodni družbi ni mogoče izogniti;

− Prostorska razmerja so dinamična ter je zato v njihovi naravi, da se s spremembami v prostoru vrednosti nepremičnin zvišujejo in znižujejo;

− Pri zapolnjevanju pravnega pojma krajevnim razmeram običajno izvrševanje lastninske pravice je treba upoštevati tudi to, ali gre za ekscesno (neobzirno) uresničevanje upravnopravnih in lastninskih možnosti ali pa za krajevno običajno (in s tem tudi predvidljivo in znosno) spreminjanje okolja.

O splošno koristni dejavnosti glej npr. zadevo II Ips 473/2001: „Splošno koristna dejavnost v smislu tretjega odstavka 156. člena ZOR je vsaka dejavnost, ki jo določeno okolje priznava kot potrebno in koristno in ki ne služi le interesom omejenega, vnaprej določenega kroga subjektov.“

Juhart je do prej citiranega stališča kritičen, saj meni, da je celo preširoko. Glej: M. Juhart, Zahtevki zaradi opravljanja splošno koristne dejavnosti, Podjetje in delo, št. 6-7, letnik 2009, str. 1302-1311.

Podobno stališče je bilo zavzeto tudi v zadevi II Ips 88/2011: V konkretnem primeru imisije, ki izvirajo iz nepremičnine tožencev, ne nastajajo pri opravljanju splošno koristne dejavnosti. Zato določba tretjega odstavka 133. člena OZ ne bi mogla biti podlaga za ugoditev tožnikovemu odškodninskemu zahtevku niti v primeru, ko bi se imisije izkazale za prekomerne. Pač pa bi bil tožnik do odškodnine za škodo, izvirajočo iz prekomernih (prepovedanih) imisij upravičen po splošnih predpisih o odškodninski odgovornosti...“

Juhart v nav. delu pravi: „Nobenega dvoma ni, da se ureditvi razlikujeta tako glede aktivne legitimacije kot glede vsebine zahtevkov in pogojev, ki morajo biti izpolnjeni za njihovo uveljavljanje.“

Besedilo tretjega odstavka 133. člena OZ se glasi: „Če nastane škoda pri opravljanju splošno koristne dejavnosti, za katero je dal dovoljenje pristojni organ, je mogoče zahtevati samo povrnitev škode, ki presega običajne meje.“

Besedilo prvega odstavka 75. člena SPZ se glasi: „Lastnik nepremičnine mora pri uporabi nepremičnine opuščati dejanja in odpravljati vzroke, ki izvirajo iz njegove nepremičnine in otežujejo uporabo drugih nepremičnin čez mero, ki je glede na naravo in namen nepremičnine ter glede na krajevne razmere običajna ali povzročajo znatnejšo škodo (prepovedana imisija).“

Tako J. Zobec, Praktična konkordanca v ustavnosodni presoji, Pravosodni bilten, letnik XXXII, št. 2, Ljubljana 2011, str. 16.

Vsa teoretična izhodišča v nadaljevanju so povzeta po članku, citiranem v prejšnji opombi.

Glej: J. Zobec, nav. delo, str. 26: „Za vsak vidik, ki je pri tehtanju pomemben, mora biti zagotovljeno dinamično večstopenjsko kontradiktorno obravnavanje in izjavljanje strank ter sodišč na prvi, na pritožbeni in na revizijski stopnji sojenja.“

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 133, 133/3

Stvarnopravni zakonik (2002) - SPZ  - člen 75

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.