VSRS Sklep U 8/2019-12
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-21

Peter Golob (preds.), mag. Rudi Štravs (poroč.), Borut Vukovič, Barbara Zobec, Vladimir Balažic

napredovanje sodnika v višji naziv - Sodni svet - prosta presoja Sodnega sveta - hitrejše napredovanje v višji sodniški naziv - pogoji za hitrejše napredovanje - izpolnjevanje pogojev za hitrejše napredovanje - raven nadpovprečnosti

Načelno stališče sodnega sveta, ki zahteva izkaz očitne nadpovprečnosti tožnika, v okoliščinah konkretnega primera nasprotuje namenu zakonodajalca in ne more biti podlaga za utemeljitev neizpolnjevanja pogojev za hitrejše napredovanje.

Tožbi se ugodi, izpodbijana odločba Sodnega sveta Su 384/2019-12 z dne 3. 10. 2019 se odpravi in se zadeva vrne istemu organu v ponoven postopek.

1. Sodni svet Republike Slovenije (v nadaljevanju Sodni svet RS) je z izpodbijano odločbo zavrnil predlog predsednika Okrožnega sodišča na Ptuju za napredovanje tožnika v višji sodniški naziv na istem sodniškem mestu. V obrazložitvi je pojasnil, da gre za obliko hitrejšega napredovanja, pri katerem

okrožni sodnik svétnik na podlagi četrtega odstavka 34. a člena Zakona o sodniški službi (v nadaljevanju ZSS) na istem sodniškem mestu napreduje v neposredno višji sodniški naziv, če so pretekla najmanj tri leta od imenovanja na položaj svétnika in če iz ocene sodniške službe izhaja, da izpolnjuje pogoje za hitrejše napredovanje. Pri tem napredovanju lahko doseže največ naziv višjega sodnika, na istem sodniškem mestu pa ne more biti imenovan na položaj višjega sodnika svétnika. Sodni svet RS je opozoril, da napredovanje ni samodejno, in da pri oceni, ali je izpolnjen pravni standard izpolnjevanja pogojev za hitrejše napredovanje po prvem odstavku 32. člena ZSS, ni vezan na ugotovitev personalnega sveta v oceni sodniške službe. Pojasnil je, da različnih oblik hitrejšega napredovanja ni mogoče povsem enačiti z vidika pravnega standarda, kdaj so izpolnjeni pogoji za posamezno vrsto napredovanja glede na kriterije iz 28. člena ZSS. Če sta napredovanji po prvi in tretji alineji petega odstavka 34. člena ZSS (napredovanje v plačni razred in na položaj svétništva) vezani na tek napredovalnih obdobij, to za napredovanje v višji naziv na istem mestu po četrtem odstavku 34. a člena ZSS ne velja. Sodni svet RS je izpostavil, da v primeru pozitivne odločitve sodnik v višji naziv napreduje z dnem odločitve Sodnega sveta RS, kar pomeni, da lahko pri tej obliki hitrejšega napredovanja napreduje "predčasno", to je že pred potekom naslednjega napredovalnega obdobja. Pojasnil je, da sta hitrejše napredovanje v plačnih razredih in na položaj svétnika obliki napredovanja, ki sta glede obsega pravic vezani na konkretno sodniško mesto, z napredovanjem v višji naziv pa se sodniku odpre nov, širši obseg pravic (sodnik pridobi pravico napredovati v novem, višjem rangu plačnih razredov). Hkrati pa se od sodnika, ki pridobi višji naziv, pričakuje višji nivo strokovnega znanja in dela, saj se ga lahko razporedi ne samo za sojenje v pomembnejših zadevah in za opravljanje dodatnega dela v okviru mentorstva na istem sodniškem mestu, temveč se ga lahko dodeli tudi na sodišče višjega položaja, ki ustreza njegovemu nazivu (peti odstavek 34. a člena ZSS). Zato je Sodni svet RS ocenil, da morajo biti za te vrste napredovanja kriteriji po 28. členu ZSS izpolnjeni na izrazito višjem nivoju kot pri oblikah hitrejšega napredovanja v plačnih razredih in na položaj svétništva.

2. Sodni svet RS je ugotovil, da je sodnik uspešen, prizadeven, odgovoren in zato nadpovprečen sodnik. Vendar je ocenil, da njegova nadpovprečnost (še) ni na taki (tako izraziti) ravni, da bi bili izpolnjeni pogoji za napredovanje v višji sodniški naziv. Navedel je, da ima sodnik v času odločanja o predlogu skoraj dvajset let sodniškega staža in je bil v večjem delu kariere ocenjen z oceno za hitrejše napredovanje. Kljub temu ni mogoče zaključiti, da od drugih sodnikov odstopa v tolikšni meri, da bi ga bilo mogoče opredeliti kot bistveno nadpovprečnega. V oceni ni izkazano, da bi od drugih sodnikov bistveno odstopal po obsegu dela (čeprav povprečen obseg dela presega). Sodni svet je dodal, da je sodnik nedvomno dober sodnik, zoper odločitve katerega je bilo le v 8% zadev vloženo pravno sredstvo. V presojanih zadevah na instanci je dosegel 82,25% pritožbeni uspeh (z upoštevanjem zadev, spremenjenih v bistveno nepomembnem delu), kar je več kot 10% nad povprečjem primerljivih sodnikov, ki so imeli v enakem obdobju potrjenih 71,66% zadev (brez upoštevanja zadev, ki so bile spremenjene v vsebinsko nepomembnem delu).

Tolikšno odstopanje v kakovosti ni takšna razlika, ki bi pomenila bistveno odstopanje navzgor. Tovrstna kvaliteta dela tudi ni v vseh pogledih utemeljena z mnenjema instančnih sodnikov. Zlasti mnenje gospodarskega oddelka Višjega sodišča v Mariboru tožnika ne oddaljuje od ostalih sodnikov v tolikšni meri, da bi bil mogoč zaključek o njegovi izraziti nadpovprečnosti. Dejstvo, da sodnik zadeve razpisuje po vrstnem redu, da je pri delu vesten in odločen, da je odločbe izdal v predpisanem instrukcijskem roku in pravočasno postopal z vloženimi pritožbami, kaže na vesten in kvaliteten odnos sodnika do dela. Vendar pravočasno pisanje odločb in reševanje zadev po vrstnem redu sodita med osnovne sodnikove obveznosti. Sodni svet je tako zaključil, da ni zadostne podlage za hitrejše napredovanje tožnika v višji sodniški naziv.

3. Zoper odločbo Sodnega sveta RS tožnik vlaga tožbo na podlagi 36. člena Zakona o sodnem svetu (v nadaljevanju ZSSve) in Vrhovnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi in zadevo vrne toženi stranki v ponovno odločanje.

4. Tožnik meni, da sprejeta razlaga določil četrtega in petega odstavka 34. a člena ZSS (tj. da ni mogoče enačiti pravnega standarda nadpovprečnosti za različne oblike napredovanja) nasprotuje namenu zakonodajalca in pomeni kršitev načela enakosti iz drugega odstavka 14. člena Ustave. Pojasnjuje, da je bila določba 34. a člena ZSS sprejeta z namenom, da se izkušenim, strokovnim, zavzetim in prizadevnim sodnikom prve stopnje omogoči napredovanje, da se jih zadrži kot prvostopenjske sodnike ter razporedi na reševanje pomembnejših zadev in opravljanje dodatnega dela. Opozarja, da zakon predpisuje tudi omejitev pri nadaljnjem napredovanju, saj sodnik ne more biti imenovan na svétniški položaj (četrti odstavek 34. a člena ZSS). Tudi dodelitev na sodišče višjega položaja (po petem odstavku 34. a člena ZSS) je možna le v posebnih primerih, ki niso del napredovanja sodnika v nazivu, temveč posledica potreb posameznih sodišč. Po mnenju tožnika je bil namen zakonodajalca sodnikom omogočiti napredovanje (ob vnaprej določenih merilih in kriterijih), ki je odvisno le od rezultatov sodniške službe. Sklicuje se na stališče Personalnega sveta VS RS, da v zakonu ni podlage za strožje ocenjevanje sodnikov, ki so že na položaju svétnika. Poudarja, da zakon ne določa ravni nadpovprečnosti, ki bi jo moral doseči sodnik za napredovanje v višji sodniški naziv. Zakon nenazadnje izrecno omogoča izjemno napredovanje, ki je namenjeno sodnikom, ki izpolnjujejo standard izjemnosti.

5. V nadaljevanju tožnik izpostavlja posamezne okoliščine iz svoje sodniške kariere ter zadnje pravnomočne ocene sodniške službe, ki po njegovem mnenju izkazujejo pozitivno oceno njegovih delovnih sposobnosti. Poudarja, da iz ocene izhaja, da njegovi rezultati (glede obsega dela in kakovosti) zaslužijo nadpovprečno oceno. Navaja, da je presegal pričakovani obseg dela, ko je bil še določen (za približno 20%). V naslednjih letih je ohranil podoben obseg dela, ob tem pa spoštoval tudi ostale indikatorje (vrstni red, pravočasnost). Poleg tega je ves čas razporejen za sojenje v pomembnejših zadevah in opravljanje dodatnega dela – mentorstva, sodeloval je tudi pri projektu iKS kot mentor novim sodnikom. Dodaja, da je bilo v pritožbenemu postopku obravnavanih le 8% njegovih zadev (92% odločitev torej stranke sprejemajo). Število potrjenih zadev (z upoštevanjem zadev, spremenjenih v bistveno nepomembnem delu) pa je za 10% višje od povprečja primerljivih sodnikov (med katerimi sta dva že imela status višjega sodnika). V primerjavi z drugimi sodniki je torej dosegel 20% višjo storilnost in 10% višjo stopnjo potrjenosti, kar je nadpovprečen rezultat. V ocenjevalnem obdobju je bilo razveljavljenih le 1,72% rešenih zadev, kar je zanemarljivo malo ob upoštevanju, da se je večina pritožb nanašala na zadeve sodnega zaostanka). Pojasnjuje, da je reševal zadeve iz različnih vpisnikov okrožnega sodišča, na lastno iniciativo tudi zadeve iz pristojnosti okrajnega sodišča in mu je primerjava s sodniki, ki so delali le na enem ali dveh področjih, škodovala. Po mnenju tožnika bi morala tožena stranka ob pravilni razlagi navedenih podatkov in določb ZSS ugotoviti, da tožnik izpolnjuje pogoje za napredovanje v višji sodniški naziv. Meni, da izpodbijane odločbe ni mogoče preizkusiti, ker pravni standard nadpovprečnosti ni ustrezno napolnjen s konkretnimi okoliščinami, razlogi, podatki in standardi, ki bi jih tožnik moral izpolniti, da bi ta standard dosegel. Tožnik pojasnjuje, da je ocena sodniške službe izdelana ob ugotavljanju in tehtanju objektivnih (merljivih) podatkov posameznega sodnika in je tako objektivizirana (zaradi primerjave z drugimi sodniki) kot tudi subjektivizirana (saj upošteva kriterije dela za posameznega sodnika). Zato bi tožena stranka nanjo morala biti vezana, razen če bi ugotovila bistvena odstopanja med ugotovitvami iz ocene in dejanskimi podatki. Meni, da je kljub omejeni sodni kontroli izpodbijano odločbo šteti za arbitrarno (nerazumno), ker tožena stranka ni ustrezno utemeljila, zakaj tožnik ne izpolnjuje standarda nadpovprečnosti za napredovanje v višji sodniški naziv. Sklicuje se na zadevi I U 1246/2016 in X Ips 404/2014. Sklepno pojasnjuje, da je postal sodnik leta 1999 in v času, ko je bilo pomembno doseganje norme, nikoli ni rešil manj kot 160%. Delal je na različnih pravnih področjih, prostovoljno reševal zadeve iz okrajne pristojnosti (v času reševanja sodnih zaostankov), bil vodja gospodarskega oddelka na Okrožnem sodišču na Ptuju, član Sodnega sveta do leta 2004, član komisije za pripravo Družinskega zakonika in član Personalnega sveta Okrožnega sodišča na Ptuju. Skozi večji del sodniške kariere je bil ocenjen z oceno za hitrejše napredovanje, kar izkazuje izrazito nadpovprečnost in upravičuje tožnikovo napredovanje.

6. Tožba je bila vročena toženi stranki – Sodnemu svetu RS, ki je nanjo odgovoril in predlagal njeno zavrnitev. V odgovoru dodatno opozarja, da je tudi omejevanje neutemeljenega napredovanja v višji sodniški naziv na istem sodniškem mestu v funkciji zagotavljanja načela enakosti pred zakonom, ki ureja plače in napredovanje sodnikov (in zagotavlja načelo enakega plačila za isto delo). Pojasnjuje, da je pridobitev višjega naziva (ki načeloma ustreza drugemu delu in obveznostim) po zakonu predvidena kot izjema in ne redna možnost kariere brez spremembe vsebine dela. Izpostavlja, da mora Sodni svet pri odločanju o hitrejšem napredovanju v višji sodniški naziv na istem sodniškem mestu pravičnost in primernost napredovanja pretehtati toliko bolj, saj se sodniku za pridobitev višjega naziva ni treba udeležiti javnega, transparentnega in konkurenčnega postopka kandidiranja za prosto višje sodniške mesto. Poudarja, da je odločitev o tožnikovem delu ustrezno obrazložil in objektiviziral. Upošteval je celotno opravljeno delo tožnika in ugotovil, da je sicer nadpovprečen sodnik, vendar nadpovprečnost (še) ni na taki ravni, da bi opravičevala napredovanje v višji sodniški naziv. Vztraja, da predlagano napredovanje ni utemeljeno.

7. Tožnik je vložil prvo pripravljalno vlogo, v kateri ponavlja, da že opravlja delo in naloge, ki so element petega odstavka 34. a člena ZSS (razporejen je za sojenje v pomembnejših zadevah in opravlja dodatno delo v okviru mentorstva). Poudarja, da je ves čas ocenjevalnega obdobja reševal (nadpovprečno) več zadev kot primerljivi sodniki, pri čemer sta dva izmed njih že napredovala v višji sodniški naziv. S spornim stališčem, s katerim je Sodni svet spremenil ustaljeno prakso, je prišlo do kršitve načela enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave). Stališče, da se z omejevanjem neutemeljenega napredovanja zagotavlja načelo enakosti pred zakonom, ni sprejemljivo, saj onemogoča napredovanje oziroma pomeni oviro za uveljavitev kariernega sistema (tj. razvoj sodniške kariere ob vnaprej znanih kriterijih). Opozarja, da ni jasno, kako bistveno nadpovprečen bi moral biti tožnik za napredovanje. Po mnenju tožnika iz mnenja gospodarskega oddelka Višjega sodišča v Mariboru izhaja, da je tožnik nadpovprečen. Izpodbijana odločba zato nima elementov, na podlagi katerih bi bilo mogoče preveriti razloge za sprejem sporne odločitve. Prav tako je v nasprotju z listinskimi dokazi o rezultatih tožnikovega dela in je ni mogoče preizkusiti. Prilaga listini o izpolnjevanju časovnih standardov in o številu rešenih zadev za leto 2019.

9. V zadevi gre za odločanje o predlogu za hitrejše napredovanje tožnika v neposredno višji sodniški naziv na podlagi četrtega odstavka 34. a člena ZSS. Po citirani določbi lahko okrajni oziroma okrožni sodnik svétnik na istem sodniškem mestu napreduje v neposredno višji sodniški naziv, če so pretekla najmanj tri leta od imenovanja na položaj svétnika in če iz ocene sodniške službe izhaja, da izpolnjuje pogoje za hitrejše napredovanje. Ocena, da sodnik izpolnjuje pogoje za hitrejše napredovanje se izda, če sodnik nadpovprečno izpolnjuje kriterije iz prvega odstavka 28. člena ZSS (drugi odstavek 32. člena ZSS).

10. Tožnik omenjene formalne pogoje za napredovanje izpolnjuje, saj je bil na položaj svétnika imenovan že leta 2011, personalni svet Vrhovnega sodišča RS pa je ocenil, da izpolnjuje pogoje za hitrejše napredovanje.

Vendar Sodni svet RS oceni personalnega sveta ni sledil, temveč je predlog za hitrejše napredovanje zavrnil. Bistveni razlog za sporno odločitev je, da tožnikova nadpovprečnost ne dosega take (dovolj izrazite) ravni, ki je potrebna za napredovanje v višji sodniški naziv. Zavzel je namreč stališče, da morajo biti za tovrstno napredovanje kriteriji po 28. členu ZSS izpolnjeni na izrazito višjem nivoju. Iz obrazložitve tako izhaja, da ima tožnik sicer že skoraj dvajset let sodniškega staža in je bil v večjem delu kariere ocenjen z oceno za hitrejše napredovanje. Vendar ga kljub temu v primerjavi z drugimi sodniki ni mogoče opredeliti kot bistveno (izrazito, očitno) nadpovprečnega - ni izkazano, da bi bistveno odstopal po obsegu dela (čeprav povprečen obseg presega), niti po kakovosti dela (čeprav dosega 10% boljši pritožbeni rezultat). Tudi mnenje gospodarskega oddelka Višjega sodišča v Mariboru tožnika ne oddaljuje od ostalih sodnikov dovolj, da bi bil mogoč zaključek o njegovi izraziti nadpovprečnosti.

11. Za tožnika je sporno stališče Sodnega sveta, da pogojev za hitrejše napredovanje v višji sodniški naziv ne izpolnjuje, ker ni izkazal višjega standarda nadpovprečnosti (izrazite, bistvene nadpovprečnosti).

12. O napredovanju v višji sodniški naziv Sodni svet odloča po izvedenem postopku ugotavljanja uspešnosti in strokovnosti sodnika (tretji odstavek 24. člena ZSS), pri čemer se ravna po kriterijih iz 28. člena ZSS. V sodni praksi je že uveljavljeno stališče, da Sodni svet pri odločanju o napredovanju ni vezan na oceno sodniške službe, ki jo poda personalni svet, ampak odloča po prostem preudarku.

Prav tako ni dvoma, da je treba Sodnemu svetu zato, da lahko uresničuje svojo ustavno vlogo in preko nje prevzema svoj del odgovornosti za stanje v sodstvu, priznati določeno polje proste presoje pri uporabi kriterijev ocenjevanja iz 28. člena ZSS. Zato lahko tudi strožje presoja posamezne kriterije oziroma odloči, kateri kriteriji so pomembnejši oziroma imajo večjo težo z vidika zahtev sodniškega dela in funkcije, ki jo sodnik opravlja kot nosilec sodne oblasti.

Ni torej ovire, da Sodni svet glede izpolnjevanja pogojev za hitrejše napredovanje odloči drugače od personalnega sveta. Vendar mora imeti v primeru drugačne odločitve zanjo utemeljene razloge, zlasti če ta temelji na strožji presoji predpisanih kriterijev. Vrhovno sodišče pritrjuje tožniku, da se v nasprotnem primeru (lahko) prekomerno poseže v namen te oblike napredovanja, ki je v tem, da se ohrani zasedenost sodišč nižje stopnje z izkušenimi sodniki – tj. da nadpovprečno usposobljeni sodniki z ustreznimi izkušnjami ostanejo na sodišču nižjega položaja in prispevajo k hitrejšemu in učinkovitejšemu delu na tem sodišču. Zagotavljanje stalnosti sodnikov pri sodiščih nižjega položaja, zlasti pri sodiščih prve stopnje, je po mnenju predlagatelja zakona največje zagotovilo za visoko strokovno in učinkovito delo sodišč.

13. Bistveno strožji kriteriji za napredovanje od predpisanih (nadpovprečnih) so zato lahko vprašljivi, še zlasti ob upoštevanju omejitev, ki jih v zvezi s to obliko napredovanja vsebuje nadaljnje besedilo določbe 34. a člena ZSS. Velja namreč omejitev na naziv višjega sodnika, brez možnosti doseči položaj višjega sodnika svétnika, kar pomeni, da položaj sodnika (ki je napredoval hitreje na podlagi četrtega odstavka) ni izenačen s sodnikom, ki je napredoval izredno (pod bistveno strožjimi kriteriji) na podlagi prvega odstavka te zakonske določbe. Po prvem odstavku 34. a člena ZSS lahko namreč vsak sodnik (ne le sodnik svétnik) izjemno napreduje v višji sodniški naziv (brez časovnega pogoja) iz posebno utemeljenih razlogov, ki so podani, če sodnik izpolnjuje pogoje za izjemno napredovanje - če izkazuje standard izjemnosti (tretji odstavek 32. člena ZSS v zvezi s tretjim odstavkom 34. a člena ZSS).

14. Pridobitev višjega sodniškega naziva je torej predvidena tako kot izjemna kot hitrejša oblika napredovanja, za katero zakon ne določa posebnega, strožjega standarda nadpovprečnosti (v smislu očitne nadpovprečnosti, ki bi jo moral doseči sodnik).

Primerjava zakonskih določb ob upoštevanju namena zakonodajalca (izkušenim sodnikom omogočiti napredovanje, da se jih zadrži na sodiščih nižjega položaja) zato ne daje podlage za stališče, da bi moral tožnik za napredovanje (po četrtem odstavku 34. a členu ZSS) izkazati višjo (očitno, izrazito) nadpovprečnost. Zgolj dejstvo, da takšno napredovanje sodniku odpre nov in bistveno širši rang plačnih razredov, samo po sebi ni zadosten razlog za strožjo obravnavo pogojev za napredovanje v višji sodniški naziv. Takšno stališče namreč pomeni oviro za uveljavitev kariernega sistema sodnikov, ki jim delo na sodiščih nižje stopnje ustreza oziroma sodnikov iz krajev, kjer ni instančnega sodišča.

15. Po presoji Vrhovnega sodišča tako načelno stališče Sodnega sveta, ki zahteva izkaz očitne nadpovprečnosti tožnika, v okoliščinah konkretnega primera nasprotuje namenu zakonodajalca in ne more biti podlaga za utemeljitev neizpolnjevanja pogojev za hitrejše napredovanje. Druge (dejanske) okoliščine, ki bi neizpolnjevanje strožjih pogojev utemeljevale, iz izpodbijane odločbe niso razvidne. Iz obrazložitve namreč ni jasno razvidno, kako je Sodni svet upošteval celotno opravljeno delo tožnika, kakor tudi ne, kako bistveno nadpovprečen bi moral biti za napredovanje.

16. Vrhovno sodišče ocenjuje, da bi ob pravilni sistemski razlagi zakonske določbe 34. a člena ZSS zbrani podatki lahko dali dovolj podlage za zaključek, da tožnik izpolnjuje pogoje za hitrejše napredovanje v višji sodniški naziv. Tožnik namreč v tožbi opozarja, da ima že skoraj dvajset let sodniškega staža in je bil v večjem delu kariere ocenjen z oceno za hitrejše napredovanje, da je že razporejen za sojenje v pomembnejših zadevah in opravlja dodatno delo v okviru mentorstva (primerjaj peti odstavek 34. a člena ZSS). Pri tem je reševal zadeve iz različnih vpisnikom okrožnega sodišča, prostovoljno tudi zadeve iz pristojnosti okrajnega sodišča ter celotno ocenjevalno obdobje reševal nadpovprečno več zadev kot primerljivi sodniki (pri čemer sta dva izmed njih že napredovala v višji naziv) ter dosegel 10% boljši pritožbeni uspeh, v pritožbenem postopku pa je bilo obravnavanih le 8% zadev. Poleg tega je bil vodja gospodarskega oddelka na Okrožnem sodišču na Ptuju, član Sodnega sveta do leta 2004, član komisije za pripravo Družinskega zakonika in personalnega sveta Okrožnega sodišča na Ptuju. Sodeloval je tudi v projektu iKS kot mentor novim sodnikom in pri pisanju vodnika za področje gospodarskega prava. Glede na izpostavljene okoliščine je po presoji Vrhovnega sodišča podano neskladje med podatki o tožnikovem delu in zaključkom, da tožnik ne dosega standarda nadpovprečnosti, ki ga zakon določa za hitrejše napredovanje v višji sodniški naziv.

17. Vrhovno sodišče je zato glede na tožbeni predlog tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 4. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 ter zadevo vrnilo v ponoven postopek (tretji odstavek 64. člena ZUS-1).

Tožena stranka bo morala o predloga za hitrejše napredovanje ponovno odločiti ob upoštevanju celotnega opravljenega dela tožnika in z ustreznejšo zapolnitvijo kriterija (nad)povprečnosti.

Odstotek potrjenih zadev tožnika brez upoštevanja tistih, ki so bile spremenjene v vsebinsko nepomembnem delu, znaša 59,67%.

Spremenil je oceno Personalnega sveta Višjega sodišča v Mariboru, da tožnik izpolnjuje pogoje le za redno (ne pa hitrejše) napredovanje.

Glej sodbe Upravnega sodišča RS II U 293/2013 z dne 3. 9. 2014, I U 1543/2011 z dne 19. 4. 2012, I U 1246/2016 z dne 27. 3. 2018 in odločbe Vrhovnega sodišča RS X Ips 270/2007 z dne 27. 7. 2010, X Ips 125/2010 z dne 14. 4. 2010 in X Ips 184/2012 z dne 5. 7. 2012. V obrazložitvi pa je dolžan pojasniti, zakaj je odločil drugače (zakaj oceni ni sledil). Primerjaj odločbe Upravnega sodišča II U 293/2013, I U 1543/2011, I U 1246/2016.

Primerjaj sodbi Vrhovnega sodišča RS X Ips 404/2014 in U 6/2019-8 z dne 13. 9. 2019. V slednji Vrhovno sodišče zavzame stališče, da je treba iz povsem enakih razlogov Sodnemu svetu priznati pristojnost za sprejem načelnega stališča, po katerem se za napredovanje v višji sodniški naziv zahteva očitna (izrazita) nadpovprečnost.

Glej Poročevalec DZ z dne 3. 1. 2006 k predlogu Zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o sodniški službi (ZSS-F), str. 50, 51 (komentar k 10. in 17. členu). Nova oblika napredovanja je bila prvotno predvidena kot oblika izjemnega napredovanja – napredoval je lahko le sodnik svétnik, če so potekla 3 leta od zadnjega imenovanja na položaj svétnika in če je iz ocene izhajalo, da izpolnjuje pogoje za izjemno napredovanje. Novela ZSS-H je ureditev dopolnila, tako da je bilo sodnikom omogočeno napredovanje v višji sodniški naziv pod milejšimi pogoji (kot za izjemno napredovanje) z namenom, da se ohrani zasedenost sodišč nižje stopnje z izkušenimi sodniki. Primerjaj sodbo Upravnega sodišča I U 640/2011.

Tj. standarda, ki bi bil vmesna stopnja med izjemnostjo in nadpovprečnostjo sodnika. Primerjaj besedilo drugega in tretjega odstavka 32. člena ZSS ter prvega, tretjega in četrtega odstavka 34. a člena ZSS.

Tožnik je s tožbenim predlogom zahteval le odpravo odločbe. Primerjaj prvi odstavek 40. člena in peti odstavek 65. člena ZUS-1. Sodišče ne ugotavlja, ali so izpolnjeni pogoji za odločanje o stvari sami, če tožnik ne oblikuje ustreznega zahtevka, o katerem naj sodišče odloči. Sodišče lahko odloči o stvari sami v sporu polne jurisdikcije na podlagi izpodbojne tožbe (le) pod pogojem, da takšna tožba vsebuje tudi tožbeni zahtevek o tem, kako naj sodišče odloči o stvari. Izpolnjevanje pogojev iz prvega odstavka 65. člena ZUS-1 namreč še ne zadošča za odločanje o stvari. Če drug zakon takega odločanja sodišču ne zapoveduje, sodišče presodi o njegovi potrebnosti z vidika varstva uveljavljene pravice oziroma pravnega položaja strank. Glej M. Dobravec Jalen, T. Steinman in drugi, Zakon o upravnem sporu s komentarjem, GV založba, 2019, Ljubljana, str. 231, 370 in 371.

ZSSve Zakon o sodnem svetu (2017) - člen 36

Zakon o sodniški službi (1994) - ZSS  - člen 24, 24/3, 28, 32, 32/2, 32/3, 34a, 34a/1, 34a/3, 34a/4, 34a/5

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 64, 64/1, 64/1-4, 64/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.