VSRS Sodba I Up 56/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-04-18

Peter Golob (preds.), Borivoj Rozman (poroč.), Marko Prijatelj

razrešitev notarja - izpolnjevanje pogojev za imenovanje - razrešitveni razlog - pravnomočna obsodila kazenska sodba - oseba vredna javnega zaupanja - presoja skladnosti z Ustavo RS - pravne posledice obsodbe - nekaznovanost - test sorazmernosti - strogi test sorazmernosti - tekoči posli vlade - dokončanje že začetih postopkov - pooblastilo za odločanje

Razrešitev notarja na podlagi obstoječe kazenske obsodbe ni mogoča zgolj na podlagi 3. in 4. točke prvega odstavka 19. člena ZN temveč tudi na podlagi petega odstavka 8. člena ZN. V prvem primeru je se razrešitev notarja opravi brez ocene vrste in načina izvedbe kaznivega dejanja, zgolj na podlagi objektivne okoliščine dolžine kazni oziroma izreka varnostnega ukrepa prepovedi opravljanja poklica, v drugem primeru pa je potrebna ocena moralne (ne)vrednosti obsojenega notarja glede na vrsto in način (okoliščine) izvedbe kaznivega dejanja.

Opravljanje tekočih poslov s področja urejanja kadrovskih vprašanj, kot so imenovanja in razrešitve, pri katerih je kot odločujoča lastnost predpisana nekaznovanost, strokovnost in delovne izkušnje (ne pa politična primernost), ne predstavlja ovire za nadaljnje redno opravljanje dela vlade in ministrov, saj gre za pristojnost ministrstva za nemoteno in kontinuirano delovanje področja, za katerega je odgovorno (do izvolitve novega predsednika vlade oziroma do imenovanja novih ministrov). V konkretnem primeru je šlo za dokončanje upravnega postopka, ki je bil že v teku in za izdajo izpodbijane odločbe o razrešitvi notarja kot zaključku tega postopka, kar zapade pod pojem „tekočih poslov“.

II. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožbo, ki jo je tožnik vložil zoper odločbo Ministrstva za pravosodje, 704-34/2017 z dne 20. 7. 2018, o razrešitvi tožnika kot notarja.

2. Sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe navaja, da med strankama ni sporno dejansko stanje glede obstoja pravnomočne kazenske obsodbe tožnika in neizbrisa kazenske sankcije. Sporna je razlaga materialnega prava, tj. določbe prvega odstavka 19. člena v povezavi z določbo 6. točke prvega odstavka in petega odstavka 8. člena Zakona o notariatu (v nadaljevanju ZN). Sodišče prve stopnje pojasnjuje, da obstoj razrešitvenih razlogov v okviru izvajanja svojih pristojnosti po določbah ZN lahko ugotavlja tudi Ministrstvo za pravosodje, in da pogoja javnega zaupanja ne izpolnjuje več notar, ki je obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega je moralno nevreden za opravljanje notariata, ter da obsodba tožnika predstavlja objektivno okoliščino, ki utemeljuje ugotovitev, da ni več vreden zaupanja za opravljanje notarske službe. Pogoje, ki jih ZN predpisuje za imenovanje notarja, mora notar izpolnjevati ves čas opravljanja notarske službe. Ni sporno, da je bila izpodbijana odločitev sprejeta na podlagi 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN, za razrešitev notarja pa ZN ne predpisuje predhodne pridobitve mnenja Notarske zbornice Slovenije (v nadaljevanju NZS). Predmetni in kazenski postopek sta dva različna postopka, ki imata drugačen namen, zato ne gre za kršitev načela

, prav tako razrešitev notarja ne pomeni kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Sodišče prve stopnje tudi ugotovi, da izpodbijana odločba ni nična. Kljub odstopu predsednika Vlade RS gre za dokončanje upravnega postopka, ki je bil že v teku in ki zato sodi med "tekoče posle" ministrstva. Navedbe o pristranskosti tedanjega ministra za pravosodje ... so nerelevantne, saj minister ni vodil predmetnega upravnega postopka, niti ni v njem odločal, celotni postopek je vodila pooblaščena oseba. Ugotavlja, da je tožniku bila zagotovljena pravica do izjave in da je bil postopek kontradiktoren ter da do očitanih kršitev določb postopka Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP) in ZN ni prišlo. Sodišče še pojasni, da je odločilo brez glavne obravnave, ker med strankama ni bilo sporno relevantno dejansko stanje, temveč zgolj razlaga prava.

3. Tožnik (v nadaljevanju pritožnik) je zoper sodbo vložil pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov. Vrhovnemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi, odpravi izpodbijani upravni akt in vrne zadevo v odločanje upravnemu organu oziroma podredno, da izpodbijano sodbo prvostopenjskega sodišča razveljavi ter mu zadevo vrne v ponovno odločanje. Navaja, da je dejansko stanje med strankama sporno, zato bi sodišče prve stopnje moralo opraviti glavno obravnavo, ker tega ni storilo, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Kazenska sodba, s katero je bil obsojen, ni sporna in tudi ni ključna za njegovo razrešitev, prav tako ni bila predmet njegovih tožbenih ugovorov. Ne ve, na podlagi katerih dejavnikov je tožena stranka presodila, da ne bo varoval ugleda in nepristranskosti oziroma da poklica notarja ne bo opravljal vestno in pošteno. Kršena mu je bila pravica do učinkovitega pravnega sredstva. Prav tako pa je tudi sporno, ali uživa zaupanje javnosti in ali so podani razlogi, da mu je mogoče to zaupanje odreči. Sporno je tudi dejansko stanje glede izpodbijanega sklepa Vlade RS 02104-2/2018/3 z dne 17. 7. 2018 o zavrženju predloga pritožnika za izločitev ministra za pravosodje ... . Meni, da ZN določa le dva razloga za razrešitev notarja zaradi kazenske obsodbe, in sicer v 3. in 4. točki 19. člena ZN, konkretni primer pa ne predstavlja nobenega izmed njiju. Ker se prvostopenjsko sodišče do te navedbe ni opredelilo, je kršilo njegovo pravico do izjave iz 5. člena ZPP, do kontradiktornosti postopka ter poseglo v ustavno pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS (v nadaljevanju URS). Sodišču očita arbitrarno oziroma samovoljno odločanje, ker je razlago tožene stranke v zvezi z razrešitvijo pritožnika potrdilo. Izpodbijana sodba je sama s seboj v nasprotju in njen preizkus ni mogoč, saj sodišče meša vse alternativno določene domneve iz 8. člena ZN, zato pa je po pritožnikovem mnenju kršen tudi 25. člen URS. Nasprotuje stališču sodišča, da je lahko obstoj razrešitvenega razloga ugotovljen le z verjetnostjo in v zvezi s tem zatrjuje kršitev 8. člena ZUP. Meni, da je določba ZN, ki se nanaša na moralno nevrednost, v nasprotju z URS. Takšno moralno vrednotenje posega v pravico do osebnega dostojanstva pritožnika iz 34. člena URS, zato Vrhovnemu sodišču predlaga prekinitev predmetnega postopka in začetek postopka za oceno ustavnosti navedene določbe. Meni, da razrešitev notarja mimo pogojev v 78. členu KZ-1 predstavlja nezakonito posledico obsodbe, saj KZ-1 ne dopušča nastanka teh v primeru pogojne obsodbe. Tožena stranka ni izvedla nobenega izmed postopkov po 109. členu ZN, sodišče pa se ni opredelilo niti do vprašanja, ali je tožena stranka upravičena pridobivati podatke iz obsodilnih kazenskih sodb iz kazenskih spisov. Stališče sodišča, da pri razrešitvi ni potrebno predhodno pridobiti mnenja NZS, je materialnopravno napačno. Navaja, da je sodba neobrazložena tudi v delu, ki se nanaša na ugovor kršitve načela

ter da sodišče zgolj pavšalno navaja, da se je toženka opredelila do vseh tožnikovih navedb ter da je pravilno uporabila test legitimnosti, nujnosti in sorazmernosti. Meni tudi, da je sklicevanje sodišča na disciplinske postopke proti pritožniku nepravilno in neustrezno, saj lažje disciplinske kršitve ne morejo predstavljati podlage za razrešitev notarja. Dodatno navaja, da razrešitev notarja ne spada med tekoče posle vlade, ker ne gre za nujno odločitev, s tem je tožena stranka posegla v pravice pritožnika iz 49., 24., 27., 28. 29., 31. in 14. člena URS, postopek pa je vodila oseba, ki bi morala biti dejansko izločena, tj. takratni minister za pravosodje ... . Do dokazov, da je postopek vodil minister, se sodišče ni opredelilo, dejansko stanje v zvezi z vodenjem postopka pa je sodišče prve stopnje zmotno oziroma nepopolno ugotovilo. Meni, da bi moral biti predlog tožnika glede izločitve ministra zavrnjen in ne zavržen in da bi zoper odločitev morala biti dovoljena pritožba, poleg tega je razvidno, da Vlada RS o izločitvi ministra za pravosodje sploh ni nikoli odločala.

4. Tožena stranka v odgovoru na pritožbo navaja, da je bil nosilni razlog za razrešitev tožnika kot notarja dejstvo, da je bil obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega je moralno nevreden za opravljanje notariata. Navaja še, da ima tožena stranka na podlagi četrtega odstavka 109. člena ZN pravico, da v okviru svoje nadzorstvene pristojnosti preverja podatke o morebitni kaznovanosti notarjev iz kazenske evidence.

6. Po presoji Vrhovnega sodišča je odločitev sodišča prve stopnje pravilna in zakonita. Sodišče je kot nesporno med strankama ugotovilo, da je bil tožnik s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju, I K 14501/10 z dne 10. 9. 2015, ki je s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani, II Kp 14501/10 z dne 25. 4. 2017, postala pravnomočna, obsojen zaradi storitve kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju zlorabe položaja ali pravic po prvem in drugem odstavku 244. člena v zvezi s 27. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ)

, da mu je bila z njo izrečena pogojna obsodba osmih mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let ter da v času izdaje izpodbijane odločbe navedena kazenska sankcija po zakonu še ni bila izbrisana. Te ugotovitve sodišča prve stopnje pritožnik tudi s pritožbo ne izpodbija, prav nasprotno v pritožbi izrecno navaja, da obstoj kazenske obsodbe ni sporen.

7. Drugi odstavek 137. člena Ustave RS določa, da je notariat javna služba, ki jo ureja zakon. Prvi odstavek 8. člena ZN določa pogoje, ki jih mora izpolnjevati oseba, ki kandidira za zasedbo notarskega mesta, med njimi je tudi pogoj, da je kandidat vreden javnega zaupanja za opravljanje notariata (6. točka). V petem odstavku 8. člena je ta pogoj razčlenjen s tremi elementi, izpolnjenost kateregakoli izmed njih pa privede do ugotovitve, da oseba tega pogoja ne izpolnjuje. Ti trije elementi so: a) pogoja ne izpolnjuje tisti, za katerega je na podlagi dosedanjega dela, ravnanja ali obnašanja utemeljeno sklepati, da notarskega poklica ne bo opravljal strokovno, pošteno ali b) da kot notar ne bo varoval ugleda notarskega poklica ter nepristranskosti, ali c) kdor je bil obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega je moralno nevreden za opravljanje notariata, dokler se kazenska sankcija po zakonu ne izbriše. Jezikovna razlaga zakonske določbe pokaže, da so navedeni elementi določeni alternativno, torej za neizpolnjevanje pogoja iz 6. točke prvega odstavka 8. člena ZN zadošča že katerikoli izmed njih.

8. Iz dikcije 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN izhaja, da mora notar pogoje za imenovanje iz 8. člena ZN izpolnjevati ne le ob samem imenovanju za notarja, temveč ves čas opravljanja notariata. Ugotovitev, da ne izpolnjuje več z zakonom predpisanih pogojev za opravljanje notariata, je razlog za notarjevo razrešitev. Tretji odstavek 19. člena ZN določa, da obstoj razrešitvenega razloga iz 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN lahko ugotovi tudi ministrstvo za pravosodje (v nadaljevanju ministrstvo) pri izvajanju pristojnosti po določbah tega zakona. Takšna ureditev je v veljavi že vse od imenovanja pritožnika za notarja dne 3. 1. 2006, zato ne drži pritožbeni ugovor, da pritožnik ne more biti razrešen na podlagi določbe, ki je ZN v času kaznivega dejanja še ni vseboval.

Za imenovanje notarja je pomembno izpolnjevanje pogojev v času imenovanja, te pogoje pa mora imenovani notar izpolnjevati tudi tekom celotnega opravljanja notarske službe.

9. Skladno s četrtim odstavkom 106a. člena ZN ima ministrstvo pravico, da preverja podatke o morebitni kaznovanosti notarjev iz kazenske evidence v skladu s petim odstavkom 8. člena tega zakona.

Ministrstvo ima torej pravico, da preverja, ali notar še izpolnjuje pogoje za imenovanje, konkretno tudi za preverjanje pogoja iz 6. točke prvega odstavka 8. člena ZN v povezavi s petim odstavkom istega člena. Vse to je pritožniku v sodbi pojasnilo tudi že sodišče prve stopnje. Prav tako ne drži pritožbeni ugovor, da se sodišče v zvezi z obstojem obsodbe za kaznivo dejanje ni opredelilo do razmerja med petim odstavkom 8. člena ZN (v zvezi s 7. točko prvega odstavka 19. člena ZN in 6. točko prvega odstavka 8. člena ZN) in 3. ter 4. točko prvega odstavka 19. člena ZN, saj je pritožniku pojasnilo, da ni sporno, da je bila izpodbijana odločitev sprejeta na podlagi 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN in zato v predmetni zadevi ne gre za presojo razlogov za razrešitev po 3. ali 4. točki prvega odstavka 19. člena ZN. Ker se je sodišče do razmerja med razlogom po 7. (v zvezi s 6. točko prvega odstavka in petim odstavkom 8. člena ZN) in razlogoma po 3. in 4. točki prvega odstavka 19. členu ZN opredelilo, tudi niso utemeljeni pritožbeni ugovori, da naj bi sodišče kršilo pritožnikovo pravico do izjave iz 5. člena ZPP, do kontradiktornosti postopka ter poseglo v ustavno pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS.

10. Dodatno Vrhovno sodišče v zvezi s to navedbo še dodaja, da gre pri razlogih za razrešitev iz 3. in 4. točke prvega odstavka 19. člena ZN za razloge za razrešitev zaradi obsodbe za naklepno kaznivo dejanje, ki se preganja po uradni dolžnosti, na kazen zapora šestih mesecev ali na hujšo kazen oziroma zaradi izreka varnostnega ukrepa prepovedi opravljanja notariata, ne glede na vrsto naklepnega kaznivega dejanja, zaradi katerega je bila kazen oziroma varnostni ukrep izrečen. Gre za objektivne razloge za razrešitev notarja, saj izrečena kazen zapora v trajanju šestih mesecev ali več oziroma izrek varnostnega ukrepa prepovedi opravljanja poklica, ki na podlagi drugega odstavka 67. člena KZ

ne more trajati manj kot eno leto od pravnomočnosti odločbe, obsojenemu notarju objektivno onemogoča opravljanje notariata. Glede na določbo 11. člena ZN, ki določa, da število in sedeže notarskih mest določi ministrstvo tako, da pride najmanj eno notarsko mesto na območje okrajnega sodišča (oziroma na vsakih 20.000 prebivalcev na območjih z večjo koncentracijo ali intenzivnejšim gospodarskih poslovanjem), bi to pomenilo, da bi bilo onemogočeno opravljanje notariata na določenih območjih, v kolikor takšna obsodba ne bi imela za posledico razrešitve notarja in imenovanja drugega notarja. Načelo enakosti pred zakonom iz 14. člena URS pa obenem terja enako obravnavo pogojev za razrešitev za vse notarje, ne glede na to, ali sami opravljajo notariat na območju okrajnega sodišča, ali pa jih je na tem območju večje število.

11. Sodišče prve stopnje je izpodbijano odločitev presojalo na (nesporni) podlagi 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN ter je tako kot tožena stranka pravilno presodilo, da se v tem primeru pogoj za imenovanje iz 6. točke prvega odstavka 8. člena ZN v zvezi s šestim odstavkom istega člena presoja ne glede na (obsojenemu kandidatu za notarja ali že obstoječemu notarju) višino izrečene kazni, pri tem pa je pomembna vrsta in način izvršitve kaznivega dejanja. Na tej podlagi oceni, ali je obsojeni posameznik še moralno primeren oziroma ali je moralno nevreden za opravljanje notariata in zato ne izpolnjuje pogoja "da je vreden javnega zaupanja".

12. Ne drži tako (pri)tožbena navedba, da je razrešitev notarja na podlagi obstoječe kazenske obsodbe mogoča zgolj na podlagi 3. in 4. točke prvega odstavka 19. člena ZN. Na tej podlagi se razrešitev notarja opravi brez ocene vrste in načina izvedbe kaznivega dejanja, zgolj na podlagi objektivne okoliščine dolžine kazni oziroma izreka varnostnega ukrepa prepovedi opravljanja poklica. Za razrešitev na podlagi petega odstavka 8. člena ZN je potrebna ocena moralne (ne)vrednosti obsojenega notarja glede na vrsto in način (okoliščine) izvedbe kaznivega dejanja. Vrhovno sodišče ocenjuje, da je prvostopenjsko sodišče pravilno ugotovilo, da je takšno presojo tožena stranka opravila in utemeljila, zato je oceno toženke sodišče prve stopnje tudi sprejelo in obširno povzelo in pojasnilo v 21. točki obrazložitve. S storitvijo kaznivega dejanja na način, kot to izhaja iz pravnomočne sodbe, na katero sta upravni organ in Upravno sodišče vezana glede dejanskega stanja in kvalifikacije kaznivega dejanja, so bile prizadete pravno varovane vrednote gospodarske dejavnosti, integritete poslovnega okolja in zaupanja v pravni promet.

13. Neutemeljeni so tudi pritožbeni ugovori glede neustavnosti zakonske ureditve, ki ureja razrešitev notarjev. Takšno ureditev je že presojalo Ustavno sodišče z odločbo U-I-344/94-19 z dne 1. 6. 1995, v kateri je v 6. točki navedlo, da je "notariat javna služba, katere izvrševanje je namenjeno varnosti v pravnem prometu. To je pomembna splošna dobrina, zaradi katere je dovoljeno - v skladu z načelom sorazmernosti - omejevati ustavno zagotovljeno pravico do dela, v tem primeru pravico do svobodnega opravljanja dela oziroma poklica (prvi odstavek 49. člena). Ustava določa v tretjem odstavku 15. člena, da so človekove pravice in temeljne svoboščine omejene samo s pravicami drugih in v primerih, ki jih določa Ustava. Pravica do svobodnega opravljanja notarskega poklica je omejena s pravicami drugih, da uživajo pravno varnost v pravnem prometu, ki jo zagotavlja notar z znanjem, izkušnjami in osebnostnimi lastnostmi. Tudi za poklic notarja velja svobodna izbira poklica, vendar je ta svoboda omejena na pravico, da je javna služba vsakomur dostopna pod enakimi pogoji (točka c 25. člena Mednarodnega pakta o državljanskih in človekovih pravicah; Uradni list SFRJ, št. 7-35/71), da mu pod temi pogoji ne more biti prepovedana oziroma da vanjo tudi ne more biti prisiljen. Zakonodajalec je upravičen za poklic, ki se izvršuje kot javna služba, določiti omejitvene pogoje tako objektivne (npr. poslovni prostor) kot subjektivne narave. Med slednje sodijo tudi osebne značajske lastnosti, osebna primernost, ki daje določena jamstva za pošteno in vestno izvrševanje javne službe in zoper zlorabo poklica na račun strank. Te omejitve so določene za posamičen poklic, zato takšna ureditev ni v neskladju z Ustavo, če in kolikor so posamezne omejitve ali pogoji določeni na način, ki omogoča sodno preverjanje, kajti odločitev o tem, ali oseba izpolnjuje z zakonom določene pogoje za opravljanje službe, pomeni odločitev o njeni pravici, določeni v tretjem odstavku 49. člena Ustave in že citirani določbi Mednarodnega pakta. Zato določitev pogoja javnega zaupanja za opravljanje notariata sama po sebi ni v neskladju z Ustavo, kolikor je določena v skladu z gornjimi usmeritvami...". Ustavno sodišče je v 12. točki obrazložitve tudi izrecno zapisalo, da določba 8. člena ZN v preostalem delu ni v neskladju z Ustavo RS (z njo je bila torej neskladna ureditev zgolj v delu, v katerem je takrat veljavni ZN že zgolj obstoj kazenskega postopka določal kot razlog za vzpostavitev nevrednosti, torej še pred pravnomočno obsodbo za kaznivo dejanje). Po navedenem zakonska ureditev, ki določa razloge za razrešitev notarjev, ne predstavlja posega v pritožnikove pravice iz 34. člena URS, prav tako niso podani razlogi, ki jih določa 156. člen URS.

14. Pritrditi gre sodišču prve stopnje, da obstoj pravnomočne kazenske sodbe za kaznivo dejanje, ki posledično pomeni, da notar ni vreden javnega zaupanja in primeren za opravljanje notariata, in v času odločanja o imenovanju ali razrešitvi kazenska sankcija še ni izbrisana, predstavlja tak objektiven kriterij v smislu omejitvenega pogoja za opravljanje javne službe. Sodišče je kot nesporno med strankama ugotovilo, da je bila izpodbijana odločitev sprejeta na podlagi 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN in ne na podlagi 3. ali 4. točke prvega odstavka 19. člena ZN. Gre za povsem samostojni in legitimni razlog za razrešitev, kot predhodno že pojasnjeno.

15. Prav tako so po mnenju Vrhovnega sodišča neutemeljene pritožbene navedbe v smeri nejasnosti sodbe. Pogoj neobstoja javnega zaupanja za opravljanje notariata je, kot že omenjeno, izpolnjen že, če obstoji zgolj eden izmed elementov iz petega odstavka 8. člena ZN, v konkretnem primeru je torej tožena stranka ugotovila, da pritožnik tega pogoja ne izpolnjuje, ker je bil obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega je po njeni oceni moralno nevreden za opravljanje notariata, ob hkratni ugotovitvi, da se kazenska sankcija po zakonu še ni izbrisala. Nepomembno je torej, ali sta tožena stranka in sodišče prve stopnje (po nepotrebnem) ugotavljala tudi, ali sta podana preostala dva elementa neobstoja javnega zaupanja, tj. da je za tožnika na podlagi dosedanjega dela, ravnanja ali obnašanja utemeljeno sklepati, da notarskega poklica ne bo opravljal strokovno, pošteno ali da kot notar ne bo varoval ugleda notarskega poklica ter nepristranskosti (pri čimer sta to utemeljevala s tekom disciplinskih postopkov pred NZS oziroma izrekom disciplinskih sankcij oziroma s kazenskimi postopki, ki naj bi bili v teku).

16. Takoj ko je podan eden izmed elementov iz petega odstavka 8. člena ZN, preostalih dveh ni potrebno ugotavljati, saj je zakonski dejanski stan za neobstoj javnega zaupanja že izpolnjen. Ker je bil torej pritožnik ocenjen kot moralno nevreden za opravljanje notariata zaradi pravnomočne kazenske obsodbe, ugotavljanje vpliva preostalega dosedanjega dela, ravnanja ali obnašanja pritožnika v zvezi z možnim vplivom tega ravnanja na (bodoče) opravljanje notarskega poklica in njegov ugled ni več pomembno, zato se Vrhovnemu sodišču do teh pritožbenih navedb ni potrebno opredeljevati. Ob tem pa Vrhovno sodišče pripominja, da to ne pomeni, da kazenska obsodba kot taka (in na njeni podlagi sprejeta ocena o moralni nevrednosti za opravljanje notariata oziroma da notar ni več vreden javnega zaupanja za opravljanje notariata) ne more utemeljevati tudi ocene nevrednosti javnega zaupanja na podlagi drugih dveh elementov iz petega odstavka 8. člena ZN.

17. V zvezi s pritožbeno navedbo, da bi bilo potrebno pred razrešitvijo tožnika pridobiti mnenje NZS, saj da ZN izrecno predvideva, da mora o izpolnjevanju pogojev za imenovanje ministrstvo predhodno pridobiti mnenje NZS, Vrhovno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje zavzelo pravilno stališče, da se določba prvega odstavka 10. člena ZN uporablja le za postopek imenovanja, ne pa tudi razrešitve. Postopek razrešitve je namreč samostojno urejen v 19. členu ZN, ki sodelovanje NZS v primeru razrešitvenega razloga po 7. točki prvega odstavka določa kot obveznost NZS, da o razlogu obvesti ministrstvo takoj, ko je za tak razlog izve. Tretji odstavek 19. člena ZN ureja situacijo, ko ministrstvo za pravosodje pri izvajanju pristojnosti po določbah ZN (samo, brez obvestila NZS) izve za obstoj razrešitvenega razloga iz 7. točke prvega odstavka 19. člena ZN. V takem primeru o pričetku in teku razrešitvenega postopka ministrstvu ni potrebno pridobiti mnenja NZS.

18. Prav tako sta neutemeljeni pritožbeni navedbi glede kršitve načela

in tega, da naj bi razrešitev notarja predstavljala de facto kaznovanje tožnika oziroma da ZN z razrešitvijo notarja v primeru obsodbe za kaznivo dejanje predstavlja pravno posledico obsodbe. Kot že prej navedeno, je Ustavno sodišče RS z odločbo U-I-344/94-19 že opravilo presojo skladnosti petega odstavka 8. člena ZN z Ustavo RS, izrecno pa je v 13. točki obrazložitve pojasnilo, da sicer gre „za pravno posledico obsodbe, ki je v tem, da pomeni prepoved pridobitve določenega poklica. Uzakonitev takšne pravne posledice je ... ustavno dopustna in zato ni v neskladju niti z 49. členom niti s tretjim odstavkom 15. člena Ustave. Določba tudi ni v nasprotju s 155. členom Ustave o prepovedi povratne veljavnosti predpisa, ker ne gre za pravno posledico, ki bi imela naravo kazenske sankcije, ampak gre za pogoj, ki ga mora izpolnjevati oseba, ki se poteguje za opravljanje javne službe. Ta presoja torej ne zadeva vprašanja kaznovanja za storjeno dejanje, ampak vprašanje vrednostne presoje osebnostne primernosti in (ali) poštenja tistega, ki se mu poveri skrb za varnost pravnega prometa."

19. Vrhovno sodišče v zvezi s tem še pripominja, da zakonska zahteva po nekaznovanosti kandidata, določena v ZN, ni osamljena, saj jo različni zakoni v različni intenziviteti predvidevajo tudi za druge določene poklice, službe in funkcije, kjer je podan javni interes, da osebe, ki naj bi ta mesta zasedale, izpolnjujejo pogoj moralne primernosti in posledično javnega zaupanja, tako ob imenovanju, kot tudi celoten čas opravljanja takšne službe (prim. tako prvi odstavek 27. člena, 29. člen in 3. točka prvega odstavka 30. člena Zakona o odvetništvu, drugi odstavek 88. člena in 2. točka prvega odstavka 154. člena Zakona o javnih uslužbencih, idr.). Sodišče prve stopnje pa je pritožniku tudi pravilno pojasnilo, da v predmetni upravni zadevi ne gre za kršitev načela

, kajti kazenski postopek in upravni postopek imata različen namen, prvi ima kaznovalnega, upravni postopek razrešitve notarja pa zasleduje varovanje javnega interesa in ni namenjen kaznovanju (obsojenega) notarja.

20. V zvezi z ugovorom pritožnika, da naj tožena stranka pri njegovi razrešitvi ne bi opravila testa sorazmernosti ter da naj bi sodišče zgolj pavšalno zapisalo, da ga je tožena stranka pravilno uporabila, ne da bi pojasnilo, na podlagi česa tako zaključuje, Vrhovno sodišče ugotavlja, da je iz obrazložitve sodbe, predvsem iz obširne 21. točke razvidno, da je toženka glede na vrsto in okoliščine kaznivega dejanja, za katerega je bil pritožnik obsojen, ocenila, da zaradi pravnomočne obsodbe za predmetno kaznivo dejanje ne bo več mogel učinkovito zagotavljati tako varovanja interesov strank, kot varnosti javnega prometa in ohranjati javnega zaupanja v notariat. Ta ocena (test sorazmernosti) je bila tudi po presoji sodišča prve stopnje pravilna, kar je ob presoji tožbenih ugovorov glede kršitve človekovih pravic le še izrecno zapisalo v 30. točki obrazložitve. Tudi Vrhovno sodišče ocenjuje, da je ocena sodišča pravilna in da ukrep razrešitve notarja v konkretnem primeru prestane test sorazmernosti, legitimnosti (kot je zapisalo sodišče prve stopnje gre v konkretnem primeru za varstvo javnega interesa, tj. varnost javnega prometa in ohranjanje javnega zaupanja v notariat) in nujnosti

. Glede na vrsto in način izvršenega kaznivega dejanja, za katerega je bil pritožnik pravnomočno obsojen, ter zadolžitve in funkcijo, ki jo opravlja notar (kamor spada tudi sestava in overjanje listin in s tem podelitev verodostojnosti njihovemu obstoju in resničnosti v pravnem prometu), drugačen zaključek tudi po mnenju Vrhovnega sodišča ni mogoč, saj cilja varovanja javnega interesa, javnega zaupanja v notariat in varnosti javnega prometa v konkretnem primeru ni mogoče doseči drugače, kot z razrešitvijo (ukrep razrešitve pritožnika torej prestane test nujnosti). Po oceni Vrhovnega sodišča ukrep razrešitve pritožnika z mesta notarja prestane tudi t. i. strogi test sorazmernosti

, saj je bil tak poseg nujno potreben v smislu, da cilja varnosti javnega interesa, varstva javnega prometa in javnega zaupanja v notariat zaradi vrste in okoliščin izvršenega kaznivega dejanja ni bilo mogoče doseči drugače, t.j. s kakšnim drugim blažjim posegom; poleg tega je z izrečenim ukrepom pritožniku onemogočeno zgolj opravljanje notariata, ne pa katerekoli drugega poklica, takšna omejitev njegove pravice do proste izbire dela (49. člen Ustave RS) pa je v konkretnem primeru razumna glede na varovanje pravice splošne skupnosti, da se lahko zanese na to, da notariat opravljajo zaupanja vredne in moralno neoporečne osebe. Vse to je v obrazložitvi izpodbijane sodbe (v bistvu enako) zapisalo tudi sodišče prve stopnje.

21. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je bil pritožnik zaradi zavrženja zahteve za izločitev ministra namesto vsebinske presoje, prikrajšan za pravico do pritožbe, saj drugi odstavek 13. člena ZUP določa, da kadar je za odločanje na prvi stopnji pristojna vlada, pritožba ni dovoljena (skladno z določbo prvega odstavka 38. člena ZUP o izločitvi ministra odloča vlada). Ne glede na to, kakšna bi bila odločitev Vlade RS v zvezi s predmetno zahtevo (procesna ali vsebinska), bi jo pritožnik lahko izpodbijal šele v upravnem sporu, skupaj z odločbo tožene stranke. Pritožnik niti v tožbi niti v pritožbi ni navedel konkretnih razlogov, zaradi katerih bi bilo potrebno izločiti takratnega ministra za pravosodje ... . Ker se predmetni procesni sklep lahko izpodbija le skupaj s končno odločitvijo, bi moral pritožnik konkretno zatrjevati in izkazati, kako bi (glede na razloge za izločitev ministra, ki bi jih moral konkretizirati že v tožbi) drugačna odločitev Vlade RS (torej izločitev ministra s strani Vlade) lahko vplivala na njegov pravni položaj v upravnem postopku oziroma na končno odločitev, vendar tega trditvenega in dokaznega bremena ni zmogel. Na tem mestu je potrebno še pripomniti, da je navedba, da iz spletne strani Vlade RS izhaja, da Vlada RS o izločitvi ministra za pravosodje sploh ni nikoli odločala, pritožbena novota in je kot take Vrhovno sodišče ne more upoštevati.

22. Pritožnik je ugovor ničnosti odločbe tožene stranke vezal na 5. točko prvega odstavka 279. člena ZUP. Odločba naj bi bila nična, ker je bila izdana po odstopu predsednika Vlade RS in v času opravljanja tekočih poslov, ki jih skladno z 115. členom Ustave RS lahko opravlja vlada v odstopu do izvolitve novega predsednika vlade oziroma do imenovanja novih ministrov. Vrhovno sodišče je v sklepu X Ips 280/2009 z dne 1. 6. 2010 že zavzelo stališče, da je pojem

iz določbe 115. člena URS nedoločen ustavnopravni pojem, ki ga je treba razumeti tako, da v tem času vlada (oziroma minister) sprejema samo nujne odločitve, ne začenja pa večjih in pomembnejših dejavnosti na novo, ne sprejema dokončnih političnih odločitev, razen tistih, ki so nujno potrebne za delovanje države, in da je ta pojem treba razlagati restriktivno. Ker gre za pravni standard, je treba njegovo vsebino napolniti od primera do primera in v odločbi ter v primeru upravnega spora tudi v sodni odločbi pojasniti, zakaj je določeno odločitev ministra, ki mu je funkcija prenehala, šteti med "tekoče posle."

23. Po presoji Vrhovnega sodišča je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da omejitev na opravljanje tekočih poslov s področja urejanja kadrovskih vprašanj, kot so imenovanja in razrešitve, pri katerih je kot odločujoča lastnost predpisana nekaznovanost, strokovnost in delovne izkušnje (ne pa politična primernost), ne predstavlja ovire za nadaljnje redno opravljanje dela vlade in ministrov, saj gre za pristojnost ministrstva za nemoteno in kontinuirano delovanje področja, za katerega je odgovorno (do izvolitve novega predsednika vlade oziroma do imenovanja novih ministrov). V konkretnem primeru je šlo za dokončanje upravnega postopka, ki je bil že v teku

in za izdajo izpodbijane odločbe o razrešitvi notarja kot zaključku tega postopka, kar je po presoji sodišča prve stopnje, s katero se strinja tudi Vrhovno sodišče, zapadlo pod pojem „tekočih poslov“.

24. Dodatno je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, da je bila tožena stranka tudi po odstopu predsednika Vlade RS dolžna varovati javni interes notariata kot javne službe, ki se izvaja kontinuirano. Vrhovno sodišče meni, da je v konkretnem primeru stališče sodišča prve stopnje pravilno. Pri razrešitvi notarja v postopku, ki se je začel pred odstopom predsednika Vlade RS, ne gre za politično motivirano odločitev, ki bi bila posledica samega odstopa Vlade RS, temveč gre za dokončanje postopka v okviru nadzorstvenih dolžnosti ministrstva za pravosodje, ki mu jih nalaga drugi odstavek 106a. člena ZN glede preverjanja morebitne kaznovanosti obstoječih notarjev iz kazenske evidence v skladu s petim odstavkom 8. člena ZN, v okviru preverjanja izpolnjevanja pogojev, ki so podlaga za imenovanje (in razrešitev), katerega namen je varovanje javnega zaupanja v opravljanje notariata. Gre torej za dejanja oziroma ravnanja, ki pomenijo izvrševanje upravnih nalog, ki jih imajo vlada in ministri v skladu z zakoni in drugimi prepisi in ki kot take sodijo v okvir "tekočih poslov" v smislu 115. člena Ustave RS.

25. Ker Vrhovno sodišče tako ocenjuje, da je pravilna ocena sodišča prve stopnje, da je v konkretnem primeru šlo za izdajo odločbe in tako zaključek razrešitvenega postopka v okviru tekočih poslov vlade, ki je odstopila in ministr(stv)a za pravosodje, ni podan razlog ničnosti upravne odločbe, na katerega se sklicuje pritožnik, iz istega razloga to tudi pomeni, da ne drži pritožbena navedba, da bi zgolj zaradi odstopa Vlade RS državnemu sekretarju D. S. prenehalo pooblastilo za odločanje z dne 5. 6. 2017, katerega obstoj za pritožnika ni sporen

26. Prav tako sodišče ni zmotno ali nepopolno ugotovilo dejanskega stanja v zvezi s tem, kdo je vodil in odločal v predmetnem upravnem postopku. Zakon o Vladi RS v 18. členu določa, da minister v skladu s sprejeto politiko vodi in predstavlja ministrstvo, daje politične usmeritve za delo ministrstva in organov v njegovi sestavi, nadzoruje njihovo delo, izdaja predpise in druge akte iz pristojnosti ministrstva in organov v njegovi sestavi ter opravlja druge naloge, ki jih določa zakon ali drug predpis. Ravno zaradi ministrovih pristojnosti na področju notariata, ki jih določa ZN, so se v upravnem postopniku posamezni dopisi in zahteve, ki jih je ministrstvo posredovalo sodiščem oziroma NZS, sklicevali na ministra kot funkcionarja, ki predstavlja ministrstvo pri izvajanju zakonskih nalog in pooblastil ministrstva. Edini dejanji v celotnem postopku razrešitve pritožnika, kjer je podpisnik minister za pravosodje ..., sta dopis z dne 29. 1. 2018 (predlog NZS za uvedbo disciplinskega postopka zoper pritožnika) ter odgovor z dne 1. 6. 2018. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je vsa dejanja v postopku na podlagi pooblastila z dne 17. 10. 2017 v celoti neposredno opravljala višja svetovalka oziroma podsekretarka N. M., končno odločitev pa je sprejel državni sekretar D. S. Izločitve N. M. in D. S. pritožnik ni nikoli zahteval, niti izločitve katere izmed drugih oseb, ki so bile podpisnice dopisov, obvestil in drugih dejanj v samem postopku preverjanja pogojev za imenovanje notarjev in posledične razrešitve pritožnika. Pravilna je tudi ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da po podaji pritožnikove zahteve za izločitev ministra za pravosodje ... z dne 26. 6. 2018 (ki jo je ministrstvo prejelo dne 28. 6. 2018), minister v postopku ni sodeloval, niti ni bil podpisnik nobenega izmed dokumentov.

27. Na podlagi vsega prej navedenega Vrhovno sodišče zaključuje, da so tako neutemeljeni pritožbeni ugovori, da naj bi z izdajo odločbe o razrešitvi po odstopu predsednika Vlade RS tožena stranka posegla v pravice pritožnika iz 49., 24., 27., 28. 29., 31. in 14. člena URS ter da naj bi postopek vodila oseba, ki bi morala biti dejansko izločena, kar je pritožniku obširno pojasnilo tudi že sodišče prve stopnje.

28. Vrhovno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da v obravnavani zadevi glavna obravnava ni bila potrebna tudi zato, ker je bilo relevantno dejansko stanje v zvezi z razlogom za razrešitev notarja glede obstoja pravnomočne sodbe in dejstva, da ta še ni bila izbrisana iz kazenske evidence, nesporno. Prav tako je bilo mogoče dejansko stanje v zvezi s tožbenimi navedbami glede začetka, vodenja in poteka upravnega postopka ter tega, kdo je v postopku sodeloval, ga vodil in kdo je v njem sprejel končno odločitev, ugotoviti že na podlagi upravnega spisa, zato zaslišanje ministra za pravosodje ..., N. M. in D. S. ni bilo potrebno, sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno ugotovilo, da je med strankama pravzaprav sporna zgolj razlaga materialnega prava v zvezi s tem, ali je razrešitev pritožnika opravljanja notarske službe na podlagi 7. točke prvega odstavka 19. čelna ZN v zvezi s 6. točko prvega odstavka 8. člena in petim odstavkom 8. člena ZN mogoča, pravilna in zakonita.

29. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče pritožbo na podlagi 76. člena v zvezi z 82. členom ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da niso podani razlogi, ki jih pritožnik uveljavlja, niti razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti.

30. Izrek o stroških temelji na prvem odstavku 165. člena in prvem odstavku 154. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1.

Iz obrazložitve predmetne sodbe izhaja, da je pritožnik pomagal soobtoženemu B. B. s tem, ko je kot notarski pomočnik v notarski pisarni E. B. sestavil pogodbo o prevzemu dolga z dne 4. 1. 2005, posojilno pogodbo z dne 15. 4. 2001 in pogodbo o priznavanju dolga z dne 25. 5. 2005 in jih dal strankam v podpis, pri čimer je vedel, da so pogodbe fiktivne in sklenjene z namenom, da se družbi B. T., d. o. o. povzroči veliko premoženjsko škodo. Pritožnik je pogodbe antidatiral in vsebino pogodb strankam svetoval, citiranih pogodb pa tudi ni vpisal v vpisnik notarske pisarne. Pritožnik je bil maja 2005 zaposlen kot notarski pomočnik, vendar pri sestavi pogodb ni deloval v tem svojstvu. Pritožnik je zavestno, hoteno in z določenim namenom (naklepno) pomagal pri izvršitvi predmetnega kaznivega dejanja, ki ga je izvršil soobtoženi B. B.

Pa tudi sicer Vrhovno sodišče RS pripominja, da je bila tudi v času storitve kaznivega dejanja v maju 2005 ureditev 8. in 19. člena ZN v relevantnem delu, tj. glede pogojev za imenovanje notarja in izostanka teh pogojev v smislu obstoja kazenske obsodbe kot razloga za neimenovanje oziroma razrešitev notarja povsem enaka.

Na tem mestu Vrhovno sodišče izpostavlja, da je prepozna pritožbena navedba, da se naj prvostopenjsko sodišče ne bi opredelilo do vprašanja, ali je tožena stranka upravičena in na kakšni podlagi pridobivati podatke o obsodilnih kazenskih sodbah in kazenskih spisov, saj tega ugovora v tožbi tožeča stranka ni izpostavila.

V času storitve kaznivega dejanja v maju 2005 je namreč še veljal Kazenski zakonik- KZ-UPB, Ur. l. RS, št. 95/04, na podlagi katerega je bil tožnik tudi obsojen.

Po praksi Ustavnega sodišča RS so „posegi v ustavne pravice dopustni, če so v skladu z načelom sorazmernosti. Da je omejitev dopustna, mora biti podan ustavno dopusten cilj (npr. varstvo pravic drugih ali tudi javnega interesa - bodisi neposredno bodisi posredno, da se preko javnega interesa varujejo pravice drugih). Poleg tega morajo biti izpolnjeni trije pogoji: 1. poseg mora biti primeren za dosego zaželenega, ustavno dopustnega cilja; 2. poseg mora biti nujen - to pomeni, da cilja ni mogoče doseči z blažjim posegom v ustavno pravico ali celo brez njega (drugi možni ukrepi z istim ciljem ga ne morejo nadomestiti); in 3. upoštevati je treba tudi t.i. sorazmernost v ožjem smislu. To pomeni, da je pri ocenjevanju nujnosti posega treba tehtati pomembnost posega v ustavno pravico s pomembnostjo ustavno dopustnega cilja, ki želi zavarovati ali zagotoviti druge ustavno varovane dobrine, in odmeriti upravičenost nujnega posega sorazmerno s težo prizadetih posledic: le v primeru, če gre varovanemu ustavno dopustnemu cilju zaradi njegovega pomena absolutna prednost, je lahko dopusten tudi zelo močan poseg v prvo pravico - drugače pa mora biti globina oziroma teža posega v njo v sorazmerju s pomenom varovane druge pravice...“ (prim. 20. točka obrazložitve odločbe U-I-290/96 z dne 11. 6. 1998).

Prim. glej 25. točko obrazložitve Odločbe Ustavnega sodišča RS, št. U-I-18/02 z dne 24. 10. 2003.

Kot izhaja iz upravnega spisa, se je postopek preverjanja pogojev za imenovanje (tekom katerega je bilo ugotovljeno, da je pritožnik pravnomočno obsojen) za vse notarje pričel že v avgustu 2017.

Da je obstoj tega pooblastila nesporen, namreč pritožnik izrecno navaja na 21. strani pritožbe.

Zakon o notariatu (1994) - ZN  - člen 8, 8/1-6, 8/5, 10, 10/1, 19, 19/1-3, 19/1-4, 19/1-7, 19/3, 106.a, 106.a/4

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 13

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 34, 115, 156

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.