VSRS Sklep Cp 15/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-03-07

Jan Zobec (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - MEDNARODNO ZASEBNO PRAVO

priznanje tuje sodne odločbe - dvostranska pogodba med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško - hrvaška sodna odločba - predhodno vprašanje - rešitev predhodnega vprašanja - učinki pravnomočnosti - rei vindicatio - obstoj lastninske pravice na nepremičnini - izročitev stvari v posest - uporabnina - pravni interes za priznanje tuje sodne odločbe - zavrnitev priznanja

Ker je bilo vprašanje lastništva pred hrvaškim sodiščem rešeno le kot predhodno vprašanje, saj odločitev o lastninski pravici ni vsebovana v izreku odločbe, se nanjo učinek pravnomočnosti ne nanaša. Tako ima tamkajšnja presoja, da je predlagatelj lastnik nepremičnine, učinek le za konkretni hrvaški spor. Ker s hrvaško sodbo predhodno vprašanje lastništva nepremičnine ni bilo pravnomočno rešeno, predlagatelj ni izkazal potrebe po priznanju njenih pravnih učinkov v Republiki Sloveniji.

Pritožba se zavrne in se sklep sodišča prve stopnje potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom IV R 239/2018 z dne 5. 9. 2018 na območju Republike Slovenije priznalo veljavnost pravnomočne in izvršljive sodbe Občinskega sodišča na Pagu opr. št. 2 P-336/2009 z dne 11. 10. 2011 v zvezi s sodbo Županijskega sodišča v Zadru opr. št. 12 Gž-2978/11-2 z dne 12. 10. 2012.

2. Zoper navedeno odločitev sta nasprotna udeleženca vložila ugovora, ki jima je isto sodišče s sklepom V R 274/2018 z dne 21. 11. 2018 ugodilo in sklep razveljavilo (I. točka izreka). Odločilo je, da se predlog za priznanje tuje sodne odločbe zavrne (II. točka izreka), ter predlagatelju naložilo, da mora prvi nasprotni udeleženki povrniti stroške ugovornega postopka v višini 114,24 EUR, drugemu nasprotnemu udeležencu pa v višini 130,24 EUR (III. točka izreka). Sodišče je presodilo, da predlagatelj priznanje tuje odločbe predlaga, ker jo namerava uporabiti kot dokaz, da je v sporu med istimi strankami pred slovenskim sodiščem njegov zahtevek za plačilo uporabnine utemeljen oziroma da zahtevek nasprotnega udeleženca ni utemeljen, kar ni namen instituta priznanja in izvršitve tujih sodnih odločb. Predlagatelj lahko sporno sodbo uporabi v dokazne namene zunaj postopka za priznanje tuje sodne odločbe s predložitvijo prevoda sodišču skupaj z drugimi dokazi. Ker obravnavana tuja sodna odločba nima učinkov na pravna razmerja v Republiki Sloveniji, je ugovor nasprotnih udeležencev utemeljen že iz tega razloga.

3. Zoper navedeni sklep je predlagatelj vložil pravočasno pritožbo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in napačne ugotovitve dejanskega stanja ter Vrhovnemu sodišču predlagal spremembo izpodbijanega sklepa tako, da se ugovora nasprotnih udeležencev zavrneta kot neutemeljena in potrdi sklep Okrožnega sodišča v Mariboru IV R 239/2018 z dne 5. 9. 2018. Zmotno je stališče, da hrvaška pravnomočna sodba nima nobenih učinkov, ki bi lahko posegli v razmerje med strankami tega postopka. Sodišče prve stopnje je prezrlo, da pravni učinki tuje sodne odločbe niso samo v možnosti prisilne izvršitve na območju Republike Slovenije, temveč tudi v učinku pravnomočno razsojene stvari. S hrvaško sodbo je stvarno in krajevno pristojno sodišče že pravnomočno razsodilo, da sta bila nasprotna udeleženca dolžna predlagatelju vrniti apartma. S priznanjem veljavnosti te tuje sodne odločbe bo slovensko sodišče v zadevi III P 831/2013 nanjo vezano in o tem predhodnem vprašanju ne bo moglo drugače odločiti. Ne gre torej le za to, da bi predlagatelj potreboval tujo sodno odločbo kot dokaz. Sklep Vrhovnega sodišča Cp 10/2003 je obravnaval drugačen primer, saj je predlagatelj uveljavljal priznanje veljavnosti sklepa, da se tožba zaradi neaktivnosti tožnika šteje za umaknjeno. V predmetni zadevi pa gre za že razsojeno vprašanje lastništva apartmaja, čeprav v izreku sodbe ni bilo izrecno ugotovljeno, da je predlagatelj njegov lastnik. Za priznanje veljavnosti hrvaške sodbe je predlagatelj izkazal pravni interes, saj utemeljuje tako njegov zahtevek za plačilo uporabnine kot tudi zahtevek za plačilo denarne vrednosti apartmaja, ki ga je nasprotna udeleženka tik pred pravnomočnostjo hrvaške sodbe prodala, ter s tem povzročila nezmožnost izpolnitve obveznosti, naložene s pravnomočno hrvaško sodbo. Pravni interes ima tudi zaradi vložene nasprotne tožbe, s katero nasprotni udeleženec zahteva ugotovitev ničnosti prodajne pogodbe in ugotovitev, da predlagatelj ni pridobil lastninske pravice na apartmaju. V pravdi III P 831/2013 zato predlagatelj uveljavlja ugovor pravnomočno razsojene stvari. Stališče, da ni mogoče ponovno razsojati o tožbenem zahtevku za ugotovitev lastninske pravice, če je bilo že v predhodni pravdi na podlagi vindikacijske tožbe tožniku pravnomočno naloženo vračilo stvari, čeprav v izreku sodbe ni bilo izrecno ugotovljeno, da je toženec njen lastnik, je zavzelo tudi Višje sodišče v Ljubljani v zadevi I Cp 42/2004 z dne 21. 1. 2004. Z odločitvijo je bila kršena predlagateljeva ustavna pravica do enakega varstva pravic, sodnega varstva in do enakosti pred zakonom (14., 22. in 23. člen Ustave).

4. Pritožba je bila vročena nasprotnima udeležencema, ki nanjo nista odgovorila.

6. Odločba hrvaškega sodišča, katere priznanje se v obravnavani zadevi zahteva, je postala pravnomočna dne 12. 10. 2012 in izvršljiva 16. 12. 2012. Tako je pravna podlaga za odločanje o priznanju njene veljavnosti Pogodba med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško o pravni pomoči v civilnih in kazenskih zadevah z dne 7. 2. 1994, ki priznanje in izvršitev tujih sodnih odločb ureja v 20. do 23. členu.

7. Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da je namen priznanja tuje sodne odločbe priznanje njenih pravnih učinkov na območju Republike Slovenije. Z drugimi besedami, stranka mora imeti za zahtevo po priznanju tuje sodne odločbe pravni interes.

Temu pritrjuje tudi predlagatelj, ki pa zmotno meni, da je ta izkazan, ker naj bi bila od priznanja veljavnosti tuje sodbe odvisna odločitev Okrožnega sodišča v Mariboru v zadevi III P 831/2013, saj naj bi bilo s hrvaško sodbo pravnomočno odločeno o predhodnem vprašanju v navedenem sporu.

8. Ko sodišče odloča o dajatvenem zahtevku, mora najprej razčistiti, ali obstaja pravno razmerje, od katerega je odvisna odločitev o glavni stvari. Predhodno vprašanje je pravno vprašanje (predmet ugotovitve je obstoj kakšne pravice ali pravnega razmerja, o katerem še ni odločilo sodišče ali drug pristojen organ), od katerega rešitve je odvisna odločitev v glavni stvari. Po izrecni določbi drugega odstavka 13. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) ima rešitev predhodnega vprašanja pravni učinek samo v pravdi, v kateri je bilo to vprašanje rešeno. Sodba, ki se ne more več izpodbijati s pritožbo, postane pravnomočna, kolikor je v njej odločeno o zahtevku iz tožbe ali nasprotne tožbe (prvi odstavek 319. člena ZPP). Sodišče odloči o tožbenem zahtevku (oziroma o obstoju terjatve, uveljavljane v pobot) v izreku sodbe, zato postane pravnomočen izrek. Ker sodišče o predhodnem vprašanju odloči le v obrazložitvi sodbe, njegova presoja o tem vprašanju ne postane pravnomočna in zato ne veže strank in sodišča v morebitni kasnejši pravdi glede drugih zahtevkov iz istega pravnega razmerja. Če bi stranki želeli, da se prejudicialno pravno razmerje ne reši le z učinkom v konkretni pravdi, ampak z učinkom pravnomočnosti, bi to lahko dosegli s postavitvijo vmesnega ugotovitvenega zahtevka.

Od volje strank je torej odvisno, ali bo sodišče o prejudicialnem pravnem razmerju odločilo z učinkom le za konkretno pravdo ali pa z učinkom pravnomočnosti.

9. Hrvaško sodišče je pravnomočno razsodilo, da morata nasprotna udeleženca predlagatelju vrniti apartma. V zadevi, ki je v teku pred Okrožnim sodiščem v Mariboru, pa se obravnava zahtevek za plačilo uporabnine in vrednosti apartmaja oziroma po nasprotni tožbi zahtevek za ugotovitev ničnosti prodajne pogodbe in neobstoja predlagateljeve lastninske pravice na apartmaju. Odločitev o plačilu uporabnine in vrednosti apartmaja ni odvisna od odločitve, ali morata nasprotna udeleženca apartma vrniti tožniku. Res pa je, da je tako za vindikacijski zahtevek, ki ga je obravnavalo hrvaško sodišče, kot tudi za zahtevek za plačilo uporabnine in vrednosti odtujenega apartmaja, skupno in odločilno predhodno pravno vprašanje, ali je bil predlagatelj lastnik nepremičnine (kar je tudi predmet ugotovitvenega zahtevka po nasprotni tožbi). Lastništvo namreč predlagatelja upravičuje tako do izročitve nepremičnine v posest (o čemer je bilo odločeno pred hrvaškim sodiščem) kot do plačila uporabnine in morebitnega nadomestila vrednosti zdaj prodanega stanovanja.

Ker je bilo vprašanje lastništva pred hrvaškim sodiščem rešeno le kot predhodno vprašanje, saj odločitev o lastninski pravici ni vsebovana v izreku odločbe, se nanjo učinek pravnomočnosti ne nanaša. Tako ima tamkajšnja presoja, da je predlagatelj lastnik nepremičnine, učinek le za konkretni hrvaški spor. Ker s hrvaško sodbo predhodno vprašanje lastništva nepremičnine ni bilo pravnomočno rešeno, predlagatelj ni izkazal potrebe po priznanju njenih pravnih učinkov v Republiki Sloveniji.

10. Ker pritožbeni razlogi in razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti, niso podani, je Vrhovno sodišče pritožbo skupaj z v njej vsebovano stroškovno zahtevo zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP v zvezi s 37. členom Zakona o nepravdnem postopku).

Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da postopek priznanja in izvršitve tujih sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah ureja tudi Uredba Sveta št. 44/2001 (Uredba Bruselj I), ki jo je za priznanje in razglasitev izvršljivosti sodne odločbe, izdane v drugi državi članici, mogoče uporabiti le, če je v času izdaje sodne odločbe veljala tako v državi izvora kot v zaprošeni državi. V Republiki Hrvaški navedena uredba velja šele od 1. 7. 2013, ko je Republika Hrvaška postala članica Evropske unije.

Primerjaj sklepa Vrhovnega sodišča Cp 5/2010 z dne 23. 6. 2010 in Cp 10/2003 z dne 10. 7. 2003.

Primerjaj A. Galič, v: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, 2006, komentar k 181. členu, str. 159-160.

Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 234/2014 z dne 7. 4. 2016. Primerjaj tudi A. Galič, v: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, 2006, komentar k 181. členu, str. 162.

Pogodba med Republiko Slovenijo in Republiko Hrvaško o pravni pomoči v civilnih in kazenskih zadevah (1994) - člen 23

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 13, 13/2, 319, 319/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.