VSRS Sodba I Ips 22730/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-05-16

Branko Masleša (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), Barbara Zobec, mag. Kristina Ožbolt, Mitja Kozamernik

obstoj kaznivega dejanja - zakonski znaki kaznivega dejanja - zatajitev - določitev vrednosti predmeta leasinga

Vprašanje, ali je obsojeni pred zatajitvijo predmeta poravnal leasing obroke in v kolikšnem obsegu, za presojo vrednosti predmeta kaznivega dejanja in s tem pravne kvalifikacije le-tega, ni pravno relevantno. Za presojo obstoja in pravne kvalifikacije kaznivega dejanja je treba upoštevati dejansko vrednost odtujenega predmeta.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojeni se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 28. 2. 2017 obsojenega S. H. spoznalo za krivega kaznivega dejanja zatajitve po četrtem v zvezi s prvim odstavkom 208. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Obsojenemu je izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen devet mesecev zapora s preizkusno dobo treh let. Oškodovanca V. je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 23. 8. 2017 pritožbi obsojenčevega zagovornika in okrožne državne tožilke zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta obsojenega oprostili plačila sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo zahtevo za varstvo zakonitosti vlaga obsojenčev zagovornik zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe ter zaradi kršitve kazenskega zakona. Predlaga, da Vrhovno sodišče pravnomočni sodbi spremeni in obsojenega oprosti obtožbe, podrejeno pa sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje sodišču prve stopnje.

3. Vrhovni državni tožilec dr. Zvonko Fišer je v odgovoru na zahtevo, podanem v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP ocenil, da je zahteva usmerjena predvsem v poskus obrambe odpreti razpravo o dokazih. Po oceni vrhovnega državnega tožilca sta se sodišči opredelili do dokazov, kolikor je bilo to potrebno, listine, ki jih zahteva izpostavlja, pa ne spadajo v dejanski stan kaznivega dejanja, ki je predmet pravnomočne sodbe.

4. Obsojeni S. H. je bil spoznan za krivega kaznivega dejanja zatajitve, ki ga je storil s tem, da oškodovanemu V., d. o. o., ko je le-ta zaradi neplačila leasing obrokov razvezal pogodbo o finančnem leasingu, predmeta leasinga, to je bagra ni vrnil, temveč ga je zadržal zase. Predmet kaznivega dejanja je torej ravnanje obsojenega, ki oškodovancu kot lastniku predmeta, le-tega ob pravno upravičeni zahtevi za vrnitev, ni vrnil, s čimer je zadržal stvar, ki mu je bila zaupana na podlagi pravnega posla. Obstoj leasing pogodbe med obsojencem in oškodovancem je pravno relevanten za presojo kaznivega dejanja zatajitve zgolj glede vprašanja, ali je imel obsojeni predmet v posesti na podlagi pravnega posla, torej ali je bil obsojenemu zaupan predmet, ki ni bil njegova last ter ali je dejanski lastnik upravičeno zahteval vrnitev tega predmeta. Ničesar od navedenega zahteva ne problematizira. Izpolnjevanje obsojenčevih zavez iz leasing pogodbe, ki jih izpostavlja zahteva, to je v kolikšnem obsegu je obsojeni do prekinitve leasing pogodbe plačal leasing obroke in ali plačilo le-teh zajema tudi plačilo davka na dodano vrednost (v nadaljevanju DDV) za presojo obstoja kaznivega dejanja niso relevantne. Zato ni pritrditi vložniku zahteve, da sta nižji sodišči s tem, ko se nista opredelili do listinskega dokaza v prilogi A11, to je pregleda plačil po leasing pogodbi, zagrešili v zahtevi zatrjevano kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, to je, da se sodba ni opredelila do odločilnega dejstva. Vložnik v zahtevi ne pojasni, zakaj naj bi bila navedena listina odločilnega pomena za presojo obstoja kaznivega dejanja in s tem zakonitosti izpodbijane pravnomočne sodbe. Tako obsojenemu tudi ni bila kršena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave.

5. Predmet kaznivega dejanja je leasingodajalčev bager, ki si ga je obsojeni protipravno prilastil. Vprašanje, ali je obsojeni pred zatajitvijo predmeta poravnal leasing obroke in v kolikšnem obsegu, za presojo vrednosti predmeta kaznivega dejanja in s tem pravne kvalifikacije le-tega, ni pravno relevantno. Ali je oškodovanec upravičen od obsojenega terjati celotno vrednost bagra, ali pa mora ob tem upoštevati že plačane leasing obroke, je vprašanje civilnopravnega razmerja med navedenima, o katerem že teče pravda pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani. Za presojo obstoja in pravne kvalifikacije kaznivega dejanja je treba upoštevati dejansko vrednost odtujenega predmeta. Zato ni mogoče pritrditi vložniku zahteve, da sta sodišči s tem, ko sta upoštevali vrednost bagra v znesku 189.600,00 EUR, ne da bi od tega zneska odšteli že plačane leasing obroke, kršili določbe 3. točke devetega odstavka 99. člena KZ-1, ki opredeljuje znesek velike premoženjske koristi. Navedbe zahteve, da sodišči nista pojasnili, zakaj naj bi obsojenemu šlo za to, da si prilasti tujo premično stvar velike vrednosti šele za tem, ko je po podatkih leasingodajalca že poravnal znesek 126.253,13 EUR, zaradi česar po stališču zahteve obsojenčev naklep ni mogel biti usmerjen v prilastitev premične stvari velike vrednosti, izhajajo iz drugačne vrednosti predmeta kaznivega dejanja, kot je bila ugotovljena v dokaznem postopku. Po vsebini zahteva s tem ne uveljavlja zatrjevane kršitve iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, kakor tudi ne kršitev kazenskega zakona, temveč poskuša doseči drugačno presojo dokazov glede vrednosti zatajenega predmeta, kar ni dopusten razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

6. V pritožbi zoper sodbo vložnik zahteve ni uveljavljal, da je podano nasprotje med točkama 9. in 21. obrazložitve prvostopenjske sodbe, zato zahteva v tem delu ni materialnopravno izčrpana.

7. Vrhovno sodišče v zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenca zatrjevanih kršitev ni ugotovilo. Zahteva je deloma vložena tudi zaradi nedovoljenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), uveljavlja pa tudi kršitev, ki v pritožbi ni bila uveljavljana, čeprav za to ni bilo nobenih ovir (peti odstavek 420. člena ZKP), zato je zahtevo v skladu z določilom 425. člena ZKP kot neutemeljeno zavrnilo.

8. Ob upoštevanju obsojenčevih premoženjskih razmer, kot izhajajo iz podatkov kazenskega spisa, je sodišče obsojenca v skladu s četrtim odstavkom 95. člena v zvezi z 98.a členom ZKP oprostilo plačila sodne takse kot stroška, nastalega v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 208, 208/1, 208/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.