VSRS Sodba VIII Ips 5/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-11

mag. Marijan Debelak (preds.), Marjana Lubinič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, Borut Vukovič

odpravnina - individualna pogodba o zaposlitvi - predsednik uprave - predčasno prenehanje mandata - razrešitev s funkcije

Namen odpravnine je odmena za prenehanje poslovodne funkcije zaradi odpoklica ali druge oblike prenehanja poslovodne funkcije pred potekom mandata in hkrati za izgubo zaposlitve. Tožniku je po predčasni razrešitvi delovno razmerje pri toženki formalno prenehalo. Vendar položaj, ki ga je tožnik pridobil s sklepom, da se imenuje za pooblaščenca uprave toženke, da zanjo osebno opravlja delo in da za to delo prejema redno plačilo, glede presoje o pravici do odpravnine v tem sporu ustreza položaju osebe, ki je v delovnem razmerju. Drugačna razlaga bi pomenila obid zakonskih določb o pravici do odpravnine in izigravanje namena, ki ga je zasledoval Zakon o prejemkih poslovodnih oseb v gospodarskih družbah v večinski lasti RS in samoupravnih lokalnih skupnostih (ZPPOGD) z določitvijo dodatnega pogoja za izplačilo odpravnine v sedmi alineji prvega odstavka 4. člena.

I. Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se pritožba tožnika zavrne ter se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki stroške odgovora na pritožbo in revizijske stroške v znesku 2.915,62 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

III. Tožeča stranka krije sama svoje stroške odgovora na revizijo.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek za plačilo odpravnine v višini 44.400,00 EUR bruto oz. 36.194,30 EUR neto z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2014 dalje do plačila, in sicer na podlagi Zakona o prejemkih poslovodnih oseb v gospodarskih družbah v večinski lasti RS in samoupravnih lokalnih skupnostih (ZPPOGD, Ur. 1, RS, št. 21/2010 in naslednji) ter določil pogodbe o zaposlitvi tožeče stranke (v nadaljevanju: tožnik), da odpravnina tožniku ne pripada, če se po prenehanju funkcije zaposli oz. ohrani delovno razmerje v družbi. Tožena stranka (v nadaljevanju: toženka) je po prenehanju tožnikove funkcije predsednika uprave na njegovo pobudo z družbo A., d. o. o., katere direktor je bil, sklenila pogodbo o poslovnem sodelovanju. Na podlagi te je tožnik delal kot pooblaščenec toženke ter toženki izstavljal račune v višini 2.500 EUR oz. 3.000 EUR mesečno. Ker je torej po prenehanju funkcije še naprej za plačilo delal kot pooblaščenec uprave toženke, je sodišče presodilo, da ni upravičen do izplačila odpravnine in da bi bila drugačna razlaga v nasprotju z namenom odpravnine ter temeljnimi načeli civilnega prava.

2. Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je toženki naložilo plačilo odpravnine v višini 44.400,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2014 dalje do plačila. Presodilo je, da je tožnikov zahtevek utemeljen, ker po prenehanju funkcije predsednika uprave ni bil več v delovnem razmerju pri toženki.

3. Toženka je v vložila predlog za dopustitev revizije, ki mu je Vrhovno sodišče s sklepom VIII DoR 153/2018 z dne 6. 11. 2018 ugodilo in revizijo dopustilo glede vprašanja, ali je sodišče druge stopnje pravilno uporabilo materialno pravo v zvezi s prisojeno odpravnino.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je toženka vložila revizijo, v kateri uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 s spremembami). Navaja, da sodba nima razlogov o odločilnem vprašanju, ali je mogoče s pogodbo civilnega prava modificirati določila individualne pogodbe o zaposlitvi. Poudarja, da nikdar ni potrebovala storitev družbe A., d. o. o., ampak osebno delo tožnika in da je bila družba A., d. o. o., dejansko samo »sredstvo«, da je lahko tožnik od nje prejemal plačilo za svoje delo, ki ga je opravljal ter da je bil takšen način sodelovanja dogovorjen na željo tožnika. Toženka še navaja, da je na takšen način nadaljnjega sodelovanja s tožnikom pristala v utemeljenem in legitimnem prepričanju, da je s tem „nadomestno“ izpolnila obveznost zaposlitve tožnika.

5. Revizija je bila v skladu s 375. členom ZPP vročena tožniku, ki v odgovoru predlaga njeno zavrnitev.

6. Revizijsko sodišče na podlagi 371. člena ZPP preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

8. Tožnik je bil s sklepom nadzornega sveta toženke dne 23. 12. 2011 imenovan za predsednika uprave za dobo petih let, s pričetkom mandata 24. 12. 2011. Sklenjeno je imel individualno pogodbo o zaposlitvi za določen čas za delovno mesto predsednika uprave. Na seji nadzornega sveta toženke z dne 10. 12. 2013 je bil z 31. 12. 2013 razrešen s funkcije. Takrat mu je prenehal mandat predsednika uprave, prenehala je veljati individualna pogodba o zaposlitvi, hkrati s tem pa tudi delovno razmerje pri toženki. Od 1. 1. 2014 dalje je bil tožnik direktor družbe A., d. o. o., ki je s toženko sklenila pogodbo o poslovnem sodelovanju.

9. Pravica do odpravnine, kot je bila dogovorjena med tožnikom in toženko z individualno pogodbo o zaposlitvi, je korporacijskopravna pravica, ki ima podlago v tretji alineji sedmega odstavka 294. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1, Ur. l. RS, št. 42/2006 in naslednji). Kot je obrazložilo že sodišče druge stopnje, gre za pravico, ki je določena kot odmena za predčasno prenehanje poslovodne funkcije

. Ker je bila toženka v času sklepanja pogodbe o zaposlitvi gospodarska družba v večinski lasti Republike Slovenije, pa so jo zavezovale tudi določbe ZPPOGD. Po sedmi alineji prvega odstavka 4. člena ZPPOGD morajo člani organov nadzora pri sklenitvi pogodbe z direktorjem glede odpravnin upoštevati, da odpravnina, poleg primerov, določenih v zakonu, ki ureja gospodarske družbe, ne more biti izplačana, če se direktor po prekinitvi pogodbe ponovno zaposli v družbi.

10. Na določbe ZPPOGD se je v uvodu sklicevala tudi tožnikova pogodba o zaposlitvi, medtem ko je bila pravica do odpravnine dogovorjena v 19. členu. Po četrtem odstavku 19. člena pogodbe o zaposlitvi je bil tožnik do odpravnine upravičen v primeru sporazumnega predčasnega prenehanja mandata in v primeru odpoklica brez razlogov, ki so navedeni v pogodbi. Izplačilo odpravnine je bilo vezano na dodatni pogoj, in sicer na prenehanje delovnega razmerja pri toženki (peti odstavek 19. člena pogodbe o zaposlitvi). Po vsebini gre torej za enak pogoj, kot ga določa ZPPOGD: tožnik je do odpravnine upravičen le, če po prenehanju funkcije v družbi ne ostane v delovnem razmerju.

11. Odločitev sodišča druge stopnje temelji na ugotovitvi, da je bil tožnik s funkcije razrešen in da po prenehanju mandata ni ostal v delovnem razmerju s toženko. Izplačilo odpravnine je po ZPPOGD in tožnikovi pogodbi o zaposlitvi res vezano na prenehanje delovnega razmerja ali odsotnost (ponovne) zaposlitve (na drugem delovnem mestu) pri toženki. Vendar zakonskega in pogodbenega besedila ni mogoče razlagati tako ozko in formalistično, kot je to storilo sodišče druge stopnje.

12. Namen odpravnine je odmena za prenehanje poslovodne funkcije zaradi odpoklica ali druge oblike prenehanja poslovodne funkcije pred potekom mandata in hkrati za izgubo zaposlitve. Tožniku je po predčasni razrešitvi delovno razmerje pri toženki formalno prenehalo. Vendar pa, kot izhaja iz dejanskih ugotovitev, na katere je revizijsko sodišče vezano, je kot direktor družbe A., d. o. o., še naprej, tudi po prenehanju delovnega razmerja, delal za toženko. Celo več, nastopal je kot pooblaščenec uprave toženke. Nadzorni svet toženke je namreč hkrati (na isti seji) s sklepom o tožnikovi razrešitvi sprejel tudi sklep o tem, da bo tožnik kot pooblaščenec uprave sodeloval v pogajanjih z bankami glede reprogramiranja obveznosti družbe do bank ter svetoval in pripravljal za upravo predloge glede izvajanja načrta finančne reorganizacije in tudi soglašal ter pooblastil novega predsednika uprave, da s tožnikom podpiše pogodbo o poslovnem sodelovanju. Pogodba o poslovnem sodelovanju je bila sklenjena na pobudo tožnika. Toženka je pogodbo o poslovnem sodelovanju sicer res sklenila z družbo A., d. o. o., vendar z namenom, da delo zanjo po tej pogodbi opravlja tožnik osebno. Položaj, ki ga je tožnik pridobil na ta način – s sklepom, da se imenuje za pooblaščenca uprave toženke, da zanjo osebno opravlja delo in da za to delo prejema redno plačilo – glede presoje o pravici do odpravnine v tem sporu ustreza položaju osebe, ki je v delovnem razmerju. Zato je bila odločitev sodišča prve stopnje, da dodatni pogoj za izplačilo odpravnine (izguba zaposlitve oziroma odsotnost nadaljevanja delovnega razmerja pri toženki) ni bil izpolnjen, pravilna. Drugačna razlaga bi pomenila obid zakonskih določb o pravici do odpravnine in izigravanje namena, ki ga je zasledoval ZPPOGD z določitvijo dodatnega pogoja za izplačilo odpravnine v sedmi alineji prvega odstavka 4. člena.

13. Ker je sodišče druge stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, je revizijsko sodišče na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji ugodilo ter sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

14. Revizija ni bila dopuščena glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zato Vrhovno sodišče na revizijske očitke v zvezi s tem ne odgovarja.

15. Odločitev o stroških temelji na 154. in 155. členu ZPP. Ker je toženka z revizijo uspela, ji mora tožnik povrniti stroške odgovora na pritožbo in revizijske stroške v skladu z Odvetniško tarifo (v nadaljevanju OT, Ur. l. RS, št. 2/2015). Toženki se priznajo stroški odgovora na pritožbo v znesku 526,7 EUR po tarifni številki 15/4 OT (1.125 točk po 0,459 EUR, 2 % materialnih stroškov) in stroški postopka z revizijo v znesku 1.170,45 EUR (1.125 točk za predlog za dopustitev revizije, 1.350 točk za revizijo, zmanjšano za 562,50 točk po tarifni št. 15/8, po 0,60 EUR, 2 % materialnih stroškov). Skupaj z 22 % DDV znašajo priznani stroški 2.070,52 EUR, povečano za stroške sodnih taks (219,10 EUR za predlog in 626 EUR za revizijo) pa 2.915,62 EUR. Tožnik krije sam svoje stroške odgovora na revizijo.

16. Vrhovno sodišče je v senatu, ki je naveden v uvodu, odločitev sprejelo soglasno.

Enako tudi VS RS v sodbi in sklepu VIII Ips 181/2017 z dne 6. 3. 2018.

Zakon o prejemkih poslovodnih oseb v gospodarskih družbah v večinski lasti Republike Slovenije in samoupravnih lokalnih skupnosti (2010) - ZPPOGD  - člen 4, 4/1, 4/7

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.