VSRS Sodba VIII Ips 169/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-01-22

mag. Marijan Debelak (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Marjana Lubinič, mag. Irena Žagar

dodatek za delovno dobo - višina dodatka - delovna doba - kolektivna pogodba dejavnosti

Izjemoma se v primerih, ki so taksativno našteti v tretjem odstavku 9. člena ZDR-1, pravice in obveznosti s kolektivno pogodbo lahko uredijo drugače, kot je določeno v ZDR-1. Med izjemami, ki omogočajo drugačno ureditev, kar lahko pomeni tudi za delavca manj ugodno ureditev in s tem odstop od načela in favoren, je tudi določba 222. člena ZDR-1, s tem da je v samem 222. členu ZDR-1 možnost takšne, drugačne ureditve omejena le na kolektivne pogodbe na ravni dejavnosti.

I. Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se glasi:

„Pritožbi tožene stranke se ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (II., III. in V. točka izreka) spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek za plačilo razlike v plači iz naslova dodatka za delovno dobo za čas od februarja 2015 do 6. 9. 2017, tožeča stranka pa mora v petnajstih dneh od vročitve te sodbe toženi stranki povrniti stroške postopka pred sodiščem prve in druge stopnje v znesku 319,98 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po poteku roka za izpolnitev, do plačila.“

II. Tožeča stranka mora v petnajstih dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki stroške revizijskega postopka v znesku 237,98 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da tožnici na obdobje od februarja 2015 do septembra 2016 iz naslova nepravilnega obračuna dodatka za delovno dobo obračuna razlike v plači v zneskih, ki so navedeni v izreku in tožnici izplača neto zneske. Za čas od 1. 10. 2016 do 6. 9. 2017 je toženi stranki naložilo, da tožnici obračuna dodatek za delovno dobo v višini 0,5 % za vsako leto njene delovne dobe, dosežene do 30. 6. 2007 in v višini 0,6% za vsako leto delovne dobe, dosežene od 1. 7. 2007. Odločitev temelji na presoji, da je Kolektivna pogodba za kovinsko industrijo Slovenije (Ur. l. RS, št. 6/15 s spremembami, v nadaljevanju Panožna kolektivna pogodba), ki velja od 1. 2. 2015, ob tem, da je sicer določila nekoliko višji odstotek – 0,6% dodatka za delovno dobo, nedopustno skrajšala delovno dobo, za katero priznava dodatek za delovno dobo, in sicer tako da se upošteva le delovna doba pri zadnjem delodajalcu. Presodilo je, da je glede na določbo 9. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013) določbo 48. člena panožne kolektivne pogodbe mogoče uporabiti v delu, ki določa višino dodatka (0,6%), ne pa tudi v delu, ki dodatek za delovno dobo priznava le za vsako izpolnjeno leto zaposlitve pri zadnjem delodajalcu.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje. Soglašalo je z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom VIII DoR 56/2018 z dne 17. 5. 2018 dopustilo revizijo glede naslednjih vprašanj:

- ali se prvi odstavek 129. člena ZDR-1 lahko razlaga edino tako, da delavcu pripada dodatek za vso delovno dobo pri vseh dosedanjih delodajalcih delavca;

- ali se določba tretjega odstavka 9. člena ZDR-1 v zvezi z 222. členom ZDR-1, ki omogoča drugačno ureditev dodatka za delovno dobo, nanaša zgolj na višino tega dodatka ali tudi na obdobje, za katerega se podatek obračuna in

- ali je pravilno, da se ne upošteva tisti del 48. člena panožne kolektivne pogodbe, ki dodatek za delovno dobo priznava le za vsako izpolnjeno leto delovne dobe pri zadnjem delodajalcu, ampak samo del, ki se nanaša na višino tega dodatka.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je prehodna določba 222. člena ZDR-1 povsem jasna in ne omogoča drugačnega zaključka kot, da je dodatek za delovno dobo s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti mogoče urediti tudi drugače kot določa prvi del te določbe. Ta delavcem, ki imajo ob uveljavitvi ZDR-1 dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5% od osnovne plače za vsako izpolnjeno leto delovne dobe, tak dodatek načeloma ohranja. Prehodna določba 222. člena ZDR-1 je vključena med izjeme iz 9. člena ZDR-1, ki dopušča odstop od temeljnega pravila, da se s kolektivno pogodbo lahko določijo le pravice, ki so za delavca ugodnejše, kot jih določa zakon. Zmotno je stališče sodišča, da drugi odstavek 129. člena ZDR-1 kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti dopušča zgolj določanje višine dodatka za delovno dobo, ne pa tudi določanje dobe, od katere se dodatek priznava. Prej veljavni Zakon o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002 s spremembami) je kolektivni pogodbi omogočal le ugodnejše urejanje dodatka za delovno dobo, ZDR-1 pa omogoča manj ugodno urejanje tega dodatka. Izraza „višina dodatka za delovno dobo“ iz drugega odstavka 129. člena ZDR-1 ni mogoče razumeti tako, da se nanaša zgolj na odstotek od neke osnove, temveč se nanaša tako na odstotek kot osnovo, kar posledično pomeni, da lahko panožna kolektivna pogodba drugače določi ne le drugačno višino odstotka, temveč tudi podlago za odmero tega odstotka. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožničin zahtevek zavrne.

5. Tožnica je v odgovoru na revizijo prerekala revizijske navedbe in predlagala zavrnitev revizije kot neutemeljene.

7. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena ZPP). V primeru dopuščene revizije vrhovno sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP).

8. Spor je nastal, ker je tožena stranka od uveljavitve panožne kolektivne pogodbe dne 1. 2. 2015 dodatek za delovno dobo v višini 0,6% od osnove obračunavala le za leta zaposlitve pri njej, pred tem pa je, kot je to razvidno iz plačilne liste tožnice za januar 2014, dodatek v taki višini obračunala za vsa leta njene zaposlitve, torej tudi za obdobje, ko je bila zaposlena pri drugem delodajalcu.

9. V skladu s prvim odstavkom 129. člena ZDR-1 delavcu pripada dodatek za delovno dobo, pri čemer drugi odstavek istega člena napotuje, da se višina dodatka za delovno dobo določi v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti. Zakon tako ne določa, kolikšna je višina tega dodatka in tudi ne, katera obdobja se štejejo v delovno dobo. Zmotno je stališče pritožbenega sodišča, da se že sam izraz dodatek za delovno dobo lahko nanaša le na celotno delovno dobo delavca in da drugi odstavek 129. člena ZDR-1 pomeni, da se v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti določi le odstotek tega dodatka, da pa z njo ni mogoče določati, da se ne upošteva vsa izpolnjena delovna doba, ne glede na to, pri katerem delodajalcu je bila izpolnjena. Jezikovna razlaga, še zlasti v povezavi z zgodovinsko in sistemsko razlago, ne omogoča takšne interpretacije te določbe. Namen zakonodajalca, da se z zakonom določi le pravico, medtem ko se pogoji za pridobitev te pravice in sama višina določijo v kolektivni pogodbi na ravnih dejavnosti, je razviden iz obrazložitve k 129. členu ZDR-1 (Poročevalec DZ, EVA 20.10-2611-0064 z dne 17. 10. 2012).

10. Določba 129. člena ZDR-1 je pomensko odprta, saj v prvem odstavku določa le pravico do dodatka za delovno dobo, pri čemer ne določa odstotka tega dodatka niti delovne dobe, ki se pri tem upošteva. Določitev vsega navedenega je prepuščena strankam kolektivne pogodbe na ravni dejavnosti. Določbe drugega odstavka 129. člena ZDR-1, da se višina dodatka za delovno dobo določi v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti ni mogoče tolmačiti tako, kot sta storili sodišči druge in prve stopnje - da je kolektivnemu dogovarjanju prepuščeno le odločanje o odstotku dodatka za delovno dobo. Glede na to, da zakon ne opredeli, katera delovna doba se upošteva pri odmeri dodatka za delovno dobo, niti ne opredeli odstotka tega dodatka, hkrati pa napotuje, da se višina dodatka za delovno dobo določi v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti, je jasno, da je predmet kolektivnega dogovarjanja lahko tako dolžina oziroma način upoštevanja delovne dobe kot odmerni odstotek, saj oba ustrezata zakonskemu pojmu „višina dodatka“ iz 129. člena ZDR-1.

11. Da je določbo 129. člena ZDR-1 treba razlagati na tak način, kaže tudi zgodovinski razvoj instituta dodatka za delovno dobo. Dialog med socialnimi partnerji, ki se je odrazil v sklenjenih kolektivnih pogodbah in zakonskem besedilu, je privedel do razvoja tega instituta v smeri zmanjšanja njegove kogentnosti. Za tožnico je ob sklenitvi delovnega pri toženi strani dne 3. 6. 2002 veljala določba 47. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (SKPgd, Ur. l. RS, št. 40/1997 s spremembami) o tem, da delavcu pripada dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5% od osnovne plače za vsako izpolnjeno leto delovne dobe. Z uveljavitvijo ZDR je za tožnico na podlagi prehodne določbe 238. člena ZDR ostala v veljavi enaka pravna ureditev. Vsebina pravice do dodatka za delovno dobo (tudi glede delovne dobe, ki se pri tem upošteva) je bila tako odrejena in pravno varovana z zakonom.

Določba 129. člena prej veljavnega ZDR je bila sicer povsem identična določbi 129. člena sedaj veljavnega ZDR-1. Razlika pa je v prehodnih določbah obeh zakonov, ki urejajo pravice delavcev, ki imajo ob uveljavitvi zakona že dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5% od osnovne plače za vsako izpolnjeno leto delovne dobe. Tako je 238. člen ZDR določal, da takšni delavci ohranijo ta dodatek ne glede na višino dodatka, določeno s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti, razen če je s to pogodbo ali pogodbo o zaposlitvi določen višji dodatek. Posledica takšne prehodne določbe ZDR je, da tožena stranka tožnici, ki je ob uveljavitvi ZDR že imela dodatek za delovno dobo v višini najmanj 0,5% ni mogla izplačevati dodatka le za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu, temveč za vsako izpolnjeno leto delovne dobe, ne glede na določbo tretjega odstavka 72. člena prej veljavne Kolektivne pogodbe za kovinsko industrijo Slovenije (Ur. l. RS, št. 108/2005 s spremembami). V njej je bilo določeno, da stranki te kolektivne pogodbe soglašata, da se v primeru prenehanja veljavnosti določbe SKPgd, ki ureja dodatek za skupno delovno dobo v višini 0,5% osnovne plače delavca, ta dodatek nadomesti z dodatkom za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu v višini 0,6% osnovne plače delavca. SKPgd je prenehala veljati 30. 6. 2006.

12. Varovalna prehodna določba 222. člena ZDR-1 je bistveno drugačna. V skladu s to določbo delavci, ki imajo ob uveljavitvi tega zakona dodatek za delovno dobo najmanj v višini 0,5% od osnovne plače za vsako izpolnjeno leto delovne dobe, ohranjajo ta dodatek razen, če je s kolektivno pogodbo na ravni dejavnosti določeno drugače. Navedena prehodna določba je posledica dogovora socialnih partnerjev ob zadnji reformi trga dela leta 2011, da se na ravni kolektivnih pogodb dejavnosti dodatek za delovno dobo lahko spremeni v dodatek za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu

13. V skladu s splošnim načelom omejitve avtonomije pogodbenih strank, kot ga določa drugi odstavek 29. člena ZDR-1, se s kolektivno pogodbo lahko določijo pravice, ki so za delavca ugodnejše, ne morejo pa se te pravici določiti manj ugodno. Izjemoma se v primerih, ki so taksativno našteti v tretjem odstavku 9. člena ZDR-1, pravice in obveznosti s kolektivno pogodbo lahko uredijo drugače, kot je določeno v ZDR-1. Med izjemami, ki omogočajo drugačno ureditev, kar lahko pomeni tudi za delavca manj ugodno ureditev in s tem odstop od načela in favoren, je tudi določba 222. člena ZDR-1, s tem da je v samem 222. členu ZDR-1 možnost takšne, drugačne ureditve omejena le na kolektivne pogodbe na ravni dejavnosti.

14. Navedeno pomeni, da za razliko od prehodne določbe 238. člena ZDR, prehodna določba 222. člena ZDR-1 strankam kolektivne pogodbe dejavnosti ne onemogoča, da se (tudi za delavce, ki ob uveljavitvi zakona že imajo dodatek 0,5% osnovne plače za vsako leto delovne dobe) dogovorijo, da se dodatek za delovno dobo prizna le za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu. Tako to določbo razume tudi pretežni del teorije

15. Zmotno je stališče sodišč druge in prve stopnje, da se možnost drugačne ureditve dodatka za delovno dobo v kolektivni pogodbi dejavnosti na podlagi 222. člena ZDR-1 lahko nanaša le na odstotek tega dodatka in ne tudi na vprašanje, ali se dodatek prizna za celotno delovno dobo ali za delovno dobo pri zadnjem delodajalcu. V besedilu 222. člena ZDR-1 ni podlage za takšno tolmačenje. Drugačna ureditev je možna glede celotne vsebine tega člena, ta pa obsega tako določbo o odstotku dodatka za delovno dobo kot določbo o delovni dobi. Stranke kolektivne pogodbe dejavnosti lahko oboje uredijo drugače, torej s stališča posameznega delavca tudi manj ugodno od tega, kar določa 222. člena ZDR-1. Stališča izpodbijane sodbe, da je drugačna ureditev dodatka za delovno dobo možna le glede višine odstotka tega dodatka, temelji na zmotnem izhodišču, da pravica do dodatka za delovno dobo, kot jo določa prvi odstavek 129. člena ZDR-1, pomeni kogentno zakonsko določbo v tem smislu, da gre za celotno delovno dobo, zaradi česar ni možna drugačna ureditev v kolektivni pogodbi, ki bi upoštevala le delovno dobo pri zadnjem delodajalcu, saj glede 129. člena ZDR-1 v 9. členu ZDR-1 ni predvidena možnost drugačne ureditve.

16. Glede na navedeno se odgovor na prvo dopuščeno vprašanje glasi, da prvega odstavka 129. člena ZDR-1 ni možno razlagati tako, da delavcu dodatek za delovno dobo vedno pripada za vso delovno dobo pri vseh dosedanjih delodajalcih, temveč je to, katera delovna doba se upošteva pri odmeri dodatka za delovno dobo, odvisno od dogovora v kolektivni pogodbi na ravni dejavnosti.

17. Odgovor na drugo vprašanje je, da se določbi tretjega odstavka 9. člena ZDR-1 v zvezi z 222. členom ZDR-1 ne nanašata zgolj na odstotek dodatka za delovno dobo, ampak tudi na obdobje, za katerega se dodatek obračuna.

18. Odgovor na tretje vprašanje je, da je zmotno stališče sodišča druge stopnje, da se upošteva le tisti del 48. člena Panožne kolektivne pogodbe, ki se nanaša na odstotek tega dodatka, ne pa tudi tisti del te določbe, ki dodatek za delovno dobo priznava le za vsako izpolnjeno leto delovne dobe pri zadnjem delodajalcu.

19. Sodišče je tako zmotno uporabilo materialno pravo, ko je ugodilo tožničinemu zahtevku in ji je dodatek za delovno dobo v s Panožno kolektivno pogodbo dogovorjenem odstotku priznalo za delovno dobo, ki jo je tožnica dopolnila pred zaposlitvijo pri toženi stranki. Ob pravilni uporabi materialnega prava bi sodišče tožničin zahtevek moralo zavrniti. Vrhovno sodišče je na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji ugodilo in sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenilo tako, da je tožničin zahtevek v celoti zavrnilo.

20. Tožnica z zahtevkom ni uspela, zato je toženi stranki dolžna povrniti stroške postopka pred sodiščem druge in prve stopnje. Utemeljeno priglašeni stroški tožene stranke pred sodiščem prve stopnje znašajo 111,99 EUR (odgovor na tožbo 90 EUR, 2% pavšal za materialne in potne stroške 1,8 EUR in 22% DDV 20,19 EUR). Utemeljeno priglašeni pritožbeni stroški tožene stranke znašajo 207,99 EUR (pritožba 112,50 EUR, 2% pavšal za materialne in potne stroške 2,25 EUR, 22% DDV 25,24 EUR, sodna taksa za pritožbo 68,00 EUR).

21. Tožena stranka je z revizijo uspela, zato je upravičena do povrnitve utemeljeno priglašenih revizijskih stroškov. Utemeljeno priglašeni revizijski stroški tožene stranke znašajo 237,98 EUR (predlog za dopustitev revizije 112,50 EUR, revizija ob vštevanju nagrade za predlog za dopustitev revizije 78,75 EUR, 2% pavšal za materialne in potne stroške 3,82 EUR in 22% DDV 42,91 EUR).

M. Skorupan: Avtonomna ureditev plačila za delo danes in jutri – delodajalski vidik, Podjetje in Delo, 6-7/2018, str. 1201

Mag. Primož Rataj: Pravni vidiki zaposlovanja in odpuščanja starejših, Delavci in delodajalci 4/2016;dr. Etelka Korpič Horvat, Komentar k Zakonu o delovnih razmerjih, GV Založba, 2016; Luka Tičar, Zakonska ureditev plačila za delo in njen pomen za prakso, Podjetje in delo 6-7/2018, str. 1190.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 9, 29, 129, 222

Kolektivna pogodba za kovinsko industrijo Slovenije (2005) - člen 48

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.