VSRS Sodba I Ips 1477/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-16

mag. Kristina Ožbolt (preds.), Barbara Zobec (poroč.), dr. Mile Dolenc, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje tatvine - zakonski znaki kaznivega dejanja - kraj in čas storitve - konkretiziranost obtožnega očitka - pogojna obsodba s posebnim pogojem - namen instituta - odločitev o premoženjskopravnem zahtevku - rok za izpolnitev

Izvršitveno ravnanje tatvine je odvzem stvari. Gre za ravnanje, s katerim storilec proti volji dotedanjega imetnika pridobi dejansko, fizično oblast nad stvarjo in jo hkrati onemogoči dotedanjemu imetniku. Za odvzem se torej zahteva, da mora biti stvar pred odvzemom v dejanski oblasti druge osebe, da storilec stvar pridobi proti volji te osebe, ter da pridobi dejansko oblast nad stvarjo in jo hkrati onemogoči prejšnjemu imetniku.

Upoštevaje različen namen in naravo določitve posebnega pogoja v pogojni obsodbi in odločitve o premoženjskopravnem zahtevku, ni mogoče pritrditi vložniku zahteve, da je podano nasprotje v izreku izpodbijane sodbe, ker mora obsojenec oškodovanki v okviru posebnega pogoja povrniti škodo v roku enega leta, premoženjskopravni zahtevek pa je dolžan povrniti v tridesetih dneh od vročitve pravnomočne sodbe.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v znesku 500,00 EUR.

1. Obsojeni Z. Š. je bil s sodbo Okrajnega sodišča v Celju I K 1477/2015 z dne 16. 3. 2017 spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v kateri mu je bila določena kazen deset mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če obsojenec v preizkusni dobi treh let od pravnomočnosti sodbe ne bo storil novega kaznivega dejanja in pod posebnim pogojem, da oškodovanki v roku enega leta od pravnomočnosti sodbe povrne škodo v višini 30.000,00 EUR. Sodišče prve stopnje je odločilo, da je obsojenec dolžan oškodovanki povrniti premoženjskopravni zahtevek v znesku 30.000,00 EUR, s preostalim delom zahtevka pa je oškodovanko napotilo na pravdo. Višje sodišče v Celju je s sodbo II Kp 1477/2015 z dne 21. 11. 2017 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta odločili, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik, kot navaja v uvodu zahteve, „iz vseh zakonsko dopustnih razlogov“. V obrazložitvi zahteve trdi, da opis kaznivega dejanja ni ustrezno konkretiziran, ker iz njega ni razvidno, kdaj naj bi prišlo do odtujitve denarja, na kakšen način in na katerem kraju, da je odločitev sodišča o posebnem pogoju v neskladju s priznanim premoženjskopravnim zahtevkom oškodovanki, ter da številna dejstva oziroma okoliščine kažejo na to, da obsojencu krivda ni bila dokazana z gotovostjo. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevo za varstvo zakonitosti sprejme v obravnavo ter izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, oziroma da razveljavi izpodbijano pravnomočno sodbo in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve ali druge stopnje. Predlaga še, da se za sojenje določijo drugi sodniki, ker so si vsi sodniki, ki so doslej sodili v zadevi, o njej že ustvarili mnenje.

3. Vrhovni državni tožilec dr. Zvonko Fišer je v odgovoru na zahtevo, podanem v skladu z določbo drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), predlagal njeno zavrnitev. Navedel je, da sicer verjame, da obsojenčeva obramba ne sprejema obsodilne sodbe, vendar pa postopka z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dopustno spreminjati v še eno instanco, ki naj bi se ukvarjala z dejanskim stanjem obsojenčevega kaznivega dejanja. Zaključil je torej, da se zahteva za varstvo zakonitosti v pretežni meri ukvarja z izpodbijanjem dejanskih ugotovitev sodišča.

4. Z odgovorom Vrhovnega državnega tožilstva sta bila obsojenec in njegov zagovornik seznanjena. Slednji je v izjavi navedel, da je zgrešeno stališče Vrhovnega državnega tožilstva, da se zahteva pretežno ukvarja z izpodbijanjem dejanskih ugotovitev prvostopenjskega sodišča. Poudaril je, da je iz zahteve za varstvo zakonitosti jasno razvidno, da je izpodbijana sodba obremenjena s kršitvami ZKP, da je bil materialni zakon uporabljen napačno, ter da je bila kršena obsojenčeva pravica do poštenega sojenja in enakopravnega obravnavanja.

5. Glede na vsebino vložene zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je to izredno pravno sredstvo mogoče vložiti le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe; da je kot razlog za vložitev zahteve izrecno izključno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), torej navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba prava, niso pravilno ali v celoti ugotovljena; ter da se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in ki jih mora konkretizirati tako, da je mogoče preizkus njihove utemeljenosti.

Na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogoče uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). To pomeni, da mora biti pravno sredstvo izčrpano ne le formalno (z vložitvijo pritožbe), temveč tudi materialno (vsebinsko). Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti mora zato kršitve, ki jih uveljavlja zahteva za varstvo zakonitosti, substancirano uveljavljati že v predhodnem postopku s pritožbo.

6. Obsojenčev zagovornik s trditvami v zahtevi za varstvo zakonitosti, da je konkretizacija obsojencu očitanega kaznivega dejanja nezadostna, ker v opisu kaznivega dejanja ni ustrezno opredeljen čas in kraj storitve kaznivega dejanja, iz opisa pa tudi ni razvidno, na kakšen način naj bi obsojenec oškodovanki odtujil denar iz prtljažnika, nakazuje na kršitev kazenskega zakona. Kršitev podrobneje utemeljuje z navedbami, da je nejasnost opredelitve časa storitve kaznivega dejanja privedla do tega, da je postal očitek obsojencu nasprotujoč, da se pritožbeno sodišče vsebinsko ni opredelilo do pritožbenih navedb, da je kraj storitve „okolica Celja“ nejasen in nedoločen, zaradi česar je bila obsojencu onemogočena učinkovita obramba, ter da izrek sodbe napotuje na sklepanje, da je šlo za enkratni odvzem denarja, sodišče pa v razlogih sodbe v zvezi s tem dopušča več možnosti.

7. V obravnavanem primeru je bil obsojenec pravnomočno spoznan za krivega, da je vzel tujo premično stvar, da bi si jo protipravno prilastil, s tem, ko je v obdobju od meseca aprila 2014 do konca meseca novembra 2014, na točno neugotovljeni lokaciji na območju Celja, A. T. iz prtljažnika njenega avtomobila vzel najmanj 30.000,00 EUR gotovine.

8. V obravnavanem primeru je iz opisa kaznivega dejanja mogoče razbrati vse zakonske znake kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena KZ-1. Že pritožbeno sodišče je utemeljeno presodilo, da čas in kraj storitve kaznivega dejanja nista zakonska znaka obsojencu očitanega kaznivega dejanja. Oba sta v opisu kaznivega dejanja zadostno konkretizirana. Čas storitve kaznivega dejanja je opredeljen v razponu od meseca aprila 2014 do konca meseca novembra 2014, kraj storitve kaznivega dejanja pa kot neugotovljena lokacija na območju Celja. Sodišče je v razlogih izpodbijane pravnomočne sodbe (20. in 22. točka sodbe sodišča prve stopnje, 8. do 11. točka sodba pritožbenega sodišča) podrobno pojasnilo, zakaj šteje, da je bilo kaznivo dejanje storjeno na območju Celja, v časovnem razdobju, ki je navedeno v izreku sodbe.

9. Neutemeljena je tudi trditev zahteve, da je kršeno načelo zakonitosti, ker iz opisa kaznivega dejanja ni razvidno, ali je obsojenec denar odtujil v enkratnem znesku, ali pa ga je iz prtljažnika oškodovankinega avtomobila jemal postopoma.

10. Izvršitveno ravnanje tatvine je odvzem stvari. Gre za ravnanje, s katerim storilec proti volji dotedanjega imetnika pridobi dejansko, fizično oblast nad stvarjo in jo hkrati onemogoči dotedanjemu imetniku. Za odvzem se torej zahteva, da mora biti stvar pred odvzemom v dejanski oblasti druge osebe, da storilec stvar pridobi proti volji te osebe, ter da pridobi dejansko oblast nad stvarjo in jo hkrati onemogoči prejšnjemu imetniku.

Iz opisa obsojencu očitanega ravnanja so razvidni vsi navedeni elementi kaznivega dejanja tatvine, katerega bistveno je v obravnavanem primeru, da je obsojenec oškodovanki proti njeni volji iz prtljažnika njenega osebnega avtomobila vzel najmanj 30.000,00 EUR gotovine. Za izpolnitev zakonskih znakov obsojencu očitanega kaznivega dejanja tako ni bistveno, ali je obsojenec denar iz oškodovankinega vozila jemal postopoma, ali pa je to storil z enkratnim dejanjem, temveč je bistveno, da si je denar protipravno prilastil in s tem oškodovanki onemogočil razpolaganje z njim.

11. Obsojenčev zagovornik v zahtevi trdi, da je izpodbijana sodba nejasna in sama s seboj v nasprotju, ker je odločitev o posebnem pogoju v neskladju s priznanim premoženjskopravnim zahtevkom. Kršitev utemeljuje z navedbami, da je sodišče oškodovanki priznalo premoženjskopravni zahtevek v višini 30.000,00 EUR, ki ga je obsojenec dolžan povrniti v roku 30 dni pod izvršbo, po drugi strani pa je obsojencu izreklo pogojno obsodbo s posebnim pogojem, v katerem mu je naložilo v plačilo 30.000,00 EUR v roku enega leta od pravnomočnosti sodbe.

12. Iz izreka sodbe sodišča prve stopnje je razvidno, da je sodišče obsojencu izreklo pogojno kazen, v kateri mu je določilo deset mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če v preizkusni dobi treh let od pravnomočnosti sodbe ne bo storil novega kaznivega dejanja in pod posebnim pogojem, da oškodovanki A. T. v roku enega leta od pravnomočnosti sodbe povrne škodo v višini 30.000,00 EUR. V nadaljevanju izreka sodbe je sodišče odločilo o premoženjskopravnem zahtevku, in sicer, da je obsojenec dolžan oškodovanki povrniti znesek 30.000,00 EUR v roku 30 dni pod izvršbo, s preostalim delom zahtevka pa je oškodovanko napotilo na pravdo.

13. Odločanje o premoženjskopravnem zahtevku predstavlja v kazenskem postopku pridruženi (adhezijski) pravdni postopek, v katerem se uporabljajo določbe ZKP iz X. poglavja. Pri odločanju o premoženjskopravnem zahtevku kazensko sodišče presoja zahtevek po pravilih civilnega prava. Smisel adhezijskega postopka je v tem, da se upravičencu čim preje in s čim manjšimi stroški poravna škoda, ki je bila povzročena s kaznivim dejanjem. Pri odločanju o premoženjskopravnem zahtevku je treba upoštevati, da gre za pridružen pravdni postopek h kazenskemu postopku in da se, čeprav se o vloženem premoženjskopravnem zahtevku odloča skupaj z odločanjem o kaznivem dejanju, upoštevajo in uporabljajo določbe civilnega prava. Sodišče lahko po tretjem odstavku 57. člena KZ-1 v pogojni obsodbi določi posebno obveznost, in sicer, da obsojenec v določenem roku vrne premoženjsko korist, do katere je prišel s kaznivim dejanjem. Namen pogojne obsodbe je pri storilcu doseči že z izrekom opozorilne sankcije, da ne bo ponavljal kaznivih dejanj. Določitev kazni v pogojni obsodbi je potrebna za primer preklica in zato, da obsojeni ve, kaj ga čaka, če bo pogojna obsodba preklicana. Splošni pogoj, da kazen določena v pogojni obsodbi ne bo izvršena, če obsojeni v času, ki ga sodišče določi, ne bo izvršil novega kaznivega dejanja, sodišče lahko še utrdi z obveznostmi, določenimi v zakonu. Ali bo sodišče izreklo pogojno obsodbo je odvisno od ocene sodišča, ali za njen izrek zadošča splošni pogoj iz drugega odstavka 57. člena KZ-1, ali pa je treba določiti še dopolnilne, posebne pogoje, ki jih kot utrditev opozorila lahko sodišče določi zato, da bi pogojna obsodba dosegla svoj cilj.

14. Upoštevaje različen namen in naravo določitve posebnega pogoja v pogojni obsodbi in odločitve o premoženjskopravnem zahtevku, ni mogoče pritrditi vložniku zahteve, da je podano nasprotje v izreku izpodbijane sodbe, ker mora obsojenec oškodovanki v okviru posebnega pogoja povrniti škodo v roku enega leta, premoženjskopravni zahtevek pa je dolžan povrniti v tridesetih dneh od vročitve pravnomočne sodbe. Navedena odločitev pomeni le, da lahko oškodovanka po tridesetih dneh v izvršilnem postopku od obsojenca uveljavlja prisojen premoženjskopravni zahtevek. Če obsojenec škode, ki jo je povzročil oškodovanki s kaznivim dejanjem v roku enega leta od pravnomočnosti sodbe ne bo povrnil, pa mu sodišče lahko prekliče pogojno obsodbo.

15. Obsojenčev zagovornik na več mestih v zahtevi uveljavlja, da je podano nasprotje med izrekom in obrazložitvijo sodbe, ter da je sodišče obsojenca v razmerju do oškodovanke obravnavalo neenakopravno. Obsojenčev zagovornik skuša Vrhovno sodišče v prvi vrsti prepričati, da obsojenec očitanega kaznivega dejanja ni storil. Kršitev utemeljuje z obširnimi navedbami, da je oškodovanka izpovedovala nekonsistentno, pa ji je sodišče kljub temu verjelo, medtem ko je „najmanjšo razliko oziroma nelogičnost v obsojenčevi izjavi štelo njemu v škodo“, da je imela oškodovanka motiv, da se obsojencu maščuje, ker je bila prizadeta zaradi končanja njune zveze, da so imele dostop do oškodovankinega vozila tudi druge osebe, da je obdolženec „idealno žrtveno jagnje, ki se mu je naprtilo kaznivo dejanje“, da je prepričljivo izpovedal, da je bilo ob štetju denarja v vrečki manj kot 20.000,00 EUR, da je oškodovanki znesek 2.000,00 EUR že vrnil, ter da je bilo finančno stanje obsojenca pred in po storjenem kaznivem dejanju enako. Po vsebini te trditve v zahtevi za varstvo zakonitosti pomenijo nestrinjanje z dokazno oceno sodišča oziroma izpodbijanje s pravnomočno odločbo ugotovljenega dejanskega stanja; iz tega razloga pa zahteve v skladu z določbo drugega odstavka 420. člena ZKP ni mogoče vložiti.

16. Vrhovno sodišče pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti ni ugotovilo kršitev zakona iz prvega odstavka 420. člena ZKP, zahteva pa je bila vložena v pretežni meri zaradi nedovoljenega razloga zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Vrhovno sodišče je zato zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenega Z. Š. zavrnilo (425. člen ZKP).

17. Izrek o stroških postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Ker obsojenec z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, je dolžan plačati sodno takso v višini 500,00 EUR, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo na podlagi Zakona o sodnih taksah, ob upoštevanju zapletenosti postopka in premoženjskega stanja obsojenca.

Glej npr. odločbe I Ips 346/2008 z dne 23. 10. 2008, I Ips 177/2010 z dne 28. 10. 2010, I Ips 10480/2012 z dne 13. 9. 2012, I Ips 28224/2013 z dne 11. 1. 2018 in številne druge.

Primerjaj Korošec D. in drugi (2019): Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), druga knjiga, Uradni list Republike Slovenije, Pravna fakulteta Univerze v Ljubljani, str. 431.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 57, 57/3, 204.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 105.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.