VSRS Sodba I Ips 37996/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-07-19

Mitja Kozamernik (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Vladimir Balažic, dr. Mile Dolenc, Rudi Štravs

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

dokazovanje - dokazna vrednost priče - izpovedba priče - obstoj kaznivega dejanja - kaznivo dejanje napada na uradno osebo, ko opravlja naloge varnosti - kaznivo dejanje preprečitve uradnega dejanja uradni osebi - predmet kazenskopravnega varstva

Glede na podatke kazenskega spisa gre v obravnavanem primeru za dokazni položaj, pri kateri si nasproti stojita beseda proti besedi.

Kaznivo dejanje napada na uradno osebo, ko opravlja naloge varnosti (300. člen KZ-1) se od kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja uradni osebi po tretjem odstavku 299. člena KZ-1 loči po tem, da pri kaznivem dejanju po 300. členu KZ-1 napad ni usmerjen na preprečitev uradnega dejanja oziroma na prisilitev k uradnemu dejanju, temveč gre le za napad, ki je namenjen ogrozitvi uradne osebe oziroma njenega pomočnika.

Ob reševanju zahteve za varstvo zakonitosti se izpodbijana pravnomočna sodba razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje pred drugim sodnikom posameznikom.

1. Obsojeni D. P. je bil s sodbo Okrajnega sodišča v Novem mestu I K 37996/2015 z dne 3. 1. 2017 spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja napada na uradno osebo, ko opravlja naloge varnosti po prvem odstavku 300. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v kateri mu je bila določena kazen deset mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če obsojenec v preizkusni dobi treh let ne bo storil novega kaznivega dejanja. Sodišče je odločilo, da se obsojencu v primeru preklica pogojne obsodbe v izrečeno kazen všteje čas, prestan v policijskem pridržanju. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo VII Kp 37996/2015 z dne 20. 9. 2017 pritožbo obsojenčeve zagovornice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta odločili, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo so vložili zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčevi zagovorniki, kot navajajo v uvodu zahteve, iz razlogov po 1. in 2. točki prvega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). V obrazložitvi zahteve trdijo, da je izvedensko mnenje sodnega izvedenca I. K., dr. med., nedovoljen dokaz, ker izvedenec v postopku ni bil nepristranski, da je podana kršitev kazenskega zakona, ker obsojenec s kljubovanjem protipravni in neupravičeni zahtevi policista, naj pošlje mladoletno L. N. domov, ni ravnal protipravno, ter da je v izpodbijani sodbi na več mestih podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, oziroma da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec mag. Andrej Ferlinc je v odgovoru na zahtevo, podanem skladno z določbo drugega odstavka 423. člena ZKP, predlagal njeno zavrnitev. Navedel je, da zahteva s trditvami, da ni šlo za napad obsojenca na uradno osebo, temveč da je uradna oseba napadla obsojenca, ter da je izvedensko mnenje neobjektivno, ker se je izvedenec skliceval na izpovedbe policistov, pomenijo uveljavljanje zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Poudaril je še, da sta policista imela pravico in dolžnost zaustaviti obsojenčevo vozilo, razlogi sodišča v zvezi z ravnanjem policistov pa so podrobni in prepričljivi.

4. Z odgovorom Vrhovnega državnega tožilstva so bili obsojenec in njegovi zagovorniki seznanjeni. Slednji so v izjavi na odgovor Vrhovnega državnega tožilstva navedli, da uveljavljanje okoliščin, ki vzbujajo dvom v nepristranskost izvedenca ter zakonitost zavrnitve dokaznega predloga obrambe za postavitev novega izvedenca medicinske stroke, ne pomenijo uveljavljanja zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Navedli so še, da Vrhovni državni tožilec, v nasprotju s spisovnim gradivom, navaja, da sta policista zaustavila obsojenčevo vozilo. Poudarjajo, da je vozilo v času policijskega postopka stalo na parkirišču, zato so vsi nadaljnji zaključki Vrhovnega državnega tožilstva, v smislu, da sta imela policista dolžnost zaustaviti vozilo zaradi varovanja potnikov in drugih udeležencev v prometu, povsem napačni.

5. Kazenskopravni očitek obsojencu v obravnavani zadevi je, da je napadel in resno zagrozil, da bo napadel uradno osebo, ko ta opravlja naloge policije s tem, da je potem, ko mu je policist M. Č., ki je ob kontroli stoječega vozila v vozilu opazil obsojenca in štiri otroke, pri čemer je L. N. sedela v obsojenčevem naročju, zato da bi preprečil morebitno kaznivo dejanje posega v spolno nedotakljivost otroka L. N. in zagotovil otrokovo varnost, ko je torej policist izvajal naloge po prvi in drugi alineji prvega odstavka 4. člena Zakona o nalogah in pooblastilih policije, razložil obsojencu, da L. N. ne bo nikamor odpeljal brez privolitve njene matere ter mu ukazal, naj otroka spravi iz vozila, skočil v policista M. Č., ga prijel za vetrovko in ga potiskal nazaj proti policijskemu vozilu, pri tem pa nanj vpil: „kaj boš ti odpeljal, pizda?! Sam probaj mim mene, sam probaj!“

6. Ena bistvenih trditev vložene zahteve za varstvo zakonitosti je, da izpodbijana sodba temelji na nedovoljenem dokazu – izvedenskem mnenju izvedenca sodne medicine I. K., dr. med. Obsojenčevi zagovorniki kršitev utemeljujejo z navedbami, da izvedenec v obravnavani zadevi ni bil nepristranski, ker se je v izvedenskem mnenju skliceval na izpovedbi policistov, ki ju je štel za popolnoma verodostojni, ker je med zaslišanjem na glavni obravnavi izjavil „da ne verjame, da bi si pri nas upal policist koga pretepati z megalajtko po glavi“, ter „da mu obsojenčeva zagovornica postavlja neumna vprašanja“. Uveljavljano kršitev sklenejo z navedbo, da sodni izvedenec v obravnavani zadevi ni bil nepristranski, ker je že vnaprej izhajal iz prepričanja, da v Sloveniji ne obstaja možnost policijskega nasilja med osebami, ki se znajdejo v policijskem postopku.

7. V skladu z določbo 248. člena ZKP mora sodišče odrediti izvedenstvo, kadar je za ugotovitev ali presojo kakšnega pomembnega dejstva treba dobiti izvid ali mnenje nekoga, ki ima potrebno strokovno znanje. Sodišče mora paziti, da postavi izvedenca, ki je nepristranski. ZKP z določbami o izločitvi sodnika varuje ustavno pravico vsakogar, da o obtožbi proti njemu odloča nepristransko sodišče (23. člen Ustave Republike Slovenije). Ker bi lahko bila ta pravica kršena tudi s sodelovanjem izvedenca, ki je pristranski, 44. člen ZKP širi določbo o izločitvi sodnikov tudi na izvedence. Ustavno sodišče je že v odločbi U-I-132/95 presodilo, da zakonska ureditev sodnega izvedenstva temelji na stališču, da izvedenstvo ni le dokaz, to je izvor spoznavanja relevantnih dejstev, temveč gre za pomoč sodišču pri izvrševanju njegove funkcije. Izvedenec v postopku nima le pasivne, ampak ima lahko zelo aktivno vlogo. Zaradi te izvedenčeve aktivne vloge sta stranki v kazenskem postopku v enakopravnem položaju le, če je izvedenec nepristranski. V novejši odločbi Up-234/2013 z dne 27. 11. 2014 je Ustavno sodišče poudarilo, da ima izvedenstvo v kazenskem postopku dvojno vlogo, in sicer (1) pomoč sodišču v smislu posredovanja strokovnega znanja in izkušenj za razjasnitev spornih vprašanj, hkrati pa je izvedenstvo (2) dokazno sredstvo. V slednjem primeru gre za posebno preiskovalno dejanje, katerega rezultat je obrazložen izvid in mnenje izvedenca.

Glede na takšen položaj sodnega izvedenca je Ustavno sodišče v odločbi Up-309/2005 z dne 15. 5. 2018 ponovilo svoje stališče, da mora biti sodni izvedenec nepristranski in mora imeti kot tak enako avtoriteto kot sodnik.

8. Kot že rečeno, obsojenčevi zagovorniki, ki so ves čas kazenskega postopka vztrajali pri obrambni tezi, da obsojenec do policistov ni bil nasilen, temveč da je policist M. Č. med policijskim postopkom nad obsojencem izvajal nasilje in ga poškodoval, v zahtevi za varstvo zakonitosti trdijo, da sodni izvedenec I. K., dr. med., ni bil nepristranski, ker je pri izdelavi izvedenskega mnenja izhajal iz izpovedb policistov, zaslišan na glavni obravnavi pa izjavil, da ne verjame, da bi si pri nas upal policist koga pretepati s svetilko po glavi. Vložniki zahteve s temi navedbami ne uveljavljajo le zmotne ugotovitve dejanskega stanja, temveč v prvi vrsti nakazujejo na kršitev po 6. točki prvega odstavka 39. člena v zvezi z določbo prvega odstavka 44. člena ZKP in kršitev prvega odstavka 23. člena Ustave.

9. Zatrjevane kršitve zakona ni mogoče preizkusiti, ker je Vrhovnemu sodišču pri odločanju o njej nastal precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev, ugotovljenih v izpodbijani pravnomočni sodbi (427. člen ZKP). Dvom v resničnost oziroma bolje pravilnost odločilnih dejstev mora biti namreč ne samo precejšen, temveč tudi takšen, da se zaradi njega ne mora odločati o zahtevi za varstvo zakonitosti, torej preizkusiti kršitve zakona, ki je predmet postopka.

V obravnavanem kazenskem postopku je namreč prišlo do konkurence dveh diametralno nasprotnih dokaznih tez: na eni strani teze državnega tožilca, po kateri je obsojenec med policijskim postopkom skočil v policista M. Č., ga prijel za vetrovko, ga potiskal proti policijskemu vozilu ter nanj vpil in ga žalil, ter na drugi strani teze obrambe, da obsojenec policista ni napadel, temveč da je policist med policijskim postopkom pretepel obsojenca in ga poškodoval.

10. Obsojenec se je namreč ves čas kazenskega postopka zagovarjal, da ne drži, da je on napadel policista, temveč da je v resnici policist napadel njega in ga poškodoval. Policist naj bi ga prijel za rame in ga vrgel v vozilo, še pred tem pa pogledal levo in desno, da ni nikjer nikogar, nato pa ga začel tepsti. Nogo naj bi imel na njegovem vratu, ga je dušil, nato pa ga je dal v policijsko vozilo. Obsojenec je v zagovoru poudaril, da ni res, kar govori policist, da naj bi on policista prijel za vetrovko, ga rinil proti vozilu in nanj vpil. Zagovarjal se je, da se je ves čas normalno vedel do policije, da je z njo sodeloval, in da ni nikogar zmerjal.

11. Izvedensko mnenje sodnega izvedenca I. K., dr. med., potrjuje, da je obsojenec utrpel naslednje poškodbe: udarnino glave, leve strani vratu, leve rame, desnega komolca, desnega zapestja in desnega kolena. Izvedenec je v izvedenskem mnenju pojasnil, da je poškodba glave nastala kot posledica enega, lahko tudi več udarcev s topim predmetom, ali pa zaradi udarca glave v takšen predmet. Zaključil je, da natančna opredelitev, s čim naj bi bil obsojenec udarjen (z roko, nogo ali kakšnim predmetom) na podlagi medicinske dokumentacije in podatkov spisa ni mogoča. Zaslišan na glavni obravnavi je izvedenec svoje mnenje spremenil in pojasnil, da če bi bil obsojenec s svetilko megalite udarjen po glavi, bi moral imeti na glavi oteklino vretenaste oblike in podpludbo, takšnih posledic pa zdravniški pregled ni pokazal. Kljub temu je izrazil prepričanje, da do poškodb, ki jih je utrpel obsojenec, ni moglo priti zaradi postopka vklepanja, ter zaključil, da ne more dati mnenja o tem, kaj se je v resnici zgodilo.

12. Obsojenčevo verzijo dogajanja potrjujeta mladoletni priči L. in U. N., ki sta bili navzoči pri policijski obravnavi obsojenca. Mladoletna priča L. N. je na glavni obravnavi izpovedala, da je policist obsojenca prijel, ga dal na tla in ga s svetilko megalite večkrat udaril po glavi, tako da je bil zaradi tega krvav. Izpovedala je še, da je policist obsojenca udaril tudi z vrati vozila tako, da je bil krvav na predelu desnega ušesa. Priča je poudarila, da obsojenec do policista ni bil „čisto nič nasilen“. Izpovedala je še, da je policist obsojenca z vrati udaril, ko je bil že v lisicah in na tleh.

13. Mladoletna priča U. N., ki je bila prav tako očividka dogajanja, je izpovedala, da je policist obsojenca prijel in ga vrgel na tla, da ga ni tepel, le „z lampo ga je po glavi“. Mladoletna priča je izpovedala še, da je policist obsojenca udaril „nekje pri ušesu“, da je bil obsojenec krvav po rokah, prav tako pa je imel buško „nekje pri desnem ušesu“. Iz izpovedbe te priče je razvidno še, da obsojenec „ni nič prijel policista, potem pa je policist kar naenkrat njega vrgel na tla“.

14. Izpovedbo mladoletne priče L. N. je potrdila tudi njena mati M. B., ki je zaslišana kot priča izpovedala, da ji je L. N. takoj po dogodku povedala kaj se je zgodilo, da je policist prišel do avtomobila, obsojenca zvlekel iz njega, ga vrgel po tleh in ga tolkel „nekje od zadaj, ne vem kje“. Izpovedala je še, da je na kraj dogodka odhitela, ker ji je „punčka od mojega brata, stara 15 let, S. N. povedala da je gor policaj Č., da tepe D. P., da hočejo odpeljati L., da L. joka“.

15. Z obsojenčevim zagovorom, izpovedbama obeh mladoletnih prič L. in U. N. ter izpovedbo posredne priče M. B. sta diametralno nasprotni izpovedbi policista M. Č. in policistke J. Š. Obe priči sta na sodišču izpovedali, da je obsojenec skočil v policista M. Č., potem, ko mu je ukazal, naj spravi otroka iz vozila, ga prijel za vetrovko in ga potisnil nazaj proti policijskemu vozilu, ob tem pa nanj vpil in ga žalil. Izpovedbi policistov delno potrjuje tudi izpovedba priče kriminalista D. M., ki je po dogodku prišel na kraj storitve kaznivega dejanja. Ta priča je izpovedala, da na obsojencu ni zaznala poškodb.

16. Glede na podatke kazenskega spisa gre v obravnavanem primeru za dokazni položaj, pri kateri si nasproti stojita beseda proti besedi; na eni strani obsojenčev zagovor, ki ga potrjujeta izpovedbi mladoletnih očividcev dogodka, na drugi strani izpovedba oškodovanega policista in njegove sodelavke v policijski patrulji. Poleg tega je iz izvedenskega mnenja sodnega izvedenca ter zlasti priložene medicinske dokumentacije, kot že rečeno, razvidno, da je obsojenec med policijskim postopkom utrpel določene poškodbe, med drugim tudi udarnino glave.

17. Okoliščina, ali je bil policist med policijskim postopkom do obsojenca nasilen predstavlja odločilno dejstvo, ki je pomembno iz dveh razlogov. Prvič, ker je od njega (lahko) odvisna pravna opredelitev kaznivega dejanja ter drugič, ker je v dokaznem postopku, ko si stojita nasproti beseda proti besedi, ta okoliščina pomembna za presojo verodostojnosti obsojenčevega zagovora ter izpovedb obeh policistov.

18. Obsojenec je bil v obravnavanem primeru spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja napada na uradno osebo, ko opravlja naloge varnosti po prvem odstavku 300. člena KZ-1. Iz konkretnega dela opisa kaznivega dejanja je razvidno, da se obsojencu po vsebini očita storitev kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi po 299. členu KZ-1. Iz kazenskopravnega očitka namreč izhaja, da je policist obsojencu najprej ukazal, naj otroka spravi iz vozila, nato pa je obsojenec policista napadel, ker ni želel izpolniti njegovega ukaza.

19. Kaznivo dejanje preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi po določbi 299. člena KZ-1 stori, kdor s silo ali grožnjo, da bo neposredno uporabil silo prepreči ali poskusi preprečiti uradni osebi uradno dejanje, ki ga namerava opraviti v okviru svojih pravic, ali jo na enak način prisili, da opravi uradno dejanje. Kvalificirana oblika tega kaznivega dejanja je opredeljena v tretjem odstavku 299. člena KZ-1. Po tem odstavku je dejanje iz prvega odstavka 299. člena KZ-1 uperjeno med drugim proti uradni osebi, ko ta opravlja naloge policije. V petem odstavku 299. člena KZ-1 je opredeljena priviligirana oblika kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja ali maščevanja uradni osebi. Dejanje po tem odstavku stori storilec kaznivega dejanja iz prvega do četrtega odstavka 299. člena KZ-1, če tako ravna, ker je izzvan z nezakonitim ravnanjem uradne osebe. V slednjem primeru se obsojenec kaznuje z denarno kaznijo ali zaporom do šestih mesecev, kazen pa se mu sme tudi odpustiti.

20. Kaznivo dejanje napada na uradno osebo, ko opravlja naloge varnosti (300. člen KZ-1) se od kaznivega dejanja preprečitve uradnega dejanja uradni osebi po tretjem odstavku 299. člena KZ-1 loči po tem, da pri kaznivem dejanju po 300. členu KZ-1 napad ni usmerjen na preprečitev uradnega dejanja oziroma na prisilitev k uradnemu dejanju, temveč gre le za napad, ki je namenjen ogrozitvi uradne osebe oziroma njenega pomočnika.

21. Navedeno pomeni, da če bi se v obravnavanem primeru izkazalo, da so bili policisti do obsojenca nasilni, bi to lahko pomenilo, da je bilo njegovo nasilno ravnanje do policije (če je do njega v resnici prišlo) izzvano z očitno nezakonitim ravnanjem uradne osebe, kar bi utegnilo vplivati na milejšo pravno opredelitev obsojenčevega ravnanja.

22. Vrhovno sodišče presoja v zahtevi za varstvo zakonitosti zatrjevane kršitve zakona na podlagi dejanskega stanja, kot je ugotovljeno v izpodbijani pravnomočni sodbi, vendar pa ima sodišče v določbi 427. člena ZKP tudi pooblastilo, da po uradni dolžnosti preizkuša resničnost posameznih odločilnih dejstev, ugotovljenih v pravnomočni odločbi. Pri precejšnjem dvomu o njihovi resničnosti lahko izpodbijano sodbo razveljavi, zato da bi v novem postopku sodišče prve stopnje dokazno gradivo znova, bolj kritično presodilo. V konkretni kazenski zadevi je Vrhovnemu sodišču, upoštevaje izpovedbi obeh mladoletnih prič, z izvedenskim mnenjem ugotovljeno dejstvo, da je obsojenec med policijskim postopkom utrpel udarnine, ter vsebino obsojenčevega zagovora, nastal precejšen dvom v potek inkriminiranega dogodka.

23. Sodišče prve stopnje bo zato moralo v ponovnem postopku raziskati odločilna dejstva v zvezi z zatrjevanim policijskim nasiljem nad obsojencem, in, če se bo pokazalo za potrebno, postaviti novega izvedenca medicinske stroke. V skladu z načelom iskanja materialne resnice ter z njim povezano instrukcijsko maksimo pa bo po potrebi lahko postavilo tudi sodnega izvedenca ustrezne stroke, ki bo podal izvid in mnenje o zmožnosti manipulacije obeh mladoletnih očividcev dogodka.

24. Glede na to, da bo v zadevi treba ponovno presoditi ugotovljeno dejansko stanje, ter upoštevaje, da je sodnica v obravnavani zadevi že zavzela stališča do izvedenih dokazov, je Vrhovno sodišče odločilo, da bo v ponovnem postopku o zadevi odločal drug sodnik.

Primerjaj tudi sodbo Vrhovnega sodišča v zadevi I Ips 53384/2014 z dne 11. 10. 2018.

Primerjaj Pavišić B. (2002): Komentar zakona o kaznenom postopku s prilozima, Reka, stran 512.

Enako tudi Deisinger M. (2017): Kazenski zakonik 2017. Posebni del: s komentarjem, sodno prakso in literaturo, Poslovna založba, Maribor, stran 687.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 17, 17/2, 234, 234/1, 241, 241/1, 241/3.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 299, 300.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.