VSRS Sodba I Ips 51579/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-04-19

Branko Masleša (preds.), Vesna Žalik (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Marjeta Švab Širok, Barbara Zobec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kršitev kazenskega zakona - zakonski znaki kaznivega dejanja - konkretizacija zakonskih znakov - goljufija - preslepitev - sostorilstvo - objektivni in subjektivni element - obrazložitev sodbe - razlogi o odločilnih dejstvih - premoženjskopravni zahtevek - aktivna legitimacija - smrt oškodovanca v teku postopka na prvi stopnji - dedovanje - beneficium cohaesionis

Bistveni zakonski znak kaznivega dejanja goljufije je spravljanje drugega v zmoto, to je ustvariti pri drugi osebi zmotno predstavo o določenih okoliščinah.

Časovna in krajevna komponenta, za presojo, ali so v opisu dejanja opisani in konkretizirani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja goljufije, ni odločilna.

Opisani so tako subjektivni in objektivni elementi sostorilstva, da je tudi obsojenec sodeloval pri storitvi kaznivega dejanja in dejanje storil skupaj z drugim, soobsojencem. Opisana je vloga in ravnanje vsakega od obsojencev. V opisu dejanja je treba pri sostorilstvu praviloma vlogo oziroma prispevek posameznika individualizirati ter konkretizirati, kar je tudi storjeno v opisu dejanja v izpodbijani pravnomočni sodbi.

I. Ob reševanju zahteve za varstvo zakonitosti zagovornika S. S. se izpodbijana pravnomočna sodba razveljavi v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku za tega obsojenca in za obsojenega D. S., sodba se razveljavi tudi za oba obsojenca v odločbi o stroških postopka v delu, ki se nanaša na plačilo sodne takse, ter se zadeva v navedenem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. V preostalem se zahteva za varstvo zakonitosti zavrne.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 22. 9. 2016 obsojena D. S. in S. S. spoznalo za kriva, da sta v sostorilstvu storila kaznivo dejanje goljufije po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 211. člena in v zvezi z drugim odstavkom 20. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Na podlagi določbe tretjega odstavka 211. člena KZ-1 je obsojenemu D. S. izreklo kazen dve leti in deset mesecev zapora, obsojenemu S. S. pa kazen eno leto in deset mesecev zapora. Na podlagi določbe prvega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je odločilo, da sta obsojenca dolžna plačati stroške kazenskega postopka, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom in vsak sodno takso, ki bo odmerjena po pravnomočnosti sodbe, pa tudi, da sta obsojena D. S. in S. S. dolžna plačati M. N. premoženjskopravni zahtevek in sicer D. S. v znesku 148.400,00 EUR, S. S. pa v znesku 70.600,00 EUR. S presežkom premoženjskopravnega zahtevka je M. N. napotilo na pravdo. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 25. 10. 2017 zavrnilo pritožbi zagovornikov obeh obsojencev kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojencema je naložilo plačilo sodne takse, in sicer D. S. v višini 450,00 EUR, S. S. pa v višini 600,00 EUR.

2. Zoper pravnomočno sodbo je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornik obsojenega S. S. zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodb sodišča prve in druge stopnje ter zaradi kršitve načela zakonitosti v kazenskem pravu iz 28. člena Ustave in kršitve, da ni kazni brez zakona po prvem odstavku 7. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP) v zvezi z 8. členom Ustave. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in pravnomočno sodbo tako spremeni, da obsojenca oprosti obtožbe, ali pa sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec je v pisnem odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi določbe drugega odstavka 423. člena ZKP, ocenil, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Kršitve kazenskega zakona in določb kazenskega postopka niso podane, zagovornik pa uveljavlja tudi razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno uveljavljati. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj zahtevo za varstvo zakonitosti zavrne.

4. O odgovoru državnega tožilca se obsojenec in zagovornik nista izjavila.

5. Po določbi prvega odstavka 420. člena ZKP je zahtevo za varstvo zakonitosti mogoče vložiti zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe; v tem primeru mora vložnik zahteve izkazati kršitev in obrazložiti njen vpliv na to, da je odločba nezakonita. Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Pri odločanju se Vrhovno sodišče omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP), ki morajo biti konkretizirane in ne le poimensko navedene. Na kršitve iz prvega odstavka se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi, ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP).

6. V zahtevi zagovornik uveljavlja kršitev kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP (kršitev kazenskega zakona po navedeni točki je podana, če je kazenski zakon prekršen v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obtoženec preganja, kaznivo dejanje) z navedbami, da v opisu dejanja v izpodbijani pravnomočni sodbi niso opisani zakonski znaki kaznivega dejanja goljufije. Meni, da ni opisano lažnivo prikazovanje dejanskih okoliščin ter zato tudi ni opisan goljufivi (preslepitveni) namen obsojenega S. S. Ne strinja se z razlogi pritožbenega sodišča v točki 16 sodbe, da so v opisu dejanja konkretizirani zakonski znaki kaznivega dejanja goljufije po 211. členu KZ-1. Meni, da deli opisa dejanja, ki jih v točki 16 sodbe navaja pritožbeno sodišče: „da je S. S. lažno zatrdil, da D. pričakuje denar iz Nemčije v višini 85.000,00 EUR, zaradi česar se je oškodovanec odločil, da D. posodi denar“, ter navedbe, „da si je oškodovanec denar pričel izposojati, ker je bil prepričan, da bo ta porabljen za namene, ki sta mu jih lažno prikazovala D. S. in S. S.“, ne opisujejo zakonskega znaka lažnivo prikazovanje dejanskih okoliščin. Citira del sodbe pritožbenega sodišča, da je za obsojenega S. S. glede na očitek sostorilstva treba povezati opis dejanja s konkretizacijo ravnanja obsojenega D. S., „da denar potrebuje za dokončanje“, da se še „nekaj razširi“ (prvi odstavek opisa dejanja na strani 3 sodbe sodišča prve stopnje). Ne strinja se z oceno pritožbenega sodišča, da je dejanje za obsojenca konkretizirano tudi v zapisu, da je bil „njun namen že od vsega začetka v pridobitvi protipravne premoženjske koristi, saj P. N. prejetega denarja nista nameravala vrniti“. Poudarja, da je izvršitveno ravnanje pri kaznivem dejanju goljufije preslepitev in da mora storilec goljufivi namen zasledovati že od vsega začetka, da preslepi drugega. Upoštevaje dele opisa dejanja, ki jih v obrazložitvi citira pritožbeno sodišče, pri oceni zagovornika v opisu dejanja niso konkretizirani vsi abstraktni kazenskopravni pojmi iz zakonskega opisa kaznivega dejanja po 211. členu KZ-1.

7. Z zagovornikom se ni mogoče strinjati. V opisu dejanja v izpodbijani sodbi je navedeno, da sta obsojenca ravnala v sostorilstvu, S. S., da bi pridobil protipravno premoženjsko korist D. S. in sebi, D. S. pa, da bi sebi pridobil protipravno premoženjsko korist. Na strani 2 sodbe sodišča prve stopnje sta v drugem odstavku opisa dejanja opisani izvršitveni ravnanji obeh storilcev, to je navedbe D. S. oškodovancu, zakaj potrebuje denar in podkrepitev teh navedb s trditvijo S. S., da D.S. pričakuje denar iz Nemčije v višini 85.000,00 EUR, kar je pri oškodovancu sprožilo odločitev, da je najprej posodil 7.000,00 EUR in da je verjel, da bo denar vložen v podjetje D. S. Nato so opisana posamezna izvršitvena ravnanja D. S. in njegove navedbe oškodovancu, ki so privedle do oškodovančeve odločitve, da je D. S. izročal denar (posamične zneske) v času od februarja do aprila 2012. Skupno delovanje obeh obsojencev je nato opisano z navedbo, da si je oškodovanec pri sorodnikih in prijateljih pričel sposojati denar v prepričanju, da bo denar v resnici porabljen za namen, ki sta mu ga lažno prikazovala oba obsojenca in S. S. na transakcijski račun, ker da ga D. S. ni imel, nakazal denar, pri čemer se je S. S. zavezal, da bo ta denar izročil soobsojenemu (str. 3 sodbe sodišča prve stopnje). Opisana so nakazila v aprilu 2012, nato pa je opisano delovanje obsojenega D. S., ki je oškodovancu prikazal, ko ga je klical po telefonu, da je ugrabljen in da rabi denar za plačilo ugrabiteljev, čemur je oškodovanec verjel in v želji pomagati D. S. S. S. osebno izročil več zneskov in nakazal denar na njegov transakcijski račun. V nadaljevanju opisa pa je opisano še ravnanje D. S., ki je od oškodovanca zvabil še del denarja od prejete kupnine za stanovanje. V zaključku opisa pa je opisan tudi, kar citira zagovornik, namen obeh obsojencev, da oškodovancu prejetega denarja od vsega začetka nista nameravala vrniti. Opis vsebuje tudi navedbo, kako visoko protipravno premoženjsko korist si je na škodo oškodovanca pridobil vsak od obsojencev, D. S. 178.400,00 EUR, S. S. pa 70.600,00 EUR.

8. Bistveni zakonski znak kaznivega dejanja goljufije je spravljanje drugega v zmoto (kot navaja zagovornik), to je ustvariti pri drugi osebi zmotno predstavo o določenih okoliščinah. Te okoliščine so v opisu dejanja za obsojenega S. S. navedene že v uvodnem delu, ko je v podkrepitev navedb soobsojenega D. S. navajal, da soobsojenec pričakuje denar iz Nemčije, kar je bilo za oškodovanca odločilno, da se je odločil, da bo posodil denar. Skupno ravnanje obsojencev je opisano tudi v nadaljevanju opisa dejanja na strani 3 sodbe sodišča prve stopnje v prikazovanju obsojencev, za kašen namen naj bi bil denar porabljen (kar je mogoče povezati z uvodnim delom opisa). Skupno ravnanje pri preslepitvi utemeljuje tudi navedba o ugrabitvi in o nakazilu denarja na transakcijski račun obsojenega S. S. oziroma izročitvi denarja obsojencu za ta namen. V obrazložitvi sodbe sodišče prve stopnje v točki 28 pojasnjuje, da je oškodovanec o ugrabitvi povprašal obsojenega S. S., ki je potrdil, da je soobsojeni D. S. ugrabljen nekje na tromeji med Češko, Nemčijo in Avstrijo. Oškodovancu, ki je obsojenca vprašal, v katerem kraju se ugrabljeni nahaja, da bi šel tja, je obsojeni S. S. to odsvetoval, saj da so tam ljudje, ki so oboroženi. Zato je oškodovanec obsojenemu S. S. izročil denar, da bi ga le ta odnesel D. S. in nakazal denar zato, da bi bil D. S. izpuščen. V opisu dejanja je tako zakonski znak kaznivega dejanja goljufije spraviti v zmoto drugega z zmotno predstavo o določenih okoliščinah, takoimenovani goljufivi namen, jasno in konkretno opisan.

9. Zagovornik tudi navaja, da bi bilo potrebno v opisu dejanja v izreku sodbe opredeliti, kdaj, kje in v zvezi s čim je obsojeni S. S. preslepil oškodovanca in kdaj in kje ter v zvezi s katerim poslom naj bi obsojenec oškodovancu lažno potrdil, da soobsojeni D. S. pričakuje denar iz Nemčije v višini 85.000,00 EUR in kdaj ter kje je obsojenec oškodovancu prikazoval, da bo denar v resnici porabljen za namene, ki sta mu jih obsojenca lažno prikazovala. Te okoliščine, torej časovne in krajevne komponente, ki jih pogreša zagovornik za presojo, ali so v opisu dejanja opisani in konkretizirani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja goljufije, niso odločilne. V opisu dejanja je, kot je bilo že pojasnjeno, z zadostnimi dejstvi in okoliščinami konkretizirano ravnanje obsojenega S. S. v zvezi s podkrepitvijo soobsojenčevih navedb, zakaj potrebuje denar in v povezavi s tem tudi z vzbujanjem vtisa pri oškodovancu, da bo denar porabljen za namen, ki sta ga oba obsojenca lažno prikazovala.

10. Po oceni zagovornika v opisu dejanja ni opisano sostorilstvo. Ne strinja se z razlago sodišča druge stopnje, da je možno ravnanje enega storilca, to je obsojenega S. S. povezati s konkretizacijo ravnanja drugega storilca (točka 16 obrazložitve). Zagovornik ocenjuje, da v opisu dejanja ni jasno navedeno ter opisano, v čem je odločilni prispevek obsojenega S. S. pri storitvi kaznivega dejanja, saj mora biti opisan prispevek vsakega storilca k storitvi kaznivega dejanja.

11. Z zagovornikom se je sicer mogoče strinjati, da dejanj enega od storilcev ni mogoče samodejno povezati z dejanji drugega storilca, vendar pa je v opisu dejanja dovolj konkretizirana vloga vsakega od obeh obsojencev, tako da je mogoče njuno ravnanje opredeliti kot sostorilstvo. Jasno in določno je opisano njuno skupno delovanje pri preslepitvi oziroma spravljanju oškodovanca v zmoto s skupnim prikazovanjem, zakaj D. S. potrebuje denar in podkrepitvijo obsojenega S. S., da soobsojeni D. S. denar pričakuje iz Nemčije; z opisom, da sta oba oškodovanca lažno prikazovala namen, za katerega D. S. potrebuje denar; vloga S. S. - prejem denarja pri „ugrabitvi“ D. S. Vse navedeno opredeljuje in opisuje skupno delovanje obeh obsojencev. Opisan je objektivni element sostorilstva, ki je v zakonske besedilu izražen z besedami „da sodelujejo pri izvršitvi kaznivega dejanja“ ter subjektivni element, ki je v zakonskem besedilu tudi opisan z navedbo „skupno“. Navedeno opisuje skupno delovanje obeh obsojencev in tudi sostorilstvo obsojenega S. S. pri spravljanju oškodovanca v zmoto z namenom pridobiti protipravno premoženjsko korist, ki pa za oba obsojenca ni enaka. V opisu dejanja je določno navedeno, kaj sta obsojenca s skupnim delovanjem (ko je tudi opisano njuno ravnanje in ravnanje vsakega od obsojencev posebej) v okviru sostorilstva pridobila in kakšne zneske jima je oškodovanec izročil ali nakazal. Opisani so tako subjektivni in objektivni elementi sostorilstva, da je tudi obsojeni S. S. sodeloval pri storitvi kaznivega dejanja in dejanje storil skupaj z drugim, z obsojenim D. S. Opisana je vloga in ravnanje vsakega od obsojencev. V opisu dejanja je treba pri sostorilstvu vlogo oziroma prispevek posameznika individualizirati ter konkretizirati, kar je tudi storjeno v opisu dejanja v izpodbijani pravnomočni sodbi. Po navedenem Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v izpodbijani sodbi konkretizirani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja goljufije, da je določno opisano in konkretizirano tudi sostorilstvo in zato kršitev kazenskega zakona (s tem pa tudi kršitev Ustave in EKČP), ki jo uveljavlja zagovornik, ni podana.

12. Da sta obsojenca delovala v sostorilstvu je utemeljeno z dejstvi in okoliščinami v sodbi sodišča prve stopnje v točkah 27 do 29 in 33 ter 34 obrazložitve sodbe. Razlogom je pritrdilo sodišče druge stopnje v točki 23 sodbe. Zato ne držijo navedbe zagovornika, da sodba o odločilnem dejstvu, o sostorilstvu, nima razlogov in da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

13. Enako bistveno kršitev določb kazenskega postopka zagovornik nakazuje z navedbami, da v pravnomočni sodbi ni razlogov o obsojenčevem naklepu. Zagovornik navaja, da sodišče prve stopnje ni ugotavljalo subjektivnega odnosa do dejanja, to je direktnega naklepa, da je ugotovilo skupno krivdo ter da sodba nima razlogov, da je obsojenec ravnal z namenom, da oškodovanca spravi v zmoto. O subjektivnem odnosu do dejanja, da je obsojeni S. S. ravnal z goljufivim namenom ima sodba sodišča prve stopnje jasne in zadostne razloge v točki 36 obrazložitve. Sodišče je na podlagi presoje celotnega obsojenčevega ravnanja sklepalo na krivdo obsojenca ter presodilo, da je ravnal z direktnim naklepom. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka tako ni podana.

14. Sodišči prve in druge stopnje sta se opredelili do navedb, da naj bi obsojeni D. S. oškodovancu vrnil znesek 100.000,00 EUR (v točki 30 obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje in v točkah 10 in 28 obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje), tako da ima pravnomočna sodba o tem, da ni šlo za vrnitev denarja zadostne in jasne razloge. Zagovornik z nasprotovanjem tej okoliščini, ter trditvami, da če je bil denar vrnjen oziroma izročen obsojenemu D. S., se očitek goljufije več ne nanaša na obsojenega S. S., nasprotuje v pravnomočni sodbi ugotovljenemu dejanskemu stanju in ne uveljavlja kršitve zakona, ampak razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno uveljavljati.

15. Uveljavljanje zmotne ugotovitve dejanskega stanja pomenijo tudi navedbe v točki 10 zahteve, da ne gre za kaznivo dejanje goljufije ampak za klasično civilnopravno razmerje. Enako velja tudi za točko 14 zahteve o izročitvi zneska 16.000,00 EUR. Zagovornik zatrjuje, da v spisu ni dokazov o izročitvi denarja (o tem, da je bil denar izročen sodišče prve stopnje v točki 28, sodišče druge stopnje pa v točki 25 obrazložitve sodbe). S citiranimi navedbami zagovornik ne zatrjuje kršitve zakona ampak trdi, da dejstva, ki so bila podlaga za uporabo kazenskega zakona, niso pravilno ugotovljena.

16. Zagovornik nasprotuje tudi odločbi o premoženjskopravnem zahtevku. Ocenjuje, da vdova pokojnega oškodovanca M. N. ni upravičenka do uveljavljanja premoženjskopravnega zahtevka, nasprotuje pa tudi dosojenemu znesku 70.600,00 EUR (višina protipravno pridobljene premoženjske koristi v opisu dejanja v pravnomočni sodbi za obsojenega S. S.). Ne strinja se z odgovorom pritožbenega sodišča na pritožbene navedbe (točka 30 obrazložitve sodbe), da je upravičenka do premoženjskopravnega zahtevka vdova po pokojnem oškodovancu M. N. (in zato njegova dedinja), ki je dne 24. 11. 2014 skupaj s hčerko V. K. podpisala premoženjskopravni zahtevek. Zagovornik meni, da argumenti pritožbenega sodišča ne vzdržijo razumne presoje, saj ni nujno, da je M. N. dedinja oziroma ena izmed dedinj predmetne terjatve. Dedinja po pokojnem oškodovancu, je lahko tudi njegova hčerka ali pa kdo drug. Poudarja, da je sodišče druge stopnje ugotovilo, da M. N. po določbah ZKP (šesta alineja 144. člena ZKP) ni oškodovanka in bi zato morala za uveljavljanje premoženjskopravnega zahtevka po pravilih civilnega prava izkazati pravno nasledstvo, česar pa M. N. ni izkazala. Do tega vprašanja se nista določneje opredelili ne prvostopenjsko ne drugostopenjsko sodišče. Zagovornik tudi ocenjuje, da je argument pritožbenega sodišča, s katerim je zavrnilo pritožbene navedbe, da so vsa nadaljnja razmerja med zapustnikovimi dediči stvar morebitnih civilnih postopkov, zgrešen, saj je vprašanje aktivne legitimacije za vložitev premoženjskopravnega zahtevka potrebno presojati po pravilih civilnega prava. V kolikor tega ni mogoče razčistiti znotraj kazenskega postopka ali bi bilo to preveč zamudno, je potrebno vlagatelja s premoženjskopravnim zahtevkom napotiti na pravdo.

17. V obravnavani zadevi je bil oškodovanec zaslišan kot priča v preiskavi. Izjavil je, da bo premoženjskopravni zahtevek uveljavljal do konca glavne obravnave. Oškodovanec je umrl dne 25. 11. 2014, pred predobravnavnim narokom dne 2. 12. 2014, na katerega je bil vabljen. Na predobravnavni narok je pristopila njegova žena (vdova) M. N. in sodišču izročila vlogo (premoženjskopravni zahtevek) z dne 25. 11. 2014. M. N. je v postopku pojasnila, da so dne 24. 11. 2014 oškodovanec, hčerka V. K. in ona premoženjskopravni zahtevek podpisali. Kdo so dediči po oškodovancu v kazenskem postopku ni bilo ugotovljeno, ali kot odločitev o predhodnem vprašanju ali s poizvedbami o zapuščinskem postopku. Sodišče prve stopnje se s tem vprašanjem ni ukvarjalo, M. N. je obravnavalo kot oškodovanko in samo njej dosodilo premoženjskopravni zahtevek. Sodišče druge stopnje je v točki 30 sodbe navedlo, da je dne 25. 11. 2014 oškodovanec umrl, s tem pa so v vsa njegova pravna razmerja na podlagi dedne pravice vstopili njegovi dediči. Opozorilo je, da je pravica do povrnitve premoženjske škode podedljiva in da ni sporno, da je po oškodovancu dedovala (med drugimi) M. N. Po presoji pritožbenega sodišče okoliščina, da je lahko po oškodovancu dedovala tudi njegova hči ali morda še kdo drug, na aktivno legitimacijo M. N. v adhezijskem postopku ne vpliva, saj so vsa nadaljnja razmerja med zapustnikovimi dediči stvar morebitnih civilnih postopkov.

18. Odločanje o premoženjskopravnem zahtevku predstavlja v kazenskem postopku pridruženi (adhezijski) pravdni postopek, v katerem se uporabljajo določbe ZKP iz X. poglavja Premoženjskopravni zahtevki (100. do 110. člen) in kazensko sodišče presoja, ali gre za premoženjskopravni zahtevek, po pravilih civilnega prava. Smisel adhezijskega postopka je v tem, da se upravičencu čim prej in s čim manjšimi stroški poravna škoda, ki ji je bila povzročena s kaznivim dejanjem. Pri odločanju o premoženjskopravnem zahtevku je treba upoštevati, da gre za pridružen pravdni postopek kazenskemu postopku in da se, čeprav se o vloženem premoženjskopravnem zahtevku odloča skupaj z odločanjem o kaznivem dejanju po pravilih kazenskega postopka, pri odločanju o premoženjskopravnem zahtevku upoštevajo in uporabljajo določbe civilnega prava. Sodišče prve stopnje je odločilo na podlagi določbe drugega odstavka 105. člena ZKP, ki določa, da sodišče lahko prisodi v sodbi, s katero spozna obdolženca za krivega, oškodovancu premoženjskopravni zahtevek v celoti ali ga prisodi deloma in s presežkom napoti na pravdo, če pa podatki kazenskega postopka ne dajo zanesljive podlage niti za popolno niti za delno razsojo, napoti sodišče oškodovanca na pravdo s celotnim premoženjskopravnim zahtevkom. Pojem oškodovanec je potrebno razlagati širše. Upravičenec, ki lahko uveljavlja v kazenskem postopku premoženjskopravni zahtevek, je tudi oseba, ki sicer ni neposredni oškodovanec, saj predlog za uveljavitev premoženjskopravnega zahtevka v kazenskem postopku lahko poda tisti, ki je upravičen uveljavljati tak zahtevek v pravdi (101. člen ZKP).

19. Zagovornik v zahtevi trdi, da M. N. ni upravičena uveljavljati premoženjskopravnega zahtevka. Pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti se je Vrhovnemu sodišču porodil precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev, pomembnih za odločitev o premoženjskopravnem zahtevku (427. člen ZKP). Vprašanje aktivne legitimacije za uveljavljanje premoženjskopravnega zahtevka se presoja po predpisih civilnega prava in ne po določbi šeste alineje 144. člena ZKP, kot je zapisalo sodišče druge stopnje. Oškodovanec po navedeni določbi P. N. je med kazenskim postopkom umrl in sam ni vložil premoženjskopravnega zahtevka. Vloga, naslovljena kot premoženjskopravni zahtevek je bila vložena po oškodovančevi smrti na predobravnavnem naroku dne 2. 12. 2014. Sodišče druge stopnje navaja, da so po oškodovančevi smrti v vsa njegova pravna razmerja na podlagi dedne pravice vstopili njegovi dediči, in da ni sporno, da je po oškodovancu dedovala (med drugimi) M. N. Pritožbeno sodišče ni pojasnilo, na podlagi katerih dejstev in podatkov ugotavlja, kdo so dediči po pokojnem oškodovancu, in kot je bilo že poudarjeno, v postopku do pravnomočnosti sodbe, kdo so dediči po oškodovancu v kazenskem postopku sploh ni bilo ugotovljeno. Na podlagi podatkov spisa Vrhovno sodišče ugotavlja, da je M. N. verjetno dedinja, in sicer da je zakoniti dedič skupaj s hčerko V. K. in sinom J. N. (vloga M. N., naslovljena na državno tožilstvo na list. št. 240 do 242 spisa), sodi v prvi dedni red 11. člen Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD). Res je, kot navaja sodišče druge stopnje, da preide pokojnikova zapuščina na njegove dediče v trenutku njegove smrti (132. člen ZD), vendar je treba preden lahko dedič začne razpolagati z zapuščino ugotoviti kdo so dediči. Po zapustnikovi smrti lahko sodi tudi terjatev za plačilo odškodnine (povrnitev škode), ki izvira iz kaznivega dejanja, v zapuščino. Terjatev - povrnitev škode, ki izvira iz kaznivega dejanja je tako tudi del zapuščine in sodi v zapuščinsko maso. V postopku pred sodiščem prve in druge stopnje obseg zapuščine ni bil ugotovljen niti ni bilo ugotovljeno, kako je zapuščina razdeljena oziroma, ali je bilo uvedeno dedovanje in kdo so dediči (162. člen ZD). V adhezijskem postopku upravičenec vloži predlog za uveljavitev premoženjskopravnega zahtevka, v pravdi pa upravičenec vloži tožbo. Vendar tudi v pravdi, dokler ni končan zapuščinski postopek, ni mogoče uveljavljati delitve stvari, saj do konca zapuščinskega postopka še ni znano, kdo so dediči, ali bodo pristopili k dedovanju, ter kdo so druge osebe, ki imajo kake zahtevke iz zapuščine, in zapuščinsko sodišče mora ugotoviti obseg zapuščine (odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 292/2014 z dne 9. 4. 2015, II Ips 1071/2007 z dne 20. 1. 2011 in II Ips 239/1996 z dne 27. 1. 1998). Tako tudi ni mogoče odločati o upravičencu do celotne terjatve (povrnitve škode), ki izvira iz kaznivega dejanja. Dokler po zapustnikovi smrti zapuščinski postopek še ni uveden oziroma končan so dediči v tako imenovani dediščinski skupnosti in tako lahko predstavlja tudi terjatev, ki izvira iz kaznivega dejanja, del še ne nerazdeljenega skupnega premoženja in del še ne razdeljene skupne zapuščinske mase. Zato je treba presoditi, ali je terjatev, ki izhaja iz kaznivega dejanja, ki je ugotovljeno s pravnomočnim delom kazenske sodbe, v katerem je ugotovljena višina pridobljene premoženjske koristi na škodo pokojnega oškodovanca, del zapuščine oziroma, ali je potrebno ta znesek vplačati v zapuščinsko maso (in sta ga v zapuščinsko maso dolžna plačati oba obsojenca). Ker navedena dejstva v pravnomočno končanem kazenskem postopku v zvezi z odločitvijo o premoženjskopravnem zahtevku niso bila razčiščena in ugotovljena, saj se sodišče prve stopnje s temi vprašanji ni ukvarjalo, sodišče druge stopnje pa je le na podlagi sklepanja, da je M. N. dedinja po pokojnem oškodovancu presodilo, da je upravičenka za uveljavljanje premoženjskopravnega zahtevka, je Vrhovno sodišče odločbo o premoženjskopravnem zahtevku razveljavilo za obsojenega S. S.

20. Po določbi drugega odstavka 424. člena ZKP pa Vrhovno sodišče, če spozna, da so razlogi, zaradi katerih je izdalo odločbo v obdolženčevo korist, podani tudi v korist kakšnega drugega soobdolženca, glede katerega ni bila vložena zahteva za varstvo zakonitosti, ravna po uradni dolžnosti, kakor da bi bila taka zahteva vložena (takoimenovani beneficium cohaesionis). Ker so razlogi, zaradi katerih je Vrhovno sodišče razveljavilo odločbo o premoženjskopravnem zahtevku za obsojenega S. S. v korist soobsojenemu D. S., je razveljavilo odločbo o premoženjskopravnem zahtevku tudi za tega obsojenca ter vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v zvezi z odločanjem o premoženjskopravnem zahtevku v novo sojenje.

21. Posledica razveljavitve pravnomočne sodbe v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku je razveljavitev odločbe o stroških postopka, v delu, ki se nanaša na plačilo sodne takse. O sodni taksi bo moralo sodišče ponovno odločiti v novem sojenju.

22. V preostalem pa je zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 371, 371/1-11.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 211.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.