VSRS Sodba VIII Ips 83/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-14

mag. Marijan Debelak (preds.), Borut Vukovič (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Marjana Lubinič, Samo Puppis

prenehanje delovnega razmerja - nadomestilo za neizrabljen letni dopust - prenos letnega dopusta - referenčno obdobje

V četrtem odstavku 162. člena ZDR-1 je obdobje za prenos določeno v trajanju 12 mesecev (do 31. decembra naslednjega leta), kar pomeni, da sta referenčno obdobje in obdobje za prenos izenačena. Zato bi se lahko postavilo vprašanje, ali tako opredeljeno obdobje za prenos v resnici zadosti zahtevi iz navedenih sodb Sodišča EU, da je obdobje za prenos daljše od referenčnega obdobja, vendar pa to ne more vplivati na odločitev v tej zadevi. V trenutku, ko je tožniku delovno razmerje prenehalo, je namreč od poteka referenčnega obdobja za izrabo letnega dopusta za leti 2014 in 2015 poteklo ne le 12 mesecev za prenos, temveč pri dopustu za leto 2015 več kot 18 mesecev (sodba C-214/2010 govori o ustreznosti 15-mesečnega obdobja za prenos), v primeru dopusta za leto 2014 pa gre celo za več kot 30 mesecev od izteka referenčnega obdobja.

I. Reviziji se ugodi in se sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenita tako, da se zavrne tožbeni zahtevek za obračun nadomestila za neizrabljeni letni dopust za leti 2014 in 2015 v skupni višini 2.549,47 EUR bruto, z izplačilom ustreznega neto zneska po obračunu davkov in prispevkov ter se tožeči stranki naloži, da v petnajstih dneh od vročitve te sodbe povrne toženi stranki njene stroške postopka pred sodiščem druge in prve stopnje v skupnem znesku 456,46 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določene v tej točki izreka, do plačila.

II. Tožeča stranka mora v petnajstih dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki njene revizijske stroške v znesku 390,15 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izreku roka za izpolnitev obveznosti, določene v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da tožniku obračuna nadomestilo za neizrabljen letni dopust za leti 2014 in 2015 v skupni višini 2.549,47 EUR bruto ter mu po odvodu dajatev in prispevkov izplača ustrezen neto znesek z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 10. 2017. Odločitev temelji na ugotovitvi, da je bil tožnik od 24. 12. 2013 pa vse do prenehanja delovnega razmerja 6. 6. 2017 neprekinjeno v bolniškem staležu zaradi poškodbe pri delu, zaradi česar objektivno ni mogel izrabiti pravice do letnega dopusta v trajanju 17 dni v letu 2014 in 32 dni v letu 2015. Tožniku pravica do plačanega letnega dopusta z iztekom referenčnega obdobja in obdobja za prenos ni prenehala, zato je upravičen do plačila nadomestila za neizrabljene dneve letnega dopusta za navedeni leti.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Soglašalo je z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom VIII DoR 117/2019 z dne 5. 9. 2019 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je delavec ob prenehanju delovnega razmerja upravičen do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust za vsa leta (v okviru petletnega zastaralnega roka) pred prenehanjem delovnega razmerja, ali pa je ob prenehanju delovnega razmerja upravičen le do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust, ki ga je bil na dan prenehanja delovnega razmerja (upoštevaje tretji in četrti odstavek 162. člena ZDR-1) upravičen izrabiti, vendar ga ni mogel zaradi objektivnih razlogov.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje tožena stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je tožnik glede na določbo četrtega odstavka 162. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013) izgubil pravico do izrabe letnega dopusta za leti 2014 in 2015 in s tem tudi pravico do nadomestilo za neizrabljen letni dopust. Določba 164. člena ZDR-1 o tem, da je neveljaven sporazum, s katerim bi se delavec in delodajalec dogovorila o denarnem nadomestilu za neizrabljen letni dopust, razen ob prenehanju delovnega razmerja, ne pove ničesar o tem, za katero obdobje delavcu pripada to nadomestilo. Pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust tako predstavlja izjemo, ki jo je treba razlagati restriktivno. Pravica do denarnega nadomestila za neizrabljeni letni dopust je vezana na samo pravico do izrabe dopusta. Upoštevaje namen pravice do letnega dopusta in pravno ureditev te pravice v veljavni zakonodaji je edino logično, da pravica do letnega dopusta ugasne s potekom obdobja za prenos, s čimer ugasne tudi pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust. Pravica do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust je vezana na nemožnost izrabe letnega dopusta, vendar zgolj na nemožnost v referenčnem obdobju (tekoče leto) in obdobju za prenos (celotno naslednje leto), ne pa za vsa leta zaposlitve nazaj (v okviru petletnega zastaralnega obdobja), ko delavec sicer iz objektivnih razlogov dopusta ni mogel izkoristiti. Pritožbeno sodišče se ni opredelilo do sklicevanja tožene stranke na sodbo Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju Sodišče EU) v zadevi KHS AG (C- 214/2010 z dne 7. 7. 2011). Ureditev v četrtem odstavku 162. člena ZDR-1, ki ravno za primer odsotnosti zaradi bolezni ali poškodbe predvideva daljše obdobje za prenos pravice do izrabe letnega dopusta, že upošteva zahteve, ki izhajajo iz prava EU in z njim povezane sodne prakse Sodišča EU. Razlaga, kakršno sta sprejeli sodišče druge in prve stopnje, ni v duhu določbe 162. člena ZDR-1 niti Direktive 2003/88 (v nadaljevanju Direktiva) in pomeni njuno nerazumno širjenje ter je tudi v nasprotju z odločitvijo Sodišča EU v zadevi KHS AG, v kateri se je sodišče ukvarjalo prav z vprašanjem neomejenega kopičenja pravic do plačanega letnega dopusta.

5. Tožnik je v odgovoru na revizijo prerekal revizijske navedbe in predlagal zavrnitev revizije kot neutemeljene.

7. Za odločitev v tem sporu so bistvene naslednje dejanske ugotovitve sodišč druge in prve stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano:

– tožnik je bil zaradi poškodbe pri delu neprekinjeno odsoten z dela v času od 24. 12. 2013 do 6. 6. 2017, ko mu je delovno razmerje prenehalo zaradi invalidske upokojitve;

- tožena stranka je tožniku plačala denarno nadomestilo za neizrabljen letni dopust za leti 2016 in 2017;

- tožniku je ob prenehanju delovnega razmerja ostalo 17 dni neizrabljenega letnega dopusta za leto 2014 in celoten letni dopust za leto 2015 v trajanju 32 dni.

8. Ni sporno, da tožnik zaradi poškodbe pri delu ni mogel izrabiti dela letnega dopusta za leto 2014 in celotnega letnega dopusta za leto 2015, sporno pa je, ali je ob prenehanju delovnega razmerja upravičen tudi do plačila nadomestila za neizrabljen letni dopust za navedeni leti, čeprav je ob prenehanju delovnega razmerja že poteklo z zakonom predpisano obdobje za prenos letnega dopusta za navedeni leti.

9. Sodna praksa Vrhovnega in pritožbenega sodišča, na katero se sklicujeta sodbi sodišč druge in prve stopnje se ne nanaša na primerljive zadev, saj v nobeni od navedenih odločb (VIII Ips 191/2010, VIII Ips 107/2011, Pdp 199/2016, Pdp 83/2016) ni bilo dosojeno (niti vtoževano) nadomestilo za neizrabljen letni dopust, glede katerega bi referenčno obdobje in obdobje za prenos že poteklo pred prenehanjem delovnega razmerja, kar je bistvena okoliščina v tem sporu. Pri tem referenčno obdobje v skladu s četrtim odstavkom 162. člena ZDR-1 pomeni tekoče koledarsko leto, obdobje za prenos pa prvih šest mesecev naslednjega leta, oziroma v primeru odsotnosti zaradi bolezni ali poškodbe, porodniškega dopusta ali dopusta za nego in varstvo otroka, do 31. decembra naslednjega leta.

10. V skladu z drugim odstavkom 7. člena Direktive 2003/88/ES in 11. členom Konvencije MOD št. 132 (obe določbi sta v naš pravni red preneseni v določbo 164. člena ZDR-1) je neveljavna izjava, s katero bi se delavec odpovedal pravici do letnega dopusta; neveljaven pa je tudi sporazum, s katerim bi se delavec in delodajalec dogovorila o denarnem nadomestilu za neizrabljen letni dopust, razen ob prenehanju delovnega razmerja. Edina izjema, ko je denarno nadomestilo za neizrabljeni letni dopust dovoljeno, je tako v primeru prenehanja pogodbe o zaposlitvi. Iz prakse Sodišča EU

izhaja, da določba člena 7(2) Direktive 2003/88 za nastanek pravice do denarnega nadomestila ne določa nobenega drugega pogoja kot, da je delovno razmerje prenehalo in da delavec ni izrabil celotnega plačanega letnega dopusta, do katerega je bil na dan prenehanja tega delovnega razmerja upravičen. Sodišče druge stopnje se na navedeni sodbi sicer sklicuje, vendar pa pri tem prezre ravno stališče, da je eden od dveh pogojev za nastanek pravice do denarnega nadomestila na podlagi člena 7(2) Direktive 2003/88 ta, da delavec ni izrabil celotnega plačanega letnega dopusta, do katerega je bil upravičen na dan prenehanja delovnega razmerja (primerjaj 23. točko sodbe C-118/2013 in 27. točko sodbe C-341/2015).

11. Tožnik je bil ob prenehanju delovnega razmerja glede na referenčno obdobje za izrabo letnega dopusta in obdobje za prenos pravice do izrabe letnega dopusta, ki ga je treba upoštevati v primeru odsotnosti zaradi bolezni ali poškodbe, upravičen do letnega dopusta za leti 2016 in 2017. Za ti dve leti mu je tožena stranka tudi dejansko izplačala nadomestilo za neizrabljen letni dopust, saj tega dopusta tožnik do prenehanja delovnega razmerja ni mogel izrabiti zaradi svoje nezmožnosti za delo. Tudi v primeru, če se tožnik s 7. 6. 2017 ne bi invalidsko upokojil, ampak bi zaključil bolniški stalež in se vrnil na delo, bi lahko izrabil le letni dopust za leti 2016 in 2017, ne pa tudi neizrabljenega letnega dopusta za leti 2014 in 2015. Navedeno izhaja iz določbe četrtega odstavka 162. člena ZDR-1 o tem, da ima delavec pravico do 31. decembra naslednjega leta izrabiti ves letni dopust, ki zaradi odsotnosti zaradi bolezni ali poškodbe ni bil izrabljen v tekočem koledarskem letu oziroma do 30. junija naslednjega leta.

12. Z vprašanjem, ali določba člena 7(1) Direktive 2003/88 nasprotuje nacionalni zakonodaji ali praksi, v skladu s katero pravica do plačanega minimalnega letnega dopusta ugasne po poteku referenčnega obdobja in/ali obdobja prenosa, tudi če je delavec dalj časa nezmožen za delo (pri tem pa bi zaradi dolgotrajne nezmožnosti za delo lahko kopičil pravico do minimalnega dopusta za več let, če možnost njihovega prenosa ne bi bila časovno omejena) se je Sodišče EU ukvarjalo v zadevah Georg Neidel proti Stadt Frankfurt am Main (sodba C-337/2010 z dne 3. 5. 2012) in KHS AG proti Winfriedu Schulteju (sodba C-214/2010 z dne 22. 11. 2011).

13. V zadevi C-214/2010, ki je po dejanskih okoliščinah povsem primerljiva s tem sporom, je tožnik, ki je bil več let v bolniškem staležu in mu je delovno razmerje prenehalo 31. 8. 2008, vtoževal denarno nadomestilo za neizrabljen letni dopust za leta 2006, 2007 in 2008, pri čemer je po nacionalni zakonodaji, ob upoštevanju obdobja za prenos, ob prenehanju delovnega razmerja še obstajala pravica do plačanega letnega dopusta za leti 2007 in 2008, zaradi poteka petnajstmesečnega obdobja prenosa pa je ugasnila pravica do plačanega letnega dopusta za leto 2006. Sodišče EU v navedeni zadevi uvodoma ugotavlja, da je iz sodne prakse, ki jo je navedlo predhodno (C-173/99, C-342/2001, združeni zadevi C-131/2004 in C-257/2004 ter združeni zadevi C-350/2006 in C-520/2006), razvidno, da v nacionalni določbi, ki določa obdobje prenosa, ne more biti predvidena ugasnitev pravice delavca do plačanega letnega dopusta, ne da bi ta dejansko imel možnost izvršiti to pravico, vendar je treba to ugotovitev v specifičnih okoliščinah, kot so te iz zadeve v postopku o glavni stvari, vendarle niansirati. V nasprotnem primeru bi bil delavec, ki je bil v več zaporednih referenčnih obdobjih nezmožen za delo, upravičen do neomejenega kopičenja vseh pravic do plačanega letnega dopusta, ki bi jih pridobil med obdobjem svoje odsotnosti iz dela, kar pa ne bi ustrezalo samemu namenu pravice do plačanega letnega dopusta. V tem okviru je Sodišče EU presojalo, ali je petnajstmesečno obdobje za prenos razumno opredeliti kot obdobje, po poteku katerega plačan letni dopust, kot čas za počitek, nima več pozitivnega učinka za delavca. Opozorilo je, da je petnajstmesečno obdobje za prenos daljše od referenčnega obdobja, na katerega se navezuje, po čemer se ta zadeva razlikuje od zadeve, v kateri je bila izdana sodba v združenih zadevah Schulz - Hoff ter Stringer in drugi, C-350/2006 in C-520/2006, v kateri je bilo obdobje prenosa šest mesecev. Sodišče EU je zaključilo, da petnajstmesečno obdobje prenosa pravice do plačanega letnega dopusta ne nasprotuje namenu navedene pravice in da je zato določbo člena 7(1) Direktive 2003/88/ES treba razlagati tako, da ne nasprotuje nacionalnim določbam ali praksi, kot so kolektivne pogodbe, s katerimi je kopičenje pravic do plačanega letnega dopusta delavca, ki je več zaporednih referenčnih obdobjih nezmožen za delo, omejeno s petnajstmesečnim obdobjem prenosa, po poteku katerega pravica do takega dopusta ugasne.

14. V kasnejši sodbi C-337/2010 z dne 3. 5. 2012 (zadeva Georg Neidel) je sodišče EU razsodilo, da je člen 7(2) Direktive 2003/88 treba razlagati tako, da nasprotuje določbi nacionalnega prava, ki pravico uradnika, ki se upokojuje, do kopičenja nadomestil za plačane letne dopuste, ki jih ni mogel izrabiti zaradi nezmožnosti za delo, omejuje z obdobjem prenosa devetih mesecev, po poteku katerega pravica do plačanega letnega dopusta ugasne. Izhajalo je iz tega, da je obdobje za prenos krajše od referenčnega obdobja, na katero se nanaša in se pri tem sklicevalo na stališče iz sodbe C-214/2010, da mora vsako obdobje prenosa bistveno presegati čas trajanja referenčnega obdobja, za katerega je določeno.

15. Sodišče druge stopnje se tudi neutemeljeno sklicuje na sodno prakso Sodišča EU, razvidno iz sodb v zadevah Sebastian W. Kreuziger proti Land Berlin, C-619/16 in Max - Planck - Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften eV proti Tetsujiiju Shimizuju, C-684/16, obe z dne 6. 11. 2018, saj se navedeni zadevi ne nanašata na primerljivo situacijo. V zadevi C-619/16 je sodišče EU razsodilo, da je člen 7. Direktive 2003/88/ES treba razlagati tako, da nasprotuje nacionalni zakonodaji, kot je ta iz postopka o glavni stvari, v delu, v katerem ima za posledico to, da delavec, če za uveljavitev svoje pravice do plačanega letnega dopusta ni zaprosil pred prenehanjem delovnega razmerja, samodejno in brez predhodne preveritve, ali mu je delodajalec zlasti s tem, da ga je ustrezno poučil, dejansko omogočil uveljavitev te pravice, izgubi plačani letni dopust, do katerega je bil ob tem prenehanju delovnega razmerja upravičen na podlagi prava Unije, s tem pa tudi pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen plačani letni dopust. Podobna je tudi odločitev v zadevi C-684/16. Člen 7. Direktive 2003/88/ES in člen 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah je treba razlagati tako, da nasprotujeta nacionalni zakonodaji, v skladu s katero delavec, če ni zaprosil za to, da bi lahko v zadevnem referenčnem obdobju uveljavil svojo pravico do plačanega letnega dopusta, ob koncu tega obdobja samodejno in brez predhodne preveritve, ali mu je delodajalec zlasti s tem, da ga je ustrezno poučil, dejansko omogočil uveljavitev te pravice, izgubi plačan letni dopust, ki ga je pridobil za navedeno obdobje, s tem pa tudi pravico, da se mu v primeru prenehanja delovnega razmerja izplača denarno nadomestilo za neizrabljen letni dopust.

16. V tem delovnem sporu pa ne gre za to, da bi tožnik pravico do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust za leti 2014 in 2015 izgubil, ker ob koncu referenčnega obdobja ne bi zaprosil za njegovo izrabo (tega tožnik niti ni mogel storiti, saj je bil takrat v bolniškem staležu in ga zato delodajalec tudi ni bil dolžan še posebej poučevati o možnosti izrabe dopusta), temveč zato, ker je do prenehanja delovnega razmerja prišlo več kot 15 mesecev od poteka obdobja za prenos letnega dopusta za navedeni leti. To pa je obdobje, po izteku katerega, v skladu s stališčem sodišča EU v zgoraj citirani sodbi C-214/2010, plačan letni dopust, kot čas za počitek, nima več pozitivnega učinka na delavca in zato nacionalna zakonodaja, ki v takšnem primeru predvideva izgubo pravice do izrabe letnega dopusta in posledično tudi izgubo pravice do denarnega nadomestila za neizrabljen letni dopust, ni v nasprotju s členom 7. Direktive 2003/88/ES in členom 31(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Zato se sodišče druge stopnje v tej zadevi neutemeljeno sklicuje na to, da je za odločitev bistveno, da tožnik ni podal prošnje za letni dopust.

17. Državni zbor Republike Slovenije je štel, da je navedeno sodno prakso sodišča EU ustrezno upošteval pri oblikovanju določbe četrtega odstavka 162. člena ZDR-1. V obrazložitvi k predlogu tega zakona se je izrecno skliceval na sodbo v zadevi C-350/2006 in C-520/2005 ter na sodbo v zadevi C-214/2010. Pri tem je izrecno navedel, da se obdobje izrabe letnega dopusta v četrtem odstavku 162. člena podaljšuje, upoštevaje novejšo sodno prakso sodišča EU. V četrtem odstavku 162. člena ZDR-1 je obdobje za prenos določeno v trajanju 12 mesecev (do 31. decembra naslednjega leta), kar pomeni, da sta referenčno obdobje in obdobje za prenos izenačena. Zato bi se lahko postavilo vprašanje, ali tako opredeljeno obdobje za prenos v resnici zadosti zahtevi iz navedenih sodb Sodišča EU, da je obdobje za prenos daljše od referenčnega obdobja, vendar pa to ne more vplivati na odločitev v tej zadevi. V trenutku, ko je tožniku delovno razmerje prenehalo, je namreč od poteka referenčnega obdobja za izrabo letnega dopusta za leti 2014 in 2015 poteklo ne le 12 mesecev za prenos, temveč pri dopustu za leto 2015 več kot 18 mesecev (sodba C-214/2010 govori o ustreznosti 15-mesečnega obdobja za prenos), v primeru dopusta za leto 2014 pa gre celo za več kot 30 mesecev od izteka referenčnega obdobja.

18. Vse navedeno pomeni, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je ugodilo zahtevku za plačilo nadomestila za neizrabljeni letni dopust za leti 2014 in 2015. Zato je revizijsko sodišče na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji ugodilo ter sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenilo tako, da je zavrnilo tožbeni zahtevek za obračun in plačilo nadomestila za neizrabljen letni dopust za leti 2014 in 2015.

19. Posledično je spremenilo tudi odločitev obeh sodišč o stroških postopka. Tožnik z zahtevkom ni uspel. Zato je toženi stranki dolžan povrniti pred sodiščem prve in druge stopnje utemeljeno priglašene stroške postopka. Utemeljeno priglašeni stroški tožene stranke pred sodiščem prve stopnje znašajo 600 točk (300 točk za odgovor na tožbo, 300 točk za zastopanje na prvem naroku za glavno obravnavo), kar ob vrednosti točke 0,459 EUR znaša 275,40 EUR. Temu je treba prišteti še 2 % pavšal za materialne stroške v znesku 5,50 EUR, skupno torej 280,90 EUR. Utemeljeno priglašena nagrada za pritožbo znaša 375 točk oziroma 172,12 EUR. Temu je treba prišteti še 2 % pavšal za materialne stroške v znesku 3,44 EUR, skupno torej 175,56 EUR. Stroški postopka tožene stranke pred sodišči druge in prve stopnje, ki jih je tožnik v skladu z načelom odgovornosti za uspeh, kot ga določa 154. člen ZPP dolžan povrniti toženi stranki, tako znašajo 456,46 EUR.

20. Tožena stranka je upravičena tudi do povrnitve utemeljeno priglašenih stroškov revizijskega postopka. Ti znašajo 637,50 točk (predlog za dopustitev revizije 375 točk, kar ob upoštevanju vštevanja 50 % odvetniških stroškov za predlog za dopustitev revizije znaša 187,50 točk, revizija 450 točk), kar ob vrednosti točke 0,60 EUR znaša 382,50 EUR, skupaj z 2 % pavšalom za materialne stroške v znesku 7,65 EUR pa 390,15 EUR.

21. Revizijsko sodišče je odločilo v senatu, ki je naveden v uvodu te sodbe. Odločitev je sprejelo soglasno.

Glej sodbo Bollacke, C-118/2013 z dne 12. 6. 2013 in Maschek, C-341/2015 z dne 20. 6. 2016.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 162, 164

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.