VSRS Sodba II Ips 23/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-23

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, Jan Zobec

povrnitev nepremoženjske škode - varstvo osebnostnih pravic - kolizija ustavnih pravic - praktična konkordanca - svoboda izražanja - pravica do komunikacijske zasebnosti - pravica do osebnega dostojanstva - domneva nedolžnosti - čast in dobro ime - objava prisluhov iz predkazenskega postopka - relativno javna osebnost - javni interes - novinarstvo - sodna praksa Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP)

Kadar pride do tehtanja pravice do svobode izražanja s pravico do zasebnosti iz prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhajajo naslednja merila za presojo: a) ali gre za prispevek k razpravi splošnega interesa, b) ali gre za javno osebnost oz. kakšna je njena funkcija, c) njeno predhodno ravnanje, d) način pridobivanja informacij in njihova resničnost, e) vsebina, oblika in posledice objave ter f) resnost izrečenih sankcij (kadar so novinarje zaradi objave doletele kakšne sankcije).

Novinarji toženca niso sami prisluškovali tožniku, temveč so prisluhe (ki so bi bili pridobljeni zakonito) dobili iz anonimnega vira. Pred objavo so iz pridobljenih informacij izločili vso komunikacijo, ki je zadevala zasebno in intimno življenje tožnika, in vse informacije, ki so se nanašale na kazenski postopek. Ugotovitve kažejo, da so novinarji k poročanju pristopili odgovorno ter objavili le tiste vsebine, ki so bile pomembne z vidika razprave v javnem interesu. V postopku nikoli ni bila sporna avtentičnost ali resničnost objavljene vsebine prisluhov. V posameznih člankih so novinarji celo izrecno opredelili, zakaj in v čem je podan interes javnosti, da se z objavljenimi vsebinami seznanijo. S tem so sledili standardom novinarske etike.

II. Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki njene revizijske stroške v znesku 1.695,80 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnik je s tožbo z dne 8. 10. 2013 od sodišča zahteval, naj razsodi, da mu je toženec dolžan plačati 50.000,00 EUR odškodnine za poseg v njegove osebnostne pravice. Toženec naj bi z objavo več člankov v tiskanem mediju D. in elektronskem mediju D. o. prekomerno posegel v tožnikovo pravico do zasebnosti, do časti in dobrega imena, do spoštovanja zasebnega in družinskega življenja, do varstva tajnosti občil, v domnevo nedolžnosti, v pravico do obrambe v kazenskem postopku, pravico do poštenega sojenja in kršil dolžnost varovanja poslovne skrivnosti družbe. V prispevkih, ki so razkrivali ozadje prodaje A. družbi B., je toženec objavil dele prisluhov tožniku, pridobljenih v okviru preiskave morebitnih nepravilnosti poslovanja C.

2. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo. Presodilo je, da ni podana protipravnost toženčevega ravnanja. Ob tehtanju nasproti si stoječih pravic je sodišče dalo prednost pravici do svobode izražanja, saj so bile objave povezane s temo, ki je izrazito v javnem interesu. Poudarilo je, da je tožnik relativno javna oseba, ki mora trpeti določene posege v svojo zasebnost, toženec pa je kot družba medijskih vsebin „varuh javnega interesa“, zaradi česar mora biti njegova pravica do svobode izražanja še posebej varovana. S svojim poročanjem je vzpodbudil javno razpravo o pomembni temi – privatizaciji državnih podjetij, hkrati pa je razkril prikrita interesna gospodarska omrežja, ki z neformalno močjo vplivajo na ravnanja in poslovanja podjetij z neposrednim ali posrednim lastništvom države. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da sta bila način in oblika poročanja toženca dopustna in sama po sebi še ne pomenita senzacionalizma. Toženec je po ugotovitvah sodišča objavil le tiste prisluhe, ki so se nanašali na za javnost pomembno temo prodaje A., medtem ko ni objavil podrobnosti o tožnikovem družinskem in intimnem življenju ter o zadevi C. Sodišče je ocenilo, da javni interes pretehta tudi tožnikovo pravico do zaščite poslovnih skrivnosti in tajnih podatkov. Ker se prisluhi niso nanašali na odprto kazensko zadevo, z njihovo objavo tudi ni bilo poseženo v pravico tožnika do obrambe v kazenskem postopku ali v domnevo njegove nedolžnosti.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo. K obrazložitvi sodišča prve stopnje je še dodalo, da je način novinarjevega izražanja v njegovi domeni, zato omejitev pravice do svobode izražanja ni dopustna le zato, ker bi novinar lahko zapisal informacijo na bolj „nevtralen“ način. V člankih zajete negativne vrednostne sodbe so dopustne, saj imajo podlago v dejstvih – v vsebini pogovorov med tožnikom in drugimi osebami. Sodišče druge stopnje je navedlo, da toženec prisluhov ni pridobil protipravno, ampak od neznanega anonimnega vira; po presoji sodišča pa ne drži, da bi bila objava vsebine prisluhov iz predkazenskega postopka absolutno nedopustna. Prikaz načina komuniciranja (tudi s posameznimi vulgarnimi izrazi) potrjuje vtis povprečnega bralca, da so se stvari javnega pomena urejale „po domače“. Potrdilo je oceno sodišča prve stopnje, da tožencu ni mogoče očitati, da je s spornimi članki zasledoval tožnikovo diskreditacijo, saj je njihova udarnost v kritičnem prikazu okoliščin teme, ki je bila v najširšem javnem interesu.

4. Tožnik zoper sodbo sodišča druge stopnje vlaga revizijo zaradi (izrecno zatrjevane) zmotne uporabe materialnega prava, poleg tega pa smiselno zatrjuje tudi procesne kršitve zaradi neobrazloženosti in uporabe določenih dokazov. Meni, da je sodišče druge stopnje napačno presodilo, da objava vsebine prisluhov, pridobljenih v okviru predkazenskega postopka, ni absolutno nedopustna in je tako neutemeljeno opravilo tehtanje dveh pravic ter s tem kršilo 37. člen Ustave RS. Tudi če je bil postopek tehtanja med komunikacijsko zasebnostjo in pravico do svobode izražanja na mestu, pa naj bi ga sodišče opravilo nepravilno. Bistveno vprašanje naj bi bilo, ali je javno poročanje o prisluhih, ki so bili pridobljeni za namen (pred)kazenskega postopka, s sklicevanjem na javni interes za razkritje vsebine takšnih prisluhov, dovoljeno, oz. ali izključuje protipravnost posega v tožnikovo pravico do zasebnosti. To naj bi bilo po mnenju revidenta dopustno le v izjemnih primerih razkritja kaznivega dejanja. Zaključek sodišča, da so bili prisluhi pridobljeni na zakonit način, pa naj bi bil v nasprotju s trditveno podlago strank, iz katere naj bi izhajalo, da so bili pridobljeni s kaznivim dejanjem. Revident meni, da novinarji niso ravnali skladno z novinarsko etiko in dobro vero. Vztraja pri svojem stališču, da ni niti relativno niti absolutno javna oseba, temveč zasebnik, saj se po svoji želji ni izpostavljal v zvezi s prodajo A., in do poročanja toženca širši javnosti sploh ni bil poznan. Meni, da kot poslovni svetovalec družbe B. ni nosilec družbene vloge s splošnim družbenim vplivom. Sodišče druge stopnje naj bi nepopolno opravilo trojni test pri tehtanju pravice do svobode izražanja s pravicami tožnika. Tožnik zanika, da bi bil v zadevi podan javni interes, in meni, da je bil edini cilj objav njegova diskreditacija. Javnega interesa tudi ni glede objave prisluhov v delu, ki se nanaša na njegova osebna poznanstva in osebna mnenja tožnika o tretjih osebah. Način poročanja v spornih člankih naj bi predstavljal prekomeren poseg v njegove pravice, in naj ne bi prispeval k verodostojnosti vsebine. Naslovi člankov naj bi bili bistvenega pomena. Ker iz vsebin spornih člankov ne izhaja prodaja A. družbi B., temveč ureditev reprograma posojil pri A.-jevih bankah upnicah, javni interes ni izkazan. Bistvo člankov naj bi bila zgodba o tožniku, medijsko sojenje o tem, da trguje z uslugami za reševanje lastnih problemov, prikazovanje njegovega finančnega stanja in kreditov. Med javnim interesom in takšnim poročanjem po mnenju toženca ni podano sorazmerje. Tak poseg naj ne bi bil nujen v demokratični družbi, ker bi lahko medij poročal na bolj nevtralen način. Poročanje tudi ni ustrezalo Kodeksu novinarske etike, saj novinarji vsebine poročanja niso preverili pri strankah pogovora. Tožnik poudarja, da ni mešetaril s položaji v nadzornih svetih in upravah, trgoval z uslugami oz. vplival na odločanje banke. Nižji sodišči bi morali pretehtati, kaj je z vidika pravne države in demokracije bolj škodljivo: to, da se svetovalec uprave B. po telefonu pogovarja z osebami, tako ali drugače vpletenimi v prodajo A., vključno z zasebnimi pogovori med znanci in prijatelji; ali to, da se v javnosti objavijo prisluhi telefonskih pogovorov, ki so bili pridobljeni z uporabo prikritih preiskovalnih ukrepov v predkazenskem postopku. Sodišče druge stopnje se naj ne bi opredelilo do navedb tožnika, da je vsebina spornih člankov neresnična. Revident izpodbija tudi dejanske ugotovitve glede resničnosti objavljenih vsebin in navaja, da ne drži, da se je v prodajo A. vključil E. E., da je bil A. del vezane trgovine, in da je bil pri kontaktih z F. F. podan konflikt interesov. Navaja, da sodišče ne bi smelo uporabiti izpovedi novinarjev, da so novinarji za svoje pisanje uporabili tudi prisluh[e] in drug[e] vir[e], saj tega ni v trditveni podlagi toženca. Sodišče druge stopnje, ki je v celoti potrdilo sodbo sodišča druge stopnje, naj bi s tem bistveno kršilo določbe pravdnega postopka.

5. Toženec je na revizijo tožnika odgovoril, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe.

6. Dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, na katere je Vrhovno sodišče vezano, je mogoče strniti v naslednje točke:

− toženec je v tiskani in spletni izdaji D. objavil članke „G. G. F.-ju: Zdaj se je vključil tudi E. E.“ z dne 2. 10. 2013, „Prisluhi H.-ju: A. le del vezane trgovine“ z dne 3. 10. 2013, „Prisluhi H.-ju.: dvojna igra odvetnika I. I.“ z dne 4. 10. 2013, „Zgodba o H. in G.“ z dne 5. 10. 2013, „Nenavadna izdaja tožilstva“ z dne 5. 10. 2013, „J.: za pogovore I. – H. nisem vedel“ z dne 5. 10. 2013, „Prisluhi H. H.: K.-jev finančnik sredi pogajanj z C. z H.-jem;

− članki so povzeli vsebino komunikacije, ki je izhajala iz prisluhov tožniku iz predkazenskega postopka v zadevi C., pri čemer so bili izvorni prisluhi pridobljeni v skladu s sodno odredbo, novinarji toženca pa so jih pridobili od neznanega vira;

− tožnik je bil v času objav svetovalec ... koncernu B. v zvezi s prodajo družbe A.; pred tem pa je opravljal različne funkcije, in sicer je bil član strateškega sveta za bančne zadeve pri ministru za finance ..., predsednik L., predsednik uprave M., predsednik Zveze N..; bil pa je tudi vpliven lobist in lastnik družbe C.

8. Po prehodni določbi tretjega odstavka 125. člena novele ZPP-E se postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe novele, pred sodiščem druge stopnje in pred vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah noveliranega zakona, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona. Sodišče prve stopnje je sodbo izdalo pred uveljavitvijo novele dne 14. 9. 2017, zato je Vrhovno sodišče uporabilo določbe ZPP, kakršne so veljale pred novelo ZPP-E.

O ugovoru, da bi moralo sodišče opraviti test sorazmernosti

9. Vrhovno sodišče je že večkrat pojasnilo, da je napačno stališče, da bi pri odločanju o koliziji med dvema ustavnima pravicama sodišče moralo opraviti test sorazmernosti.

Splošno načelo sorazmernosti namreč zavezuje vse državne organe, ko gre za posege v človekove pravice in temeljne svoboščine. Poseg je ustavnopravno dopusten, če izhaja iz ustavno dopustnega cilja, in če so izbrana sredstva za dosego cilja primerna in nujna, poleg tega pa ne smejo biti zunaj razumnega razmerja do družbene in politične vrednosti cilja (sorazmernost v ožjem pomenu).

10. V primeru, ko pride do kolizije dveh sobivajočih pravic, pa ne gre za poseg v pravico, katerega dopustnost bi bilo treba presojati s pomočjo načela sorazmernosti, ampak se nasprotje med pravicama uskladi z metodo razlage, ki jo teorija pozna tudi kot praktično konkordanco: gre za kompromis, ki naj zagotovi, da se obseg varovanja vsake pravice zmanjša le v obsegu, ki je nujno potreben zaradi uveljavitve druge pravice. Presoja, ali izvrševanje ene pravice že prekomerno omejuje izvrševanje druge, terja vrednostno tehtanje pomena obeh pravic in teže posega, v luči vseh okoliščin konkretnega primera.

O ugovoru, da sodišče sploh ne bi smelo vrednostno tehtati kolizije dveh ustavnih pravic

11. Pravica do komunikacijske zasebnosti je varovana v 37. členu Ustave in v prvi vrsti predstavlja varstvo posameznikovega interesa, da se država ali nepovabljeni tretji ne seznanijo z vsebino sporočila, ki ga posreduje preko kateregakoli sredstva, ki omogoča izmenjavo oz. posredovanje informacij na daljavo; kot tudi posameznikovega interesa, da ima nadzor (in svobodo) nad tem, komu, v kakšnem obsegu, na kakšen način in pod kakšnimi pogoji bo posredoval določeno sporočilo. Predmet varovanja je torej svobodna in nenadzorovana komunikacija in s tem varovanje zaupnosti razmerij, v katere pri sporočanju vstopa posameznik. Ustava v drugem odstavku 37. člena določa, da lahko samo zakon predpiše, da se na podlagi odločbe sodišča za določen čas ne upošteva varstva tajnosti pisem in drugih občil, če je to nujno za uvedbo ali potek kazenskega postopka.

12. Revident nasprotuje stališču nižjih sodišč, da je mogoče izvrševanje te pravice omejiti upoštevaje pravico do svobode izražanja iz 39. člena Ustave, in zatrjuje, da je pravica do komunikacijske zasebnosti tako pomembna, da do kolizije pravic ne more priti. To pa ne drži. Tako kot za druge človekove pravice tudi za pravico do (komunikacijske) zasebnosti velja, da ni neomejena, temveč je v skladu s tretjim odstavkom 15. člena Ustave omejena s pravicami oziroma svoboščinami drugih ljudi.

Na splošno velja, da čim manj intimno je področje življenja posameznika, tem manjšo pravno zaščito uživa, kadar pride v kolizijo z interesi in pravicami drugih posameznikov. Poseg v komunikacijsko zasebnost absolutno ali relativno javne osebnosti je torej lahko dopusten v primeru obstoja širšega javnega interesa za seznanitev z določenimi informacijami.

13. Tudi pravica do svobode izražanja ni absolutna, a je v tem oziru posebna; samo izjemoma jo je dopustno omejiti, če je to nujno in v skladu s strogimi pravnimi kriteriji. Ker ima svoboda tiska v svobodni demokratični družbi poseben pomen, mora biti v konfliktu človekovih pravic pri tehtanju interesov prav svobodi izražanja dana večja teža. Še zlasti to velja za poročanje o temah, za katere je podan splošni interes javnosti po informiranju, in ki prispevajo k javni razpravi o vsebinah, ki zadevajo skupno življenje v družbi. Tiskani, kot tudi avdiovizualni mediji so namreč dolžni širiti informacije in ideje javnega pomena, javnost pa jih ima pravico prejemati. Oboje je nujno, sicer tisk ne more opravljati svoje nujno potrebne vloge „javnega čuvaja“ (

14. Zaradi pomembnosti in položaja pravice do svobode izražanja v demokratični družbi torej ni mogoče slediti revidentovi tezi, da je absolutno nedopustna objava vsebine prisluhov, ki so jih novinarji pridobili iz anonimnega vira (izvorni prisluhi pa so bili pridobljeni na podlagi sodne odredbe v predkazenskem postopku), čeprav zadeva javno zelo pomembno temo z močnim splošnim interesom.

Tehtanje pravice do svobode izražanja in pravice do zasebnosti v konkretnem primeru

15. Kadar pride do tehtanja pravice do svobode izražanja s pravico do zasebnosti iz prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (ESČP)

izhajajo naslednja merila za presojo: a) ali gre za prispevek k razpravi splošnega interesa, b) ali gre za javno osebnost oz. kakšna je njena funkcija, c) njeno predhodno ravnanje, d) način pridobivanja informacij in njihova resničnost, e) vsebina, oblika in posledice objave ter f) resnost izrečenih sankcij (kadar so novinarje zaradi objave doletele kakšne sankcije). Vrhovno sodišče se v nadaljevanju podrobneje opredeljuje do teh meril, upoštevaje revizijske ugovore.

16. Izpodbijana odločitev temelji na stališču, da ima javnost pravico biti obveščena o okoliščinah prodaje enega največjih slovenskih podjetij, katerega usoda zadeva celotno politično in gospodarsko sfero v državi. Takšni presoji sodišč nižjih stopenj se pridružuje tudi Vrhovno sodišče.

Celotno ozadje te transakcije je tema, ki je v javnem interesu, česar tožnik ne more ovreči s sklicevanjem na to, da naj bi šlo „le za reprogram kreditov“ ali za „poročanje o poznanstvih in osebnih mnenjih tožnika“. Vrhovno sodišče je že poudarilo, da je treba pri oceni, ali je bilo s člankom nedopustno poseženo v osebnostne pravice, vselej presojati članek kot celoto in ne le posamezne navedbe.

17. Cilj spornih objav je bilo razkritje vplivne gospodarske mreže znotraj in zunaj Slovenije, zato nikakor ni mogoče pritrditi revidentu, da je bil njihov glavni namen njegova osebna diskreditacija ali očrnitev.

O ugovoru, da tožnik ni relativno javna osebnost, in o njegovem predhodnem izpostavljanju v javnosti

18. Pravilna je presoja sodišč prve in druge stopnje, da je tožnik relativno javna osebnost že zaradi svoje vloge poslovnega svetovalca družbe B. pri nakupu A., kar je bila transakcija s pomembnim neposrednim družbenim vplivom v Sloveniji. Ta status nadalje utrjujejo tudi njegove predhodne funkcije člana strateškega sveta za bančne zadeve pri ministru za finance ..., predsednika L., predsednika uprave M., predsednika Zveze N.; vplivnega lobista in lastnika družbe C.

19. Okoliščina, da se tožnik glede svetovanja pri nakupu družbe A. sam ni želel izpostavljati v javnosti (na kar opozarja v reviziji), na njegov status relativno javne osebnosti ne vpliva. Javne osebe namreč nimajo pravice, da se jih pusti pri miru glede dejstev, ki so povezana z njihovo funkcijo, družbeno vlogo in javno podobo, pa tudi glede stvarno utemeljenih ocen njihove osebnosti (vrednostne sodbe).

O tem se je dopustno svobodno izražati v javnem prostoru, četudi so navedbe glede dejstev in stvarno utemeljenih ocen za javne osebe zelo neprijetne. Od tožnika kot relativno javne osebnosti se pričakuje, da je njegov prag tolerance do odzivov javnosti višji od običajnega, zato je varstvo njegove osebnosti v zvezi z opravljanjem njegovih funkcij nižji kot v zadevah zasebnega pomena.

20. O tem, da svoboda izražanja varuje tudi obliko novinarjevega izražanja, sta izčrpno obrazložili že sodišči prve in druge stopnje. Njuno oceno, da način in oblika poročanja toženca ne pomenita senzacionalizma, ki bi pomenil zlorabo svobode izražanja, in da se je toženec za objavo citatov prisluhov odločil zato, da bi zagotovil kredibilnost člankom, revident izpodbija s ponavljanjem svojih pritožbenih navedb, glede katerih je že prejel odgovor v odločbi sodišča druge stopnje.

Pravilna je ocena sodišča druge stopnje, da je objava neposrednih citatov v konkretnem primeru le povečala verodostojnost podanih informacij, vrednostno sodbo pa prepustila bralcu.

21. Pravilna je tudi nadaljnja ocena sodišč prve in druge stopnje, da izključni namen očrnitve tožnika ne izhaja niti iz naslovov niti iz oblike zapisov, prav tako tudi ne iz njihove vsebine. Celotno poročanje je bilo usmerjeno v tematiko, ki je predmet javne razprave (ad rem) in ni prešlo na osebno raven (ad personam), torej poročanje ni bilo izvedeno z (golim) namenom zaničevanja tožnika. Tožnik je bil v člankih osebno izpostavljen le v toliko, kolikor je bil sam dejansko vključen v mrežo vplivnih posameznikov.

22. Glede na verodostojno dejansko podlago objavljenih člankov (posnetke telefonskih pogovorov oz. prisluhov) in dejstvo, da ni šlo za objavo vsebin iz intimne sfere tožnika, tudi ni mogoče zaključiti, da so novinarji meje svobode izražanja in novinarske etike prestopili s tem, ko vsebine niso predhodno preverili pri tožniku.

23. Novinarjem gre zaščita svobode izražanja v zvezi s poročanjem o vprašanjih splošnega interesa, pod pogojem, da delujejo v dobri veri ter dajejo zanesljive in natančne informacije.

Pri presoji dobrovernosti sta po presoji revizijskega sodišča pomembni dve okoliščini: a) ali so novinarji z lastnim ravnanjem (nezakonitim snemanjem, vdorom v podatke ipd.) prišli do določenih informacij, v primeru, ko so tako zbrane podatke dobili iz drugega vira

pa b) ali so pri njihovi nadaljnji obdelavi in objavi ravnali odgovorno.

kot ESČP sta se že izrekli, da lahko v določenih okoliščinah interes po objavi informacije, ki je bila sicer pridobljena na nezakonit način, pretehta nad interesom posameznika, da ohrani zaupnost te informacije. Ustavno sodišče je v zadevi Up-570/09 presodilo, da lahko novinarji v okviru svoje svobode izražanja in za zagotovitev kredibilnosti objavljenih podatkov objavijo določene dokumente; tudi takšne, ki uživajo določeno stopnjo zaupnosti.

Sklicevalo se je na stališče ESČP, da lahko v določenih okoliščinah interes po objavi informacije, ki je bila sicer

na nezakonit način, pretehta nad interesom posameznika, da zavaruje zaupnost te informacije.

25. ESČP v svoji praksi opozarja, da je pri presoji odgovornega ravnanja novinarja zelo pomembno, ali je novinar ravnal v slabi veri in s tem protipravno.

Z obravnavano zadevo je primerljiva zadeva

, v kateri je ESČP dalo prednost svobodi izražanja v primeru televizijske objave telefonskega pogovora, čeprav je bil posnetek pridobljen nezakonito.

Poudarilo je, da je telefonski pogovor potekal med dvema visokima vladnima uradnikoma, povezan pa je bil s političnim ozadjem privatizacije glavne nacionalne zavarovalnice. Kontekst in vsebina pogovora sta zato nedvomno sodila v javni interes in ne v zasebno življenje udeležencev.

Po oceni ESČP samo dejstvo, da je posnetek tretja oseba (vir) pridobila na nezakonit način, mediju ni odvzelo varstva v okviru 10. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah (pravice do svobode izražanja), saj ni bilo znakov, da bi novinarji ravnali v slabi veri, ali da bi zasledovali kateri koli drug namen, razen poročanja o zadevi javnega interesa. ESČP je poudarilo, da niso bili novinarji tisti, ki so pogovor nezakonito posneli, in da je zaščita novinarskih virov eden od osnovnih pogojev za svobodo tiska.

poudarilo, da je pomembna odločitev, ali je v posebnih okoliščinah primera pravica javnosti do obveščenosti pretehtala dolžnosti in odgovornost novinarjev zaradi sumljivega izvora dokumentov.

pa je ESČP kot pravilno ocenilo tehtanje nemških sodišč, da je objava skrivaj posnete (domnevno) sporne prakse podjetja pri poskusih na živalih lahko skladna s svobodo izražanja medijev, vendar pa bi nadaljnja obdelava takšnih posnetkov lahko prekomerno posegla v pravice podjetja.

V tem okviru so domača sodišča upoštevala, da je videe posnel nekdanji uslužbenec podjetja, ki je zlorabil svoj poklicni status in snemal v prostorih tega podjetja.

Zato je v končnem tehtanju Evropsko sodišče ocenilo, da so domača sodišča s prepovedjo nadaljnje obdelave spornih posnetkov vzpostavila pošteno ravnovesje med pravico tožeče stranke do svobode izražanja in interesi podjetja pri zaščiti njenega ugleda (sodišča pa medija niso kaznovala za že objavljene vsebine).

Manjšo zaščito v okviru svobode izražanja je ESČP medijem naklonilo v primerih, kjer so sami novinarji s skrivnim snemanjem prišli do spornih vsebin. V zadevi

Alpha Doryforiki Tileorasi Anonymi Etairia proti Grčiji

je presodilo, da so novinarji s skrivnim snemanjem člana parlamenta pri (prvič) vstopu v kazino in (drugič in tretjič) med pogovorom z novinarji, zavestno kršili kazensko zakonodajo. Čeprav je bila v prvem primeru sfera zasebnosti oškodovanca manjša (saj je šlo za javni prostor), pa je v drugem in tretjem primeru nedvomno šlo za poseg v njegovo zasebnost. ESČP je izpostavilo, da se medijska družba ni trudila nadomestiti ali zmanjšati vdora v njegovo zasebno življenje, temveč je, nasprotno, njegovo ravnanje izpostavila kot osrednjo temo videoposnetkov, ravnanje novinarjev pa je kazalo na to, da je bila kršitev kodeksa novinarske etike in kazenskega zakonika namerna.

ESČP razsodilo, da novinarji pri objavi skrivnega videoposnetka zavarovalniškega agenta niso namerno ravnali v nasprotju z etičnimi pravili, saj so ravnali odgovorno in sprejeli vse ukrepe za zaščito zasebnosti agenta tako, da so zameglili njegovo sliko in spremenili njegov glas.

27. Pri prenosu zgornjih izhodišč na konkretni primer Vrhovno sodišče izpostavlja naslednje okoliščine, ki kažejo na to, da novinarji pri objavi prisluhov niso presegli mej svobode izražanja, da so ravnali odgovorno in v dobri veri. Novinarji toženca niso sami prisluškovali tožniku, temveč so prisluhe (ki so bili pridobljeni zakonito) dobili iz anonimnega vira. Pred objavo so iz pridobljenih informacij izločili vso komunikacijo, ki je zadevala zasebno in intimno življenje tožnika, in vse informacije, ki so se nanašale na kazenski postopek (zadevo C). Zato sta bili tožnikova domneva nedolžnosti in pravica do poštenega sojenja ustrezno zavarovani, toženec pa z objavami ni vplival na kazenski postopek v teku. Ugotovitve kažejo, da so novinarji k poročanju pristopili odgovorno ter objavili le tiste vsebine, ki so bile pomembne z vidika razprave v javnem interesu. V postopku nikoli ni bila sporna avtentičnost ali resničnost objavljene vsebine prisluhov. V posameznih člankih so novinarji celo izrecno opredelili, zakaj in v čem je podan interes javnosti, da se z objavljenimi vsebinami seznanijo. S tem so sledili tudi standardom novinarske etike.

O ugovoru neresničnosti objavljenih vsebin in uveljavljenih procesnih kršitvah

28. Tožnik z revizijo nadalje izpodbija dejanske ugotovitve glede resničnosti objavljenih vsebin in sodišču druge stopnje v tem delu očita, da se do njegovih pritožbenih navedb ni opredelilo. To ne drži. Sodišče druge stopnje je tožniku odgovorilo, da gre pri spornih objavah za vrednostne sodbe, ki imajo zadostno podlago v dejstvih (vsebini prisluhov). Novinarji so vsebino telefonskih pogovorov sicer res analizirali, medsebojno povezali v logično sosledje in jo na tak način nadgradili. Vendar je sodišče druge stopnje pravilno ocenilo, da so imeli za takšno razmišljanje dovolj opore v dejstvih. V obravnavnem primeru pa nikakor ne gre za primer osebnega sramotenja tožnika, ki ne bi imelo nikakršne dejanske podlage.

29. Nerazumljiv, pomanjkljiv in zato nezmožen za obravnavo pa je revidentov očitek na 13. strani revizije o tem, da „sodišče ne bi smelo uporabiti izpovedbe novinarjev, da so novinarji za svoje pisanje v tem članku uporabili tudi v prisluhih in drugih virih, saj tega ni v trditveni podlagi toženca, zato je sodišče druge stopnje, ko je v celoti potrdilo sodbo sodišča druge stopnje, ki predstavlja tudi navedbe sodišča druge stopnje, s tem samo naredilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka.“

30. Vrhovno sodišče na podlagi zgornjih argumentov pritrjuje tehtanju sodišč prve in druge stopnje, da v konkretnem primeru niso podane okoliščine, zaradi katerih bi bilo treba pravico do ugleda in zasebnosti tožnika kot relativno javne osebnosti zaščititi bolj kot pravico toženca do svobode izražanja, upoštevaje pomen svobode izražanja kadar gre za vprašanja javnega interesa. Revizija tožnika je v celoti neutemeljena, zato jo je revizijsko sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

31. Odločitev, da tožnik sam krije svoje stroške revizijskega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP in je zajeta z izrekom o zavrnitvi revizije. Na podlagi navedenih določb pa mora tožnik tožencu tudi povrniti njegove stroške odgovora na revizijo v znesku 1.695,80 EUR (kar obsega nagrado za revizijski postopek po tarif. št. 3300, materialne stroške in DDV). Vrhovno sodišče je pri odločanju uporabilo Zakon o odvetniški tarifi.

Prim. VSRS sklep II Ips 340/2011 z dne 17. 7. 2014, tč. 12-13.

Več o tem: J. Zobec, Praktična konkordanca v ustavnosodni presoji, Pravosodni bilten, št. 2/2011, str. 13.

Prim. odločbe Ustavnega sodišča št. Up-570/09 z dne 2. 2. 2012, Up-422/02 z dne 10. 3. 2005; odločbo št. Up-636/07 z dne 17. 1. 2008 ter odločbo št. U-I-191/09, Up-916/09 z dne 30. 9. 2010.

, (št. 6538/74), 26. 4. 1979, para. 65, ESČP,

Observer in Guardian proti Združenemu kraljestvu

Couderc in Hachette Filipacchi Associés proti Franciji

Da gre pri vprašanjih upravljanja in privatizacije podjetij v državni lasti nedvomno in po definiciji za vprašanje splošnega interesa, je ESČP poudarilo v primeru

Prim. VSRS odločba II Ips 340/2011 z dne 17. 7. 2014, tč. 15.

Podobno je US RS v zadevi Up-570/09 presodilo, da je javnost upravičena izvedeti za identiteto osebe, ki se kot vpliven gospodarstvenik v povezavi v banko, ki je v solasti države, ukvarja z nezakonitimi posli. Tisk torej mora v okviru svoje funkcije varuha javnega interesa opozarjati na obstoj morebitnih vplivnih koruptivnih ekonomskih ali političnih mrež. Več o tem Čeferin, R. Meje svobode tiska, Analiza sodne prakse Ustavnega sodišča Republike Slovenije in Evropskega sodišča za človekove pravice, GV Založba, 2013, str. 57.

Prim. z odločbo US RS Up-50/99 z dne 14. 12. 2000, para. 7, v kateri je Ustavno sodišče za javno osebnost spoznalo nekdanjega predsednika Odvetniške zbornice, predsednika Rotary Club-a, predsednika Košarkarske zveze Jugoslavije, znanega ljubljanskega odvetnika in člana prostozidarjev.

Zato svoboda izražanja, s katero se lahko vdre v zasebnost (kot pravico) posameznika, vključuje vse tisto, kar je predmet stvarno utemeljenega javnega interesa in kar javnost upravičeno zanima glede tega posameznika (ang. public interest). To pa je nekaj drugega kot gola zvedavost (ang. „

“), ki sama po sebi ne pomeni javnega interesa in ni avtomatično zaščitena s svobodo izražanja. Več o tem: Teršek, A., v Avbelj, M. (ur.), Komentar Ustave Republike Slovenije, Nova univerza, 2019, komentar k 39. členu, para. 35, odločba Ustavnega sodišča U-I-172/94 z dne 9. 11. 1994.

Glej 7. odstavek obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje.

Glede predhodnega obvestila je ESČP v zadevi

presodilo, da ima izrazit ohlajevalni učinek („chilling effect“) (saj bi lahko vpleteni na njegovi podlagi dosegli predhodno prepoved objave sporne vsebine), podani pa so dvomi o njegovi siceršnji učinkovitosti, zato ni mogoče zaključiti, da je predhodno obvestilo pravno obvezno (

Odločba US RS Up-2940/07 z dne 5. 2. 2009, para. 8, ESČP,

V tem primeru bi bil odškodninski zahtevek lahko utemeljen zoper tistega, ki je z (dokazanim) nezakonitim posegom ali nezadostnim varovanjem zaupnih podatkov kršil zasebnost oškodovanca.

Odločba Ustavnega sodišča Up-570/09 z dne 2. 2. 2012.

Odločba Ustavnega sodišča št. Up-570/09 z dne 2. 2. 2012, para. 7.

Več o tem v primerjavi, ki jo ESČP izvede v odločbi

Alpha Doryforiki Tileorasi Anonymi Etairia proti Grčiji

(št. 62202/00), 19. 12. 2016., para. 59-62.

Prav tam, para. 57-59. Tako se Evropsko sodišče ni strinjalo z zaključkom nacionalnih sodišč, da je bil dotični telefonski pogovor zaseben in ga posledično mediji ne bi smeli objaviti.

(št. 1914/02), 12. 11. 2007, para. 43-44.

(št. 45192/09), 16. 1. 2014, para. 52-56.

Alpha Doryforiki Tileorasi Anonymi Etairia proti Grčiji

Alpha Doryforiki Tileorasi Anonymi Etairia proti Grčiji

Določba 12. člena Kodeksa Društva novinarjev Slovenije namreč določa, da novinar ne sme uporabljati nedovoljenih načinov zbiranja podatkov. Če informacij, ki so za javnost izrednega pomena, ni mogoče pridobiti drugače, mora svoje ravnanje in razloge zanj predstaviti javnosti.

Glej 6. odstavek obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 37, 39

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 179

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.