VSRS Sklep II Ips 143/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-07-25

mag. Rudi Štravs (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - ZAVAROVALNO PRAVO

odškodninska odgovornost zavarovanca - zavarovanje civilne odgovornosti - zavarovanje odgovornosti delodajalca - plačilo odškodnine - povrnitev nepremoženjske škode - zastaranje odškodninske terjatve - splošni zastaralni rok - subjektivni in objektivni zastaralni rok - rok, določen v letih - triletni zastaralni rok - čas, ki je potreben za zastaranje - kdaj začne zastaranje teči - začetek teka zastaralnega roka - materialni prekluzivni rok - zapadlost odškodninske terjatve - zavedanje o škodi - dolžna skrbnost - dospelost terjatve - nastanek škodnega dogodka - namenska razlaga - zaključek zdravljenja - bolniška odsotnost - vrnitev na delo - uporaba argumenta specialnosti - dopuščena revizija

Začetek teka zastaranja odškodninskega zahtevka je treba presojati po 352. členu OZ, torej brez dodatnega enodnevnega zamika po tem, ko je oškodovanec zvedel za škodo in povzročitelja, zastaranje pa nastopi s potekom treh let.

V skladu s 352. členom OZ začetek teka zastaralnega roka ni vezan na zaključek zdravljenja kot tak, čeprav utegne biti to z vidika oškodovančeve skrbnosti najbolj oprijemljiva okoliščina, temveč na trenutek, ko je oškodovanec zvedel za obseg in višino škode. Trenutek subjektivnega spoznanja in zaključek zdravljenja torej časovno ne sovpadata zmeraj. Odškodninska obveznost namreč zapade že takrat, ko nastane škoda, za njeno védenje pa je treba upoštevati (celoten) obseg in višino oziroma upoštevno škodno obdobje, zajeto v njenem odpravljanju; torej tako potek zdravljenja kot tudi njegov sestavni del - zaključek zdravljenja. To pomeni, da je lahko z vidika oškodovančevega védenja o obsegu škode tudi pri zastaranju odškodninskih terjatev v končni fazi upošteven prvi naslednji trenutek/dan po koncu obdobja, ko je zdravljenje še potekalo in je škoda do zadnjega trenutka (zaključka) zdravljenja še vedno nastajala. V tem primeru enodnevni zamik ni posledica uporabe 336. člena OZ, temveč oškodovančevega védenja, ki časovno ne sovpada z zaključkom zdravljenja.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnik se je januarja 2013 hudo telesno poškodoval pri svojem delodajalcu, ko je v sklopu delovnih obveznosti preverjal glasnost ležaja na brusilni postaji in ga je pri tem uporabljena cev nekontrolirano udarila v glavo oziroma desno uho. Zaradi poškodbe lobanje in pretresa možganov, preloma krone treh zob in raztrganine desne roke je od zavarovalnice, pri kateri je imel delodajalec zavarovano svojo civilno odgovornost, zahteval 9.700 EUR odškodnine za nepremoženjsko škodo.

2. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo njegovemu zahtevku za znesek 8.000 EUR, sicer ga je zavrnilo. Toženki je naložilo v plačilo tudi pravdne stroške v višini 2.195 EUR.

3. Zoper takšno odločitev se je toženka pritožila. Sodišče druge stopnje je njeno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter odločilo, da morata pravdni stranki sami kriti svoje stroške pritožbenega postopka.

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je toženka vložila predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 75/2018 z dne 18. 4. 2018 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je odločitev sodišča druge stopnje, da zahtevek tožnik ni zastaran, materialnopravno pravilna.

5. Toženka je pravočasno vložila dopuščeno revizijo, na katero je tožnik odgovoril in zavrnil njene očitke kot neutemeljene, oba pa sta priglasila tudi vsak svoje revizijske stroške.

6. Sodišče prve stopnje je zaključilo, da do zastaranja ni prišlo. Z medicinsko dokumentacijo je ugotovilo, da se je tožnikovo zdravstveno stanje ustalilo in zdravljenje zaključilo, ko je 31. 5. 2013 zaključil bolniški stalež in se vrnil na delo. Dne 1. 6. 2013 je tako pridobil pravico terjati izpolnitev obveznosti, tedaj pa je začel teči tudi zastaralni rok. Triletni zastaralni rok iz 352. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) se je iztekel 1. 6. 2016, zato je tožnik tožbo, poslano s priporočeno pošiljko 1. 6. 2016, vložil pravočasno.

7. Sodišče druge stopnje se je oprlo na ugotovitve prvostopenjskega sodišča glede zaključka zdravljenja in dodalo, da je treba drugi odstavek 62. člena OZ razlagati v povezavi s prvim odstavkom 336. člena OZ. Zastaranje je začelo teči prvi dan po dnevu, ko je imel upnik pravico terjati izpolnitev obveznosti. Ker je tožnik to pravico pridobil 1. 6. 2013, je tri leta pozneje vložena tožba pravočasna.

8. Toženka v reviziji vztraja, da je odločitev sodišča druge stopnje napačna, saj je bilo materialno pravo zmotno uporabljeno. Predlaga, naj ji Vrhovno sodišče ugodi in izpodbijano odločbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne, s stroškovno posledico.

9. Odškodninska terjatev zastara v treh letih, odkar je oškodovanec zvedel za škodo in tistega, ki jo je povzročil. V skladu z drugim odstavkom 62. člena OZ se rok, določen v letih, končna tistega dne, ki se po imenu in številki ujema z dnem nastanka dogodka, od katerega začne teči. Glede na to, da je bil tožnikov bolniški stalež zaključen 31. 5. 2013, kar je dan nastanka dogodka, je zadnji dan roka, ko bi morala biti vložena tožba, 31. 5. 2016. Višje sodišče v Ljubljani je v zadevi III Cp 2605/2014 način računanja roka pojasnilo drugače, kot izhaja iz izpodbijane odločbe. Iz sodbe Upravnega sodišča III U 326/2015 je razvidno, da je kot začetek teka roka prav tako določen dan nastanka dogodka, in ne naslednji dan po dogodku. Enako izhaja iz sodbe Višjega sodišča v Ljubljani Cp 918/2009. Tožba, ki ni bila vložena na 31. 5. 2013, je tako prepozna.

11. Uvodoma Vrhovno sodišče povzema ustaljena stališča sodne prakse v zvezi s presojo zastaranja odškodninskih terjatev. Odškodninska obveznost zapade s trenutkom nastanka škode. Pri tem ni nujno, da nastanek škode sovpada z nastankom škodnega dogodka (tj. vzpostavitvijo obligacijskega razmerja) kot tudi ne, da se trenutek nastanka škode docela ujema z oškodovančevo vednostjo o njej. Za presojo, kdaj je začel teči subjektivni rok iz 352. člena OZ, je ključna ugotovitev, kdaj je oškodovanec zvedel za povzročitelja in škodo, tj. zvedel tako za njen obseg in višino. Ravnati mora skrbno, saj začne zastaranje teči že, ko bi glede na vse okoliščine primera lahko zvedel za elemente, ki mu omogočajo uveljavitev odškodninskega zahtevka. Običajno je oškodovancu obseg nepremoženjske škode znan, ko je bilo njegovo zdravljenje zaključeno, zdravstveno stanje pa stabilizirano. Vse navedeno pomeni dejansko-pravno podstat življenjskega primera, ki je odvisna od vseh okoliščin konkretne zadeve.

12. Vrhovno sodišče je revizijo dopustilo glede vprašanja, ali je materialnopravno pravilna odločitev, da tožnikov zahtevek ob vložitvi tožbe (še) ni zastaral.

13. Ključno je, kdaj je začel teči subjektivni triletni zastaralni rok iz 352. člena OZ, ki določa, da odškodninska terjatev za povzročeno škodo zastara v treh letih, odkar je oškodovanec zvedel za škodo in za tistega, ki jo je povzročil. Poleg tega se je sodišče druge stopnje oprlo še na 336. člen OZ, po katerem začne teči zastaranje prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti, če ni z zakonom določeno kaj drugega, in na 62. člen OZ, v skladu s katerim se rok, določen v letih, konča tistega dne, ki se ujema z dnevom nastanka dogodka, od katerega začne teči.

14. Stališče sodišča druge stopnje je, da je začelo teči zastaranje prvi naslednji dan po dnevu zaključka zdravljenja (tj. 1. 6. 2013), kar utemeljuje s povezanostjo določb 62., 336. in 352. člena OZ, medtem ko je toženka prepričana, da je (le) na podlagi 352. člena OZ začelo zastaranje teči že dan prej, tj. ob zaključku zdravljenja 31. 5. 2013. Prav to vprašanje je odločilno v sporni zadevi – če je pravilno naziranje toženke, to pomeni, da je tožnikov zahtevek zastaral.

Začetek teka zastaralnega roka iz 336. in 352. člena OZ

15. Za odgovor na postavljeno vprašanje je treba presoditi, v kakšnem razmerju sta določbi 336. in 352. člena OZ glede začetka teka subjektivnega zastaralnega roka, natančneje, ali je treba tudi glede začetka teka zastaralnega roka pri zastaranju odškodninskih terjatev iz 352. člena OZ uporabiti splošno pravilo o enodnevnem zamiku iz 336. člena OZ. Pojasniti je treba, da si pri odgovoru na to vprašanje ni mogoče pomagati s pravilom o računanju časa iz drugega odstavka 62. člena OZ, saj se kot dan „dogodka“, s katerim naj se ujema triletni zastaralni rok, lahko upošteva tako navezna okoliščina iz prvega odstavka 336. člena OZ (trenutek, ko je imel upnik pravico terjati) kot tista iz prvega odstavka 352. člena OZ (trenutek, ko je oškodovanec zvedel za povzročitelja in škodo).

16. Začetek teka splošnega zastaralnega roka iz 336. člena OZ je vezan na prvi dan po dnevu zapadlosti, ko je imel upnik pravico terjati izpolnitev obveznosti, zastaranje odškodninske terjatve iz 352. člena OZ pa na trenutek, ko je oškodovanec zvedel za škodo in njenega povzročitelja. Določbi sta v razmerju splošne in posebne: 336. člen OZ je umeščen med splošne določbe v 4. oddelku OZ, ki ureja zastaranje. Ker se nanaša na širok, vnaprej nedoločen krog potencialnih primerov, pravilo izrecno dopušča možnost, da je lahko „z zakonom v posameznem primeru določeno kaj drugega.“ Prav tak primer je zastaranje odškodninskih terjatev, pri katerih specialna določba 352. člen OZ čas, potreben za zastaranje, vključno z začetkom njegovega teka, opredeljuje drugače. Jezikovna razlaga prvega odstavka 352. člena OZ je jasna; zastaranje je vezano na oškodovančevo védenje o škodi in storilcu, torej na kumulativno izpolnjevanje ključnih elementov, ki mu omogočajo, da od povzročitelja terja povrnitev škode. Od tega dogodka, ki mora imeti pri odškodninskih terjatvah kvaliteto subjektivne zaznave, pa je treba računati tudi triletni zastaralni rok, ki se izteče s potekom zadnjega dne.

17. Dogodka, ki sprožata tek zastaralnega roka, sta tako različna kot sta različna tudi pravna položaja njunih naslovnikov, zato neenakost njunega normativnega urejanja sama po sebi ni problematična. Splošno zastaranje je vezano na upnikovo (ne)aktivnost po zapadlosti njegove terjatve, saj se predpostavlja, da upnik dolžnika, terjatev in njeno zapadlost pozna, zato mora posledice svoje pasivnosti pripisati (le) sebi. Odločilna okoliščina za začetek teka zastaralnega roka pri odškodninskih terjatvah pa ni nastanek škode oziroma zapadlost odškodninske terjatve, temveč je to šele oškodovančeva subjektivna zaznava odločilnih škodnih dejstev. Zanje oškodovanec ob nastanku škodnega dogodka pogosto še ne ve, zato je tako ureditev zakon predpisal s ciljem učinkovitega varstva njegovih koristi, saj bi se sicer lahko zgodilo, da bi že zapadli odškodninski zahtevek zastaral, še preden bi oškodovanec imel realno možnost, da od povzročitelja učinkovito terja povrnitev škode.

18. Hipotetično gledano bi začetek zastaranja z enodnevnim zamikom iz 336. člen OZ tudi v primeru odškodninskih terjatev prevladal nad sicer specialnejšim 352. členom OZ le, če bi oškodovanec za vso škodo in povzročitelja zvedel takoj, tj. že ob njenem nastanku, ko bi zapadla tudi odškodninska obveznost (165. člen OZ). Abstraktni položaj upnika odškodninske terjatve bi bil namreč tedaj v bistvenem izenačen z upnikom terjatve, ki nima odškodninske narave, saj bi odpadla temeljna razlikovalna okoliščina, teleološko vsebovana v 352. členu OZ, katerega namen je varstvo nezakrivljenega nevednega oškodovanca. V tem primeru ne bi bilo razloga, da bi zastaranje odškodninske terjatve začelo teči že na dan zapadlosti, torej brez enodnevnega zamika, kot to zapoveduje 336. člen OZ. Drugačna razlaga bi brez razumnega razloga vodila v depriviligiran položaj upnika v razmerju do drugih upnikov in bi pomenila, da se je pravilo iz 352. člena OZ sprevrglo v svoje nasprotje. Čeprav v obravnavani zadevi ne gre za tak položaj, hipotetični primer potrjuje sklep, da OZ upnikov odškodninskih terjatev glede začetka teka zastaranja ne obravnava enako kot druge upnike, ampak gre za posebno kategorijo, pri kateri je zamik začetka zastaranja vezan na subjektivno zaznavo. To pa izključuje še dodaten enodnevni zamik pri začetku teka subjektivnega zastaralnega roka.

19. Po povedanem tako ni dvoma, da je treba začetek teka zastaranja odškodninskega zahtevka presojati po 352. členu OZ, torej brez dodatnega enodnevnega zamika po tem, ko je oškodovanec zvedel za škodo in povzročitelja, zastaranje pa nastopi s potekom treh let (62. člen OZ). O tem vprašanju se je Vrhovno sodišče, a le obiter dictum, že izreklo.

V sodni praksi pa je mogoče zaznati tudi hkratno sklicevanje na obe konkurirajoči si določbi,

zato razjasnitev opisanega pravnega položaja ni odveč.

20. V skladu s 352. členom OZ začetek teka zastaralnega roka ni vezan na zaključek zdravljenja kot tak, čeprav utegne biti to z vidika oškodovančeve skrbnosti najbolj oprijemljiva okoliščina, temveč na trenutek, ko je oškodovanec zvedel za obseg in višino škode. Trenutek subjektivnega spoznanja in zaključek zdravljenja torej časovno ne sovpadata zmeraj. Odškodninska obveznost namreč zapade že takrat, ko nastane škoda, za njeno védenje pa je treba upoštevati (celoten) obseg in višino oziroma upoštevno škodno obdobje, zajeto v njenem odpravljanju; torej tako potek zdravljenja kot tudi njegov sestavni del – zaključek zdravljenja. Ta je v svojem bistvu hipen, čeprav se v sodni praksi pogosto opredeljuje v dnevni ali celo mesečni meri, zato je v takem primeru treba kot del škode upoštevati tudi zadnjo kvalitativno enoto pred njegovim koncem. Ali in koliko se ti dve okoliščini prekrivata, je odvisno od okoliščin vsakokratnega primera, pri čemer pa oškodovanec praviloma ne more zvedeti za škodo, še preden je ta (v celoti) nastala, razen če okoliščine primera ne narekujejo česa drugega.

21. To pomeni, da je lahko z vidika oškodovančevega védenja o obsegu škode tudi pri zastaranju odškodninskih terjatev v končni fazi upošteven prvi naslednji trenutek/dan po koncu obdobja, ko je zdravljenje še potekalo in je škoda do zadnjega trenutka (zaključka) zdravljenja še vedno nastajala.

V tem primeru enodnevni zamik ni posledica uporabe 336. člena OZ, temveč oškodovančevega védenja, ki časovno ne sovpada z zaključkom zdravljenja. Pogosto je distinkcija med pojmoma nepotrebna, je pa tak pristop nujen v primeru, kot je obravnavani, da bi lahko sodišče materialnopravno pravilno presodilo, kdaj je začelo teči zastaranje.

22. Ni odveč dodati, da je treba določbe o zastaranju uporabljati življenjsko in oškodovancu pripisati le tisto dejansko védenje, ki ga je bilo glede na njegovo skrbnost in okoliščine razumno pričakovati. S tega vidika pa bi se za pomembne lahko izkazale tudi navedbe tožnika v odgovoru na revizijo, da je dobil možnost za uveljavljanje odškodninske terjatve šele pozneje, ko se je lahko s stabiliziranim zdravstvenim stanjem (uspešno) vrnil na delo.

23. Ker je sodišče druge stopnje zaradi zmotne uporabe 336. člena OZ (tj. glede „zakonskega“ enodnevnega zamika, uporabljenega pri začetku teka subjektivnega zastaralnega roka iz 352. člena OZ) zanemarilo ključne okoliščine iz 352. člena OZ o tem, kdaj sploh je tožnik zvedel za škodo, zaradi česar je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno,

je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo tako, da je sodbo sodišča druge razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP). Odločitev o stroških je pridržalo za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Primerjaj z odločbama revizijskega sodišča II Ips 330/2015 (7. in 8. točka obrazložitve), II Ips 330/2013 (7. - 11. točka obrazložitve) in drugimi.

Primerjaj z odločbo II Ips 228/2017 (9. točka obrazložitve).

Npr. v primeru bodoče nepremoženjske škode (182. člen OZ).

Oškodovančevo bolniško odsotnost, ki je trajala še na dan 31. 5. 2013, je sodišče prve stopnje upoštevalo v okviru telesnih bolečin oziroma nevšečnosti med zdravljenjem (4., 5. in 16. točka obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje). Kot je razvidno iz dejanskih ugotovitev, v katerih se sodišče prve stopnje sklicuje na medicinsko dokumentacijo, je bil tožnik v bolniškem staležu od 25. 1. 2013 do 31. 5. 2013, med drugim na podlagi več podaljšanih odločb ZZZS (priloge A16 do A19).

Zaradi zmotnega osredotočenja na enodnevni zamik v odločbi sodišča druge stopnje o tem ni jasnih ugotovitev. V 6. tč. obrazložitve sodišče dvoumno navede, da: „(…) je bilo zdravljenje tožeče stranke končano dne 31. 5. 2013, ko je zaključil bolniški stalež in se vrnil nazaj na delo (...)“. To pa v povezavi z drugimi navedbami iz 6. točke obrazložitve ne omogoča jasnega zaključka o (ne)izpolnjenosti pogojev iz 352. člena OZ.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 62, 62/1, 336, 336/1, 337, 352, 352/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.