VSRS Sodba I Ips 20909/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-02-05

Barbara Zobec (preds.), Marjeta Švab Širok (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Marjanca Lubinič, dr. Mile Dolenc

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kaznivo dejanje ponarejanja listin - posredno storilstvo - opis kaznivega dejanja v izreku sodbe - konkretizacija zakonskih znakov - nasprotje med izrekom in obrazložitvijo - prekoračitev obtožbe - legaliteta pregona - pravica do obrambe - zavrnitev dokaznih predlogov - zaseg listin - listina - prostovoljna izročitev predmetov - javna seja - obvestilo o seji pritožbenega senata

Obsojenec je kaznivo dejanje storil z izrabljanjem in vodenjem ravnanj sodelavke, ki ni vedela, da so listine ponarejene.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v znesku 700,00 €.

1. Okrajno sodišče v Brežicah je obsojenega S. F. spoznalo za krivega storitve petih kaznivih dejanj ponarejanja listin po prvem odstavku 251. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo, v kateri mu je za vsako dejanje določilo kazen tri mesece zapora, enotno kazen eno leto in dva meseca zapora in preizkusno dobo tri leta. Odločilo je, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka v višini 528,84 € in sodno takso v višini 240,00 €. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbi obsojenca in njegovega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da je obsojenec dolžan plačati 600,00 € sodne takse, kot strošek pritožbenega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenčev zagovornik. Kot razlog vložitve je navedel zmotno uporabo materialnega prava, kršitev določb kazenskega postopka, kršitev ustavnih pravic, in sicer 11., 22., 25., 27., 28. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) ter kršitev 6. in 7. člena Evropske konvencije o človekovih pravicah in temeljnih svoboščinah (v nadaljevanju EKČP). Predlagal je, da Vrhovno sodišče obsojenca oprosti obtožbe; podrejeno pa, da sodbi nižjih sodišč razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

3. Na zahtevo je odgovoril vrhovni državni tožilec Hinko Jenull in predlagal zavrnitev zahteve.

4. Odgovor vrhovnega državnega tožilca je Vrhovno sodišče na podlagi drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku. O njem se je izjavil obsojenčev zagovornik. Vztrajal je pri svojih stališčih in predlogu, podanih v zahtevi.

5. Zahteva za varstvo zakonitosti je izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Na te kršitve se sme vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), to je navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba materialnega ali procesnega zakona, niso pravilno ali v celoti ugotovljena. Pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti se Vrhovno sodišče omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se vložnik sklicuje v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP).

6. Zagovornik uveljavlja kršitev kazenskega zakona s trditvijo, da opis dejanja v izreku pravnomočne sodbe nima vseh potrebnih elementov kaznivega dejanja, ker v njem ni opisano posredno storilstvo, to je, da je bilo dejanje izvršeno z ravnanjem pomočnice direktorja D. P. Po stališču zagovornika manjka tudi konkretizacija nosilnega znaka oblike kaznivega dejanja, za katero je bil S. F. obsojen, saj ni opisano, na kakšen način je obsojenec izkoristil pomočnico direktorja D. P. Vložnik navaja, da dejanje ni kaznivo, kadar v konkretnem opisu manjka kateri izmed zakonskih znakov kaznivega dejanja, ali v primeru, ko zakonski znaki v opisu izvršitvenega ravnanja niso konkretno navedeni. Ob tem citira več odločb Ustavnega sodišča Republike Slovenije, vendar ne pove v čem naj bi bile te zadeve primerljive z obravnavano, temveč zgolj povzema teoretično-pravna stališča. Višjemu sodišču očita, da je njegovo stališče v nasprotju s procesnim vidikom načela zakonitosti, pri čemer se sklicuje na ločeno odklonilno mnenje ustavnega sodnika dr. Mitje Deisingerja k sklepu Up-373/14 z dne 11. 6. 2014 iz katerega izhaja, da sodišče ne more in ne sme v obrazložitvi sodbe dopolnjevati obveznih sestavin, ki manjkajo v izreku sodbe. Vložnik zatrjuje, da mora biti očitek posameznemu obdolžencu konkretiziran in individualiziran za vsak abstraktni zakonski znak kaznivega dejanja.

7. Kaznivo dejanje ponarejanja listin po prvem odstavku 251. člena KZ-1 stori med drugim, kdor ponarejeno ali spremenjeno listino uporabi, kot pravo. Posredno storilstvo ni zakonski znak tega kaznivega dejanja, zato zgolj dejstvo, da v opisu dejanja ni navedeno, da je obsojenec kot zakoniti zastopnik gospodarske družbe sporne listine predložil tako, da jih je fizično odposlala, v gospodarski družbi zaposlena, D. P., še ne pomeni, da je bil prekršen kazenski zakon. Obsojenec je bil spoznan za krivega, da je inšpektorju za delo območne enote Brežice in Policijski upravi Novo mesto, v postopku raziskave nezgode pri delu, v kateri je bil poškodovan H. P., kot direktor družbe, za družbo E., d. o. o., kot prave predložil ponarejene listine, in sicer 5 fotokopij konkretno in določno navedenih pogodb, potrdil in zapisnikov, čeprav teh pogodb, potrdil in zapisnikov H. P. ni sklenil in podpisal. Takšen opis dejanja vsebuje vse zakonske znake kaznivega dejanja iz prvega odstavka 251. člena KZ-1. Sodišče prve stopnje je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je obsojenec kazniva dejanja izvršil z izrabljanjem in vodenjem ravnanj P., torej kot posredni storilec, kar je po prvem odstavku 20. člena KZ-1 izenačeno z osebno storitvijo dejanj. Vrhovno sodišče je že v več zadevah zavzelo stališče, da za izvršitveno obliko kaznivih dejanj po prvem odstavku 251. člena KZ-1 ni bistveno ali je storilec predrugačene listine kot prave uporabil sam ali preko pooblaščene osebe in ni potrebno, da je ravnanje neposrednega storilca konkretizirano v krivdoreku sodbe, temveč zadošča opredelitev njegove vloge v obrazložitvi sodbe.

Kazenski zakon zato iz razlogov, ki jih uveljavlja vložnik, ni bil prekršen.

8. Zagovornik zatrjuje kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP z navajanjem, da je v obrazložitvi prvostopenjske sodbe navedeno, da je izvršitveno ravnanje realizirala D. P., v izreku sodbe pa je navedeno, da je izvršitveno ravnanje opravil obsojenec, zato je podano nasprotje med izrekom in obrazložitvijo sodbe. Nižjima sodiščema očita, da v sodbah nista opisali izvršitvenega ravnanja obsojenca. Navaja, da je višje sodišče zapisalo zgolj, da je obsojenec nedvomno odločilno vplival na postopanje P., kar so po mnenju vložnika le nezadostne gole trditve. Višje sodišče bi moralo obrazložiti ali je obsojenec P. spravil v zmoto ali je na njo vplival s silo, ali grožnjo, ne pa utemeljevati vpliva zgolj z obsojenčevim statusom. Navaja, da P. kot priča ni izpovedala, da bi bila odvisna od direktorja, pod vplivom sile, ali grožnje, v zmoti ipd. Jasne odgovore te priče, da so vse sporne listine dobili iz Kosova, jih podpisali in poslali nazaj, kjer so jih potem dali v podpis delavcu H. P., da je dopisa za policijo in inšpektorat pripravila in podpisala ona in sporne listine ona poslala inšpektorju, ki ji je po telefonu narekoval kaj potrebuje, je sodišče po mnenju vložnika neutemeljeno diskreditiralo z navedbo, da je priča osebno povezana z obsojencem. V posledici navedenega je po mnenju zagovornika kršilo načelo zakonitosti iz 28. člena URS. V zvezi z navedenim vložnik sodišču druge stopnje očita, da je kršilo prvi odstavek 395. člena ZKP, ker se ni opredelilo do pritožbenih navedb o kršitvi procesnega vidika načela zakonitosti. Navaja, da je obsojenec v pritožbi citiral odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije Up-758/03-11 z dne 23. 6. 2005 iz katere izhaja, da more biti kaznivo dejanje samo človekovo dejanje, kot objektivno zaznaven dogodek, do česar se višje sodišče ni opredelilo, prav tako se ni opredelilo do pritožbenih navedb o spremembi narave kaznivega dejanja ponarejanja listin iz storitvenega, naklepnega in splošnega v posebno in dolžnostno kaznivo dejanje (status direktorja). Zatrjuje, da je višje sodišče spregledalo, da je P. pomočnica direktorja s samostojnimi pooblastili po Obligacijskem zakoniku, ki je odgovorna za svoja dejanja, v dokaznem postopku pa ni bilo ugotovljeno, da bi obsojenec popolnoma upravljal z njo, da bi jo imel pod svojim vplivom. Trdi, da na te argumentirane pritožbene navedbe višje sodišče ni odgovorilo.

9. Vrhovno sodišče pritrjuje višjemu sodišču, da zatrjevanega nasprotja med izrekom in obrazložitvijo sodbe sodišča prve stopnje ni. Obsojenec je bil spoznan za krivega, da je, kot direktor družbe, za družbo, kot prave organom predložil ponarejene listine. Izraz predložiti ima več pomenov, zato je mogoče nekomu nekaj predložiti na več načinov, ne zgolj osebno in fizično.

V obrazložitvi tako prvostopenjske kot drugostopenjske sodbe je pojasnjeno na kakšen način je obsojenec to storil, in sicer tako, da je, kot direktor družbe, ki je bil v tem svojstvu, kot glavna in edina odgovorna oseba pozvan s strani inšpektorja za delo na predložitev listin, svoji pomočnici P. naročil, da dokumente, za katere je vedel, da so ponarejeni, odpošlje inšpektoratu in policiji. Tako vloga in ravnanje P., kot vloga in ravnanje obsojenca sta v pravnomočni sodbi zadostno ugotovljeni, opisani in obrazloženi. Zato ne drži očitek vložnika, da v sodbah ni opisano izvršitveno ravnanje obsojenca. Z navedbami, da P. ni izpovedala, da bi bila odvisna od direktorja ali pod vplivom njegove sile ali grožnje in povzemanjem izpovedbe te priče o tem na kakšen način je pridobila sporne listine, vložnik sprejema ugotovitve in zaključek nižjih sodišč, da je obsojenec kaznivo dejanje storil z izrabljanjem in vodenjem ravnanj P., ki ni vedela, da so listine ponarejene. Višje sodišče se je do vseh pritožbenih navedb s tem v zvezi obširno opredelilo. Pri tem ni izrecno citiralo odločbe Ustavnega sodišča in določb Obligacijskega zakonika, na katere se sklicuje vložnik, vendar je na pritožbene ugovore vsebinsko odgovorilo s sklicevanjem na sodno prakso Vrhovnega sodišča. Iz ustaljene (ustavno)sodne prakse izhaja, da je procesni standard obrazloženosti odločbe sodišča druge stopnje drugačen oziroma nižji kot standard obrazložitve odločbe prve stopnje, med drugim tudi iz razloga smotrnosti. Tako ni nujno, da se sodišče druge stopnje vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb, saj včasih zadošča že, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve. Prav tako višje sodišče ni dolžno odgovarjati na posplošene pritožbene navedbe, ki jih ni mogoče preizkusiti, kot tudi ne na navedbe, ki so pravno irelevantne ali očitno neutemeljene.

S preostalimi navedbami pa vložnik uveljavlja nedovoljen razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zatrjevane procesne in ustavne kršitve zato niso podane.

10. Kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP zagovornik uveljavlja tudi s trditvijo, da sodišči nista zadostno obrazložili obsojenčeve krivde in nista navedli odločilnih dejstev. Zatrjuje, da sodišče prve stopnje utemeljuje udeležbo obsojenca pri ponarejanju listin s tem, ko neupravičeno navaja, da je obsojenec prepričal ženo H. P., da podpiše sporne listine. Po stališču vložnika je sodišče s tem prekoračilo obtožbo, saj se obsojencu v obtožnem aktu ni očitalo napeljevanje F. P. k storitvi ponarejanja, zato je podana kršitev iz 9. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Po stališču vložnika obsojenec ni mogel storiti kaznivega dejanja z direktnim naklepom, saj mu obtožba ni očitala ne napeljevanja ne sostorilstva pri ponarejanju listin, temveč zgolj uporabo listin. V obravnavanem primeru se intervencija inšpektorja ni mogla predvideti in načrtovati, zato je očitanje direktnega naklepa po mnenju zagovornika nelogično.

11. Tem navedbam ne gre pritrditi. Nižji sodišči sta se do vseh elementov obsojenčeve krivde obširno opredelili. Zaključili sta, da je obsojenec ravnal z direktnim naklepom. Očitek vložnika sodišču, da neupravičeno navaja, da je obsojenec prepričal F. P., da podpiše sporne listine in s tem utemelji udeležbo obsojenca pri ponarejanju le teh, pomeni nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Zmotno je stališče vložnika, da je sodišče s takšno ugotovitvijo prekoračilo obtožbo, saj ta okoliščina ni vsebovana v krivdoreku pravnomočne sodbe. Opredelitev v zvezi s tem v obrazložitvi sodbe ima pomen za dokazovanje zavesti obsojenca glede predložitve ponarejenih listin ter za razumevanje subjektivnega odnosa obsojenca do storjenih kaznivih dejanj. Kršitev iz 9. točke prvega odstavka 371. člena ZKP zato ni podana. Kot že obrazloženo zgoraj je kaznivo dejanje ponarejanja listin lahko storjeno tudi zgolj z uporabo predrugačenih listin kot pravih, pri čemer storilec ravna naklepno. V obravnavani zadevi iz ugotovljenih dejstev in okoliščin, kot sta jih ugotovili nižji sodišči izhaja, da se je obsojenčev naklep oblikoval v trenutku, ko je prišlo do delovne nesreče oziroma neposredno po tem, ko je le to začel raziskovati delovni inšpektor. Zato so navedbe vložnika, da se intervencija inšpektorja ni mogla predvideti in načrtovati, zaradi česar očitanje direktnega naklepa ni logično, neutemeljene.

12. Zagovornik uveljavlja kršitev 20. člena ZKP in prvega odstavka 45. člena ZKP z navedbami, da je državno tožilstvo kršilo legalitetno in obtožno načelo, ker iz neznanih razlogov ni uvedlo kazenskega postopka zoper F. P., ki je priznala, da je ponaredila obravnavane listine, kazenski pregon pa je dolžnost državnega tožilca. Navaja, da je okrajno sodišče kljub tej kršitvi obsodilo S. F. Očita mu, da v izreku sodbe ni ugotovilo kdo naj bi ponaredil sporne listine. Vedelo je za storilko, a je ni hotelo imenovati, temveč jo je določilo za pričo. Trdi, da je kršitev načela legalitete imelo za obsojenca hude posledice, in sicer so mu bile kršene ustavne pravice iz 11., 22., 25., 27., 28. in 29. člena URS, saj ni mogel dokazati, ali so listine ponarejene. Storilka ponarejanja F. P. ni (bila) obtožena. Če nihče ni obtožen ponarejanja pa le to po mnenju vložnika ni dokazano. Vložnik navaja, da priča ne more izpovedovati zoper sebe, če ni obtožena in, da ZKP ne pozna dokaza priznanja krivde v statusu priče. Izpovedba F. P. bi po mnenju vložnika zato morala biti podkrepljena z grafološko ekspertizo in je stališče višjega sodišča, da grafološka ekspertiza ne bi razbremenila obsojenca, napačno.

13. Predmet presoje v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti je pravnomočna sodna odločba in sodni postopek, ki je tekel pred njo in ne pravilnost ravnanja in postopanja državnega tožilstva. (Ne)uvedba kazenskega pregona zoper F. P. zaradi ponareditve podpisa na spornih listinah, ni v nobeni neposredni zvezi s postopkom, ki je tekel zoper obsojenca zaradi uporabe teh ponarejenih listin, kot pravih. Kot je to navedlo že višje sodišče, za pregon dejanja, ki ga je storila F. P. v Bosni in Hercegovini niti ni podana pristojnost slovenskih pravosodnih organov. Prav tako gre pritrditi višjemu sodišču, da pri kaznivem dejanju uporabe predrugačenih listin kot pravih ni potrebno ugotavljati kdo je listine oziroma podpise na njih ponaredil, saj to ni zakonski znak te izvršitvene oblike kaznivega dejanja po prvem odstavku 251. člena KZ-1. Stališče vložnika, da priča ne more izpovedovati zoper sebe je zmotno. Drugi odstavek 240. člena ZKP določa, da je priča dolžna govoriti resnico in ne sme ničesar zamolčati. Ni sicer dolžna odgovarjati na posamezna vprašanja, če je verjetno da bi se s tem spravila v kazenski pregon (238. člen ZKP). Z navedbami, da bi morala biti izpovedba F. P. podkrepljena z grafološko ekspertizo, da ZKP ne pozna priznanja krivde v statusu priče in, da obsojenec ni mogel dokazati, ali so bile listine ponarejene pa vložnik po vsebini dejansko izpodbija dokazno oceno sodišča o verodostojnosti izpovedbe F. P.

14. Kršitev 22. in 29. člena URS vložnik sodišču očita s tem, ko trdi, da je zavrnilo dokazni predlog obrambe za postavitev izvedenca grafologa. Navaja, da je obramba ta dokazni predlog podala na glavni obravnavi dne 22. 12. 2015, sodišče ga je zavrnilo v sodbi z dne 12. 2. 2016 in te svoje odločitve ni obrazložilo. Obramba je ta dokazni predlog ponovila v novem sojenju na glavni obravnavi dne 20. 9. 2016, na istem naroku pa ga je sodišče zavrnilo, kar je potrdilo tudi višje sodišče. Zagovornik trdi, da je bil obsojenec zato popolnoma izključen iz dokaznega postopka, saj mu sodišče ni dovolilo izvedbe nobenega dokaza v njegovo korist in ni sledilo nobenemu dokaznemu predlogu obrambe. Navaja, da je Evropsko sodišče za človekove pravice zavzelo stališče, da sodbe ni mogoče utemeljiti zgolj na obremenilnih dokazih, če je obramba predlagala razbremenilne dokaze. Zatrjuje, da je ravnanje sodišča tudi v nasprotju z dokaznim standardom, ugotovljenim v odločbi Ustavnega sodišča Republike Slovenije Up-34/93 z dne 8. 6. 1995, ki se glasi: „Kakor hitro je izkazano, da bi iz nekega dokaza lahko izhajal dvom, ki bi zaradi domneve nedolžnosti imel za posledico oprostilno sodbo, mora sodišče ta dokazni predlog sprejeti in poskrbeti, da bo ta vidik kazenske zadeve popolnoma raziskan.“ Po mnenju vložnika je sodišče dokazni predlog za postavitev izvedenca grafologa neutemeljeno zavrnilo, saj ni imel narave zavlačevanja kazenskega postopka.

15. Vložniku ni mogoče pritrditi. V obravnavani zadevi je sojenje potekalo trikrat in v zadnjem, tretjem sojenju je sodišče opravilo le en narok za glavno obravnavo, in sicer dne 3. 7. 2017. Na tem naroku ne obsojenec ne njegov zagovornik dokaznega predloga za postavitev izvedenca grafološke stroke nista podala. Očitki vložnika, da sodišče prve stopnje v sodbi z dne 11. 2. 2016 zavrnitve tega dokaznega predloga, ki ga je obramba podala v prvem sojenju, ni obrazložilo, so brezpredmetni, saj navedena (razveljavljena) sodba ni predmet postopka z zahtevo za varstvo zakonitosti. Trditve zagovornika, da je bil obsojenec popolnoma izključen iz dokaznega postopka, saj mu sodišče ni dovolilo izvedbe nobenega dokaza v njegovo korist in ni sledilo nobenemu dokaznemu predlogu obrambe pa so posplošene, nekonkretizirane in neobrazložene, tudi sicer v nasprotju s podatki spisa, saj obramba v tretjem sojenju ni podala nobenih dokaznih predlogov, kot to izhaja iz zapisnika o glavni obravnavi z dne 3. 7. 2017. Očitane kršitve zato niso podane.

16. Kršitev iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP vložnik uveljavlja s trditvijo, da je sodišče sodbo oprlo na nedovoljene dokaze, in sicer na: 5 listin, navedenih v izreku pravnomočne sodbe, na izpovedbo priče F. P. ter na pisanje F. P. s prilogami na listovnih številkah 6 - 10, potrdilo z dne 17. 3. 2014 na listovni številki 21, na zapisnika o zaslišanju H. P. na Policijski postaji Jablanica na listovnih številkah 3 - 5 in 16 - 18 in na zapisnik o zaslišanju F. P. na tožilstvu v Konjicu na listovni številki 19 spisa. Zagovornik trdi, da so bile listine, ki so predmet postopka zasežene s strani inšpektorata, zato se ne morejo uporabiti v kazenskem postopku, prav tako da so bile zasežene s strani policije, ki jih je zasegla brez odredbe sodišča in brez pravnega pouka po četrtem odstavku 148. člena ZKP. Ker inšpektor in policist obsojenca nista opozorila, da bodo listine uporabljene v kazenskem postopku, se sodba nanje po stališču zagovornika ne sme opirati. S temi navedbami vložnik izpodbija pravnomočno ugotovljeno dejansko stanje, da je obsojenec listine prostovoljno predložil policiji in inšpektorju za delo, ki jih je smel od obsojenca pridobiti na podlagi 2. in 3. člena Zakona o delovni inšpekciji v zvezi z 19. členom Zakona o inšpekcijskem nadzoru, kar ni dovoljeno. Na izpovedbo priče F. P. sodišče sodbe po mnenju zagovornika ne sme opreti zato, ker je bila priča F. P. zaslišana v nasprotju z načelom legalitete, ker priča ne more izpovedovati zoper sebe in, ker ZKP ne pozna priznanja krivde v statusu priče. Kot je bilo že pojasnjeno je stališče vložnika, da priča ne more verodostojno izpovedati zoper sebe, zmotno. Glede preostalih zgoraj navedenih listin pa vložnik navaja, da niso prevedene v slovenski jezik, kar je po njegovem stališču v nasprotju z 11. in 34. členom URS. Višjemu sodišču očita, da je neupravičeno zavrnilo pritožbene navedbe o uporabi slovenščine. Trdi, da je sodišče sprejelo dokazno oceno na podlagi proste presoje vsakega dokaza, pri tem pa je upoštevalo tudi dokaze v bosanskem jeziku. Sodišču prve stopnje vložnik očita še, da je laično prevajalo te listine iz bosanskega v slovenski jezik, v posledici česar je napačno prevedlo „ugovor o radu“ kot „pogodbo o zaposlitvi,“ na podlagi tega pa je napačno sklepalo, da H. P. ni mogel podpisati pogodbe o zaposlitvi, saj bi bil v tem primeru izbrisan iz evidence brezposelnih oseb. Tem navedbam ni mogoče pritrditi. Na pisanje F. P. s prilogami, potrdilo z dne 17. 3. 2014, zapisnika o zaslišanju H. P. na Policijski postaji Jablanica in na zapisnik o zaslišanju F. P. na tožilstvu v Konjicu se pravnomočna sodba ne opira, temveč se opira na izpovedbe obeh prič zaslišanih v kazenskem postopku v Republiki Sloveniji. Sodišče prve stopnje je v dokaznem postopku prebralo potrdilo Službe za zaposlovanje Hercegovačko neretvanske županije z dne 17. 3. 2014, katerega je v slovenščino prevedla sodna tolmačka na naroku za glavno obravnavo dne 11. 2. 2016. Zato kršitev iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana. Neutemeljene so trditve zagovornika, da je sodišče prve stopnje navedene listine upoštevalo pri dokazni oceni, ker jih je prebralo na glavni obravnavi, zato naj ne bi bilo relevantno ali so navedene v obrazložitvi sodbe ali ne. Očitana absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka je lahko podana le v primeru, če se sodba na dokaz opira (na dokaz, ki je bil pridobljen s kršitvijo človekovih pravic in temeljnih svoboščin, na dokaz, na katerega se po določbah ZKP ne sme opirati). Z navedbami, da je sodišče prve stopnje napačno prevedlo „ugovor o radu“ kot „pogodbo o zaposlitvi,“ na podlagi tega pa je napačno sklepalo da H. P. ni mogel podpisati pogodbe o zaposlitvi, saj bi bil v tem primeru izbrisan iz evidence brezposelnih oseb, vložnik uveljavlja relativno bistveno kršitev določb kazenskega postopka, ki ob ugotovitvi nižjih sodišč, da H. P. ni bil ne v delovnem ne v pogodbenem razmerju z obsojencem oz. njegovo družbo, temveč je delal na črno, nima vpliva na zakonitost sodbe, niti ga vložnik ne zatrjuje. Na podlagi vsega navedenega zatrjevane kršitve niso podane.

17. Zagovornik trdi, da je sodišče prve stopnje kršilo 220. člen ZKP, ker ni odredilo hrambe listin, ki so bile predmet dokazovanja, zaradi česar ni jasno kje se te listine nahajajo, od policije ni zahtevalo, da zaseže listine na inšpektoratu, ni sestavilo zapisnika o zaseženih predmetih in, ker v skladu s 498. členom ZKP ni odločilo, da se sporne listine vzamejo ali vrnejo. Zaradi teh kršitev je bil obsojenec po stališču zagovornika neupravičeno obsojen, saj se sodišče pavšalno in arbitrarno sklicuje na nedefinirane listine, ki nimajo nobene zveze z obsojencem.

18. Tem navedbam ni mogoče slediti. Prvi odstavek 220. člena ZKP določa, da se predmeti, ki se morajo po kazenskem zakoniku vzeti ali, ki utegnejo biti dokazilo v kazenskem postopku, zasežejo in izročijo v hrambo sodišču, ali pa se kako drugače zavaruje njihova hramba. Kot sta ugotovili nižji sodišči, je obsojenec po razgovorih z inšpektorjem in prejetem dopisu s strani policije, tema dvema organoma prostovoljno posredoval sporne listine, fotokopije teh listin pa se nahajajo v sodnem spisu. V vseh primerih gre sicer za fotokopije in ne originalne dokumente in prav v tem je razumeti vložnikove očitke in kritiko, vendar to v ničemer ne vpliva na njihovo dokazno vrednost,

saj se dvom v pristnost fotokopij tekom dokaznega postopka ni pojavil. Kršitev 220. člena ZKP zato ni podana in so vložnikove navedbe s tem v zvezi neutemeljene.

19. Zagovornik zatrjuje tudi, da se v spisu nahajajo fotokopije fotokopij listin, ki so predmet postopka, ene na listovnih številkah 22 - 27 in druge na listovnih številkah 90 - 96 spisa. Citira Kazenski zakonik s komentarjem – posebni del str. 582, da je v sodni praksi sprejeto stališče, da se za listino šteje tudi fotokopija listine v izvirniku, zato se zastavlja vprašanje, ali se fotokopija fotokopije šteje za listino v kazenskopravnem smislu. Sodišču vložnik očita, da v sodbi ni obrazložilo na kakšen način so bile te listine vložene v spis, kdo jih je vložil. Navaja, da ni jasno na katerih listovnih številkah se nahajajo listine oz. fotokopije, ki jih je poslala F. P., prav tako spis ni urejen, saj je obsojenec takoj po razglasitvi sodbe dne 15. 2. 2016 vpogledal vanj in ugotovil, da je zadnje dejanje v ročno vodenem spisu zavedeno pod redovno številko 7, v računalniško vodenem spisu pa pod redovno številko 22 spisa. Obsojenec zato ni mogel ugotoviti kje se nahajajo listine, ki so navedene v izreku sodbe.

20. V skladu s petim odstavkom 99. člena KZ-1 je listina vsako pisanje, nosilec podatkov ali drug predmet, primeren in namenjen za dokaz kakšnega dejstva, ki ima vrednost za pravna razmerja. Zgolj fotokopiranje izvirnikov dokumentov ali njihovih fotokopij v ničemer ne okrni njihove dokazne vrednosti in gre še vedno za listino v smislu petega odstavka 99. člena in prvega odstavka 251. člena KZ-1

, pri čemer vložnikove navedbe, da se v spisu nahajajo fotokopije fotokopij niso z ničemer izkazane. V zvezi s preostalimi navedbami pa niti ni mogoče ugotoviti, kaj vložnik sodišču sploh očita, saj ne navede nobene konkretne kršitve procesnih določb, niti v zvezi z izpostavljenimi očitki ne zatrjuje kakršnegakoli vpliva na zakonitost pravnomočne sodbe.

21. Vložnik navaja, da je višje sodišče neutemeljeno zavrnilo obsojenčev predlog za javno pritožbeno sejo, zato je prišlo do kršitve obsojenčeve pravice do učinkovitega pravnega sredstva, s čimer uveljavlja kršitev 445. člena ZKP in 25. člena URS. Trdi, da je bilo poročanje na seji senata pomanjkljivo, saj je v sodbi višjega sodišča napačno povzet zagovor obsojenca, senat je spregledal zagovor obsojenca, ki ga je ta podal dne 18. 9. 2015, ko je zanikal, da bi ponarejene listine uporabil kot prave in je zanikal, da bi jih prostovoljno predložil ter je navedel, da jih je inšpektor zasegel v družbi, kar pomeni, da je prišlo do zasega listin s strani državnega organa in ne do naklepnega kaznivega dejanja. Nadalje vložnik navaja, da sodišči napačno razlagata obsojenčevo zanikanje predložitve listin, prav tako napačno razlagata, da bi moral biti inšpektor fizično navzoč v družbi, da bi listine zasegel. Takšna razlaga zasega je po mnenju zagovornika zmotna, saj vsaka telefonska zahteva oblastnega organa, da se mu dostavijo listine družbe, pomeni zaseg. Obsojenec se je ves čas skliceval na 15. člen Zakona o inšpekciji dela, ki določa, da mora zapisnik o opravljenem inšpekcijskem pregledu vsebovati tudi podatke o zasegu dokumentacije, sodišči pa se o tem nista hoteli izreči in sta vztrajali pri tem, da inšpektor ni bil fizično navzoč v družbi in listin ni mogel zaseči. Nižji sodišči sta pri tem po mnenju vložnika spregledali, da je pošiljanje listin po faksu s strani pomočnice direktorja tudi zaseg v družbi.

22. Ne drži stališče vložnika, da je višje sodišče spregledalo in napačno povzelo obsojenčev zagovor. V sodbi je zapisalo, da obsojenec ni zanikal, da bi bile sporne listine organom predložene, kar pa ne pomeni, da je zapisalo, da obsojenec ni zanikal, da bi te listine predložil on in, da ni zanikal storitve kaznivega dejanja in krivde zanj, kot to navaja vložnik. Višje sodišče je obrazložilo, da strank ni obvestilo o seji senata zato, ker niti predsednik senata niti senat nista ocenila, da bi bila navzočnost strank koristna za razjasnitev stvari. Glede na navedeno obsojencu ni bila kršena pravica do učinkovitega pravnega sredstva, niti sodišče ni prekršilo določbe 445. člena ZKP, ki pomeni izjemo od pravil rednega postopka glede obveščanja strank in zagovornika o seji pritožbenega senata (378. člen ZKP). Stranke lahko tudi v postopku odločanja o pritožbi zoper sodbo, izdano v skrajšanem postopku, predlagajo oziroma izrazijo željo, da se jih obvesti o pritožbeni seji. Vendar pa predsednik senata oziroma senat takšnemu predlogu ni dolžan slediti, če glede na stanje stvari oceni, da njihova navzočnost ne bi pripomogla k razjasnitvi zadeve.

Preostale navedbe vložnika pa so materialnopravno neizčrpane, ker jih obsojenec in njegov zagovornik v pritožbah nista uveljavljala, za kar ni bilo nobenih ovir.

23. Vložnik navaja, da sta bila z uporabo listin, navedenih v izreku pravnomočne sodbe, kršena privilegij zoper samoobtožbo iz 5. člena ZKP in domneva nedolžnosti iz 3. člena ZKP. Zatrjuje, da se je višje sodišče opredelilo, da gre za zasebne in ne javne listine, kar je pomembno zaradi uporabe doktrine Boyd iz ZDA, ki je sprejeta v ustaljeni sodni praksi naših sodišč in Evropskega sodišča za človekove pravice, ki jo je sprejelo v primeru Saundres vs. Združeno kraljestvo. Posameznik ne sme biti prisiljen k prispevanju obremenilnih dokazov, ki bodo uporabljeni zoper njega. Zaseg listin, ki naj bi se uporabile proti osebi, se po stališču vložnika bistveno ne razlikuje od izsiljevanja samoobtoževanja. Po pregledu vsebine pritožb in razlogov drugostopenjske sodbe Vrhovno sodišče ugotavlja, da so tudi te navedbe materialnopravno neizčrpane in, da ni bilo nobenih ovir, da bi jih obsojenec in njegov zagovornik uveljavljala s pritožbama.

24. Kršitev 22. in 27. člena URS zagovornik uveljavlja s trditvijo, da je pravnomočna sodba indična in brez dokazov. Navaja, da je sodišče kljub pomanjkanju dokazov in ob eklatantnem kršenju pravila in dubio pro reo izreklo obsodilno sodbo. Trdi, da sodba predstavlja le arbitrarno nizanje nepovezanih indicev, vrzeli pa sodišče zapolnjuje z domišljijskim konstruktom v škodo obrambe. Obrazložitev pravnomočne sodbe po stališču zagovornika ne dosega minimalnih standardov Evropskega sodišča za človekove pravice, saj sodba temelji na domnevah in nepreverjenih podatkih. Višjemu sodišču vložnik očita, da je s tem, ko je navedlo, da se ne bo opredeljevalo do obsežno citiranih teoretskih in judikatnih del ter podzakonskih pravnih aktov, ki za presojo niso relevantni, kršilo temeljne ustavne pravice obsojenca. Te navedbe niso ustrezno konkretizirane in obrazložene, zato Vrhovno sodišče nanje ne more odgovoriti.

25. Zagovornik višjemu sodišču tudi očita, da je neupravičeno diskreditiralo pomen prejemne štampiljke in zapisnika o inšpekcijskem nadzoru. Sodišču prve stopnje očita, da pri izvedbi dokazov ni upoštevalo zakonskih in podzakonskih aktov, ki ščitijo pravice obsojenca, in sicer Zakona o inšpekciji dela, Zakona o splošnem upravnem postopku, Uredbe o upravnem poslovanju, Pravilnika o izvrševanju uredbe o upravnem poslovanju in Navodil za izvajanje uredbe o pisarniškem poslovanju in o dolžnostih upravnih organov do dokumentarnega gradiva. V nadaljevanju zahteve navaja, kaj vse bi sodišče v skladu z navedenimi predpisi moralo ugotoviti pa ni. Zatrjuje, da bi v sodbi moralo ugotoviti, ali v spisu delovnega inšpektorja obstaja zapisnik, ki je v skladu s 14. in 15. členom Zakona o inšpekciji dela in če ga ni, bi vsak dvom o izpovedbi inšpektorja, ki je priča tožilstva, moralo obravnavati v luči načela indubio pro reo. Sodišču očita, da je izkrivilo zakon, ker je delovnega inšpektorja ustno zasliševalo o podatkih, o katerih se vodi uradna evidenca. Tak dokaz je po mnenju zagovornika nedopusten. Sodišče bi moralo po stališču vložnika vse morebitne napake delovnega inšpektorata in tožilstva obravnavati kot napake države, saj to v razmerju do obsojenca pomeni kršitev načela razumnih in legitimnih pričakovanj, ki ga varuje Evropsko sodišče za človekove pravice (zadeva Gashi proti Hrvaški). Tudi te vložnikove navedbe niso dovolj konkretizirane, da bi jih bilo mogoče preizkusiti, prav tako vložnik sodišču v zvezi s tem ne očita nobene konkretne procesne kršitve.

26. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve niso podane, deloma pa je bila zahteva vložena iz razloga zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in nestrinjanja z dokazno oceno nižjih sodišč, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

27. Obsojenčev zagovornik z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, zato je obsojenec na podlagi 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP dolžan plačati sodno takso po tarifni številki 7152 v zvezi s tarifnima številkama 7113 in 71113 Taksne tarife Zakona o sodnih taksah (ZST-1). Pri odmeri višine sodne takse je Vrhovno sodišče upoštevalo obsojenčevo premoženjsko stanje, kot izhaja iz podatkov kazenskega spisa in zahtevnost postopka z izrednim pravnim sredstvom.

Odločbe VSRS I Ips 456/2007 z dne 14. 2. 2008, I Ips 51901/2011-31 z dne 9. 1. 2014,

SSKJ: Predložiti: dati komu kaj, reči komu kaj, izraziti, predlagati.

Odločbe VSRS I Ips 62945/2010-140 z dne 17. 11. 2011, I Ips 52008/2011-95 z dne 13. 11. 2014, I Ips 30515/2014-188 z dne 18. 2. 2016, XI Ips 48365/2016-887 z dne 2. 2. 2017, XI Ips 35837/2017 z dne 7. 12. 2017.

Odločbi VSRS I Ips 123/2004 z dne 12. 5. 2005 in I Ips 171/2007 z dne 29. 11. 2007.

Odločbe VSRS I Ips 34715/2010 z dne 28. 8. 2014, I Ips 60613/2012 z dne 5. 11. 2015, I Ips 52800/2011-143 z dne 7. 7. 2016, I Ips 20016/2011-39 z dne 26. 5. 2016, I Ips 85640/2010 z dne 29. 3. 2018, I Ips 3324/2015 z dne 7. 6. 2018.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 20, 99, 251, 251/1.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 20, 45, 220, 371, 371/1-8, 371/1-9, 371/1-11, 445.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.