VSRS Sklep II Ips 156/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-01-17

Jan Zobec (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO

razlogi za revizijo - izpodbijanje dejanskega stanja - izpodbijanje dokazne ocene - dokazovanje - materialno in procesno dokazno breme - dokazna ocena - prosta presoja dokazov - negativno dejstvo - dokazovanje z indici - indična sodba - dokazna stiska - nižji dokazni standard - arbitrarnost sojenja - kršitev metodološkega napotka - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - prodajna pogodba - sklenitev prodajne pogodbe za nepremičnino - napake volje - prevara - ničnost pogodbe - pogodba, ki nasprotuje moralnim načelom - pravica do spoštovanja doma

V izjemnem primeru, ko šibkejši posameznik zaradi preslepitve s strani organizirane skupine ostane brez doma, je dejanski stan izpodbojne pogodbe zaradi napake volje presežen. V tožbenih trditvah opisani historični dogodek se ujema z abstraktnim dejanskim stanom iz prvega odstavka 86. člen OZ.

Presoja utemeljenosti revizijskega očitka o kršitvi metodološkega napotka iz 8. člena ZPP je odvisna od odgovora na vprašanje, ali sta nižji sodišči upoštevali celoto indicev in pri tehtanju med njimi z izkustvenimi in logičnimi pravili ugotavljali, kateri indici imajo glede na vsebino pravno relevantnega dejstva odločilen pomen pri indičnem sklepanju. Odgovor na zastavljeno vprašanje je nikalen.

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Tožbeni zahtevek in trditve pravdnih strank

1. Tožnica je s primarnim tožbenim zahtevkom zahtevala ugotovitev ničnosti dveh prodajnih pogodb z dne 17. 4. 2013 in 20. 3. 2015 ter vzpostavitev prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja. S podrednim zahtevkom je zahtevala razveljavitev prodajne pogodbe z dne 17. 4. 2013 in ugotovitev ničnost prodajne pogodbe z dne 20. 3. 2015 z vzpostavitvijo prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja. Trdila je, (1) da je bila prevarana s strani A. A., toženke in B. B., (2) da ni vedela, da je podpisala prodajno pogodbo, ker jo je A. A. držala v zmoti, saj ji je zagotavljala, da bo pri poslu sodelovala zgolj kot porok, (3) da je B. B. v notarski pisarni C. C. pred tožničinimi očmi A. A. izročil 50.000,00 EUR, (4) da je toženka ob sklenitvi pogodbe za prevaro vedela oziroma bi morala vedeti, saj tožnici ni izročila denarja, (5) da za stanovanje, ki ga nikomur ni izročila v posest, ni prejela nobene kupnine, (6) da svojega stanovanja ni nameravala prodati, (7) da so se vsi vpleteni med seboj poznali in niso ravnali dobroverno, ker so imeli namen izkoristiti njeno nemočno stanje za dosego svojih ciljev, (8) da je bila toženka zgolj sredstvo za izpeljavo spornega pravnega posla, (9) da je bilo ravnanje B. B. nemoralno, ker je bil pripravljen A. A. izročiti denar pod pogojem, da v zameno s toženkino pomočjo pridobi tožničino stanovanje, (10) da je pogodba med toženko in tožencem nična iz razloga, ker je toženec vedel za nemoralnost prodajne pogodbe z dne 17. 4. 2013, (11) da je šele v letu 2015 izvedela, da ni več lastnica svojega stanovanja, in (12) da je z izročenimi najemninami B. B. odplačevala posojilo A. A..

2. Toženka je ugovarjala, da ji je tožnica stanovanje veljavno prodala. Ker se ji ni mudilo z vselitvijo, je s tožnico na dan nakupa sklenila najemno pogodbo. Kupnino ji je plačala. Med drugim je izpostavila, da je bila kupnina v višini 50.000,00 EUR dogovorjena iz razloga, ker se je tožnici s prodajo mudilo, kar naj bi potrdil D. D., ki je pri prodaji sodeloval kot posrednik, in ker je bilo stanovanje ob nakupu v izredno slabem stanju. Navedla pa je tudi, da E. E. in B. B.. pozna, A. A. pa ne. S prejetimi najemninami naj bi odplačevala posojilo, ki ga je za nakup stanovanja najela pri B. B.

3. Toženec je ugovarjal, da je bil dobroveren in da tožnica ni ravnala s povprečno skrbnostjo. Po njegovem stališču njena zmota ne more biti opravičljiva. Ker B. B. posojenega denarja nikoli ni dobil vrnjenega, za vračilo jamči tožnica s svojo nepremičnino, iz katere se B. B. lahko poplača kot zastavni upnik. Toženka si je za nakup spornega stanovanja sposodila denar od B. B. in svojega očeta, ki pa je kmalu zatem umrl. Toženka mu je stanovanje prodala, ker se je odločila, da bo zaradi očetove smrt ostala pri materi.

- Tožnica je z notarsko overjeno prodajno pogodbo z dne 17. 4. 2013 toženki za 50.000,00 EUR prodala stanovanje, v katerem je živela. Pogodbo je sklepala z namenom, da s stanovanjem jamči za posojilo znanke A. A., ki ji je bilo pri notarju izročenih 50.000,00 EUR. Pred tem tožnica stanovanja ni prodajala. Stanovanje je bilo potrebno prenove. Pri sklepanju spornega posla in pozneje so sodelovali posojilodajalec B. B.., D. D. in oba toženca. Tožnica je za prodajno pogodbo izvedela ob prejemu odločbe davčnega organa z dne 3. 9. 2013. Pri notarju tožnica ni prejela najemne pogodbe.

- Toženka si je za nakup stanovanja izposodila denar pri B. B. Čeprav je B. B.. pri notarju izročil denar, spornega stanovanja ni dobil v last. Po nakupu je bil na stanovanju vpisan zemljiški dolg, tožnica pa je v stanovanju še naprej bivala kot najemnica. Zemljiški dolg je bil ustanovljen, ker je B. B. hotel imeti zavarovanje za poplačilo posojila toženki. Toženka, ki je prijateljica od A. A. in E. E. (toženca), je stanovanje kasneje prodala tožencu. Toženec je sin od B. B. Pred nakupom si je toženka z D. D. stanovanje ogledala.

- Tožnica je bila pri notarju nervozna in ni povsem spremljala dogajanja v notarski pisarni. A. A. jo je pri notarju ves čas mirila, da bo vse v redu in da bo stanovanje dobila takoj nazaj, ko bo slednja odplačala posojilo B. B. Tožnica je bila prevarana, ker jo je A. A. držala v zmoti, da bo s podpisom dveh listin kot porokinja zastavila svoje stanovanje. Tožnica je v poroštvo privolila. Menila je, da bo stanovanje zastavila kot zavarovanje za plačilo posojila A. A.

- Ob podpisu pogodbe z dne 17. 4. 2013 je bila tožnica stara 78 let. Notar ji je pogodbo prebral. Na dan sklenitve pogodbe je toženka s tožnico sklenila najemno pogodbo. Glede sklenjenega posla je bila tiho, ker jo je A. A. prosila, da naj nikomur ne pove, ker bo posojilo vrnila. Po sklenitvi prodajne pogodbe je tožnica z D. D. odšla na davčni organ z namenom, da se stanovanje prenese na toženko. Tam je plačala davek na promet nepremičnin.

- Tožnica je A. A. ovadila zaradi goljufije. Iz zapisnika o sprejemu ustne ovadbe z dne 21. 5. 2015 izhaja, da je mislila, da je kot porokinja podpisala posojilno pogodbo in da je bila seznanjena, da se bo v zvezi s posojilom opravil prepis lastništva stanovanja na toženko.

- Tožencu ob nakupu stanovanja od toženke ni bilo znano, kaj se je dogajalo pri prvi prodaji. Pri prvi prodaji ni sodeloval. Tožnica je 15. 4. 2015 s tožencem podpisala najemno pogodbo in je večkrat pisno potrdila, da plačuje najemnino. Najemno pogodbo je podpisala iz razloga, ker je hotela ostati v stanovanju. Najprej je z denarjem, ki ji ga je dvakrat poslala A. A., kasneje pa tudi z lastnim denarjem, plačala obroke najemnine.

4. Sodišče prve stopnje je primarni in podredni tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločitev o zavrnitvi primarnega zahtevka temelji na stališču, da je bila tožnica prevarana zgolj s strani A. A.. Po stališču sodišča tožnica ni uspela dokazati, da je prva prodajna pogodba nemoralna, ker je bila ob njenem podpisu nemočna, ter da je B. B. ravnal nemoralno. Sodišče je sledilo tožničini izpovedbi, da je bila s strani A. A. predhodno informirana, da bo podpisala pogodbo o zastavi stanovanja, da se vsebini sklenjenega pravnega posla ni posvečala in da ni sprejemala dogajanja v notarski pisarni, ker je bila nervozna. Vendar pa zgolj dejstvo, da je bila ob podpisu stara 78 let, še ne more utemeljiti zaključka, da je sporni posel nemoralen. Tožnica ni trdila, da ni bila sposobna razumeti pomena svojih dejanj, višina dogovorjene kupnine in vpis zemljiškega dolga s strani toženke pa tudi še ne dokazujejo ničnosti spornega posla. Dejstvo, da je toženec sin od posojilodajalca B. B., ravno tako ne pomeni, da je ta pri sklepanju druge pogodbe vedel za nemoralnost prve pogodbe. Ker je toženka imela razpolagalno sposobnost, je bil toženec po stališču sodišča prve stopnje pri nakupu stanovanja od toženke dobroveren. Sodišče ni verjelo izpovedbi D. D., da je tožnica pred sklenitvijo spornega posla dejansko prodajala stanovanje, ker naj bi slednja odšla v dom za starejše občane. Verjelo je tožnici, da stanovanja ni imela namen prodati in da tožnica pogodbe pri notarju ni prejela. Ni pa ji je verjelo, da je mislila, da je bila zgolj porok pri posojilu. Po stališču sodišča bi se tožnica morala zavedati, da je sklenila prodajno pogodbo, saj je notar pogodbo prebral. Po navedenem stališču se je že v letu 2013 zavedala, da je stanovanje prodala in bi morala to dejstvo ugotoviti najkasneje s prejemom odločbe o davku. Če bi vedela, da stanovanja ni prodala, ne bi plačala davka na promet z nepremičninami in ravno tako ne bi podpisala najemne pogodbe ter plačevala najemnine. Tudi iz zapisnika o sprejemu ustne ovadbe z dne 21. 5. 2015 izhaja, da je bila seznanjena s prodajo. Tožnica je vedela, da je stanovanje prodala in upala, da bo posojilo A. A. dejansko vrnjeno. Če bi pri notarju stanovanje dejansko zastavila, bi to pomenilo, da s svojim stanovanjem jamči za vrnitev posojila tudi kot zastaviteljica.

5. Odločitev o zavrnitvi podrednega zahtevka temelji na stališču, da je tožnica v skladu z 99. členom Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) zamudila rok za izpodbijanje prve prodajne pogodbe. Po stališču sodišča prve stopnje je tožnica že v mesecu septembru 2013 izvedela za prodajno pogodbo, tožba pa je bila vložena 2. 7. 2015. Ker prva prodajna pogodbe ni nična, ne more biti nična niti druga prodajna pogodba. Ker je toženka imela razpolagalno sposobnost, je stanovanje veljavno prodala tožencu, za katerega v dokaznem postopku ni bilo ugotovljeno, da ni bil v dobri veri.

6. Sodišče druge stopnje je tožničino pritožbo zavrnilo. Sodba sodišča druge stopnje temelji na stališču, da ugotovljena prevara ne opravičuje ničnostne sankcije. V konkretnem primeru naj bi bilo izkazano le nemoralno ravnanje A. A. Vloga in koristi ostalih oseb, ki naj bi pri prevari sodelovale, v dokaznem postopku niso bile pojasnjene. Ker tožnica ni predlagala zaslišanja A. A., njen odnos z njo ni bil podrobneje pojasnjen. Čeprav bi B. B. lahko povedal, komu je posodil 50.000,00 EUR (A. A. ali toženki), njegovega zaslišanja ni predlagala nobena od strank. Ker je bila vloga B. B.. slabo osvetljena, nemoralnost njegovega ravnanja ni bila dokazana. Ravno tako ni bila dokazana nemoralnost toženčevega ravnanja. Ker toženec pri sklepanju prve pogodbe ni sodeloval, ni imel razloga, da bi posumil v spornost prve pogodbe. Čeprav je bila verodostojnost D. D. delno omajana, ker mu ni bilo mogoče verjeti, da je tožnica stanovanje že pred spornim poslom prodajala zaradi odhoda v dom za starejše občane, nemoralnost njegovega ravnanja v dokaznem postopku ni bila izkazana. Tožnica ni izkazala, da notar svojega dela ni opravil v skladu z določili Zakona o notariatu. Nobenih indicev ni bilo, da bi pri prevari sodeloval tudi notar. Čeprav bi bila lahko toženčeva dobrovernost zaradi sorodstvenega razmerja z posojilodajalcem B. B. vprašljiva, s predlaganimi dokazi ni bila izpodbita. Po stališču sodišča druge stopnje je tožnica imela možnost, da se prevari upre in opozori na svojo pravo voljo. Sporna pogodba je bila sklenjena transparentno. Tožnica bi lahko pri poslu tvorno sodelovala, saj ji je notar predstavil vsebino pogodbe. Od notarja in uradnikov na davčni upravi bi lahko dobila dodatna pojasnila. Razlogi, da je bila tožnica v notarski pisarni zgolj opazovalka, so na njeni strani. Tožnica se ni sklicevala na pomanjkanje razsodnosti ali kašno drugo psihofizično stanje, ki bi ji preprečevalo seznanitev s spornim poslom. Če tožnica v notarski pisarni ni sledila dogajanju, ji je bilo najkasneje septembra 2013, ko ni bila pod vplivom drugih ljudi, omogočeno, da v celoti dojame kakšen pravni posel je sklenila. Ker se je izročitev denarja odvijala pred njenimi očmi v notarski pisarni, je imela možnost, da vpraša, razčisti oziroma ugotovi, zakaj se denar izroča in celo, da denar prevzame. Višina dogovorjene kupnine pa tudi ni okoliščina, ki bi utemeljevala ničnostno sankcijo.

7. Sodišče druge stopnje se je strinjalo z ugotovitvijo, da je bila tožnica najkasneje 3. 9. 2013, ko je sodelovala v postopku zaradi odmere davka na promet nepremičnin, seznanjena z vsebino pravnega posla. Po sklenitvi pogodbe je torej imela možnost, da se z vsebino sklenjenega posla seznani, saj je šla z D. D. k davčnemu organu. Tožnica je najkasneje septembra 2013 v sporni posel privolila. Po izpovedbi D. D. je davek na promet nepremičnin plačala. Pritožbena trditev, da je bil tožnici prikrivan resničen razlog obiska davčne uprave, v postopku pred sodiščem prve stopnje ni bila zatrjevana. O tem tudi sicer ni nihče izpovedal. Tožnica v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zanikala toženkine trditve, da je davek na promet nepremičnin plačala. Plačilo davka na promet nepremičnin je zanikala šele v pritožbi. Da bi ji D. D., ki jo je na davčno upravo spremljal, vsebino posla prikrival, do pritožbe ni bilo zatrjevano. Šele v pritožbi se je tožnica sklicevala, da je bila njena prisotnost na davčni upravi potrebna samo zaradi njenega podpisa in da odločbe davčne uprave ni dobila. Poleg tega pa tudi ostali dokazi ne izključujejo dejstva, da je tožnica že ob podpisu pogodbe vedela, da bo zaradi sklenjenega posla prišlo do začasnega prenosa lastništva na toženko. Po stališču sodišča druge stopnje naj bi to izhajalo iz zapisnika o sprejemu ustne ovadbe in dejstva, da je tožnica sklenila najemno pogodbo. Čeprav naj bi s plačevanjem obrokov najemnine skušala reševati svoj položaj, je takšno razmišljanje ni odvezalo obveznosti, da zahteva razveljavitev pogodbe v roku enega leta od dne, ko je izvedela za prevaro.

8. Tožnica vlaga revizijo iz razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz prvega in drugega odstavka 339. člena ZPP in napačne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo, podredno razveljavitev izpodbijanih sodb. Ker je bila dokazna ocena sodišča prve stopnje opravljena brez upoštevanja metodološkega napotka iz 8. člena ZPP, je podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Čeprav je v pritožbi na navedeno kršitev opozorila, je sodišče druge stopnje ni odpravilo. Sodišče bi ob vestni dokazni oceni moralo prepoznati skrajno nemoralnost posla. Tožnica je bila prepričana, da zgolj zastavlja stanovanje in s tem pomaga prijateljici. Iz dokaznega postopka izhaja, da stanovanja ni imela namen prodati. Dejstvo je, da je zaradi usklajenega delovanja tožencev, B. B.. in A. A. ostala brez stanovanja in brez denarja. Šlo je za prevaro s strani vseh vpletenih oseb. Opisana družba ji je ukradla stanovanje. Dokazni postopek omogoča zaključek, da se je pri notarju posel sklepal tako, da je bila le opazovalka in da so se med seboj poznali vsi udeleženci spornega posla, ki niso ravnali dobroverno. Njihova medsebojna poznanstva in povezanost kažejo na to, da so dobro vedeli, kakšen posel sklepajo ter da so jo imeli namen izkoristiti. Bila je nemočna. Tudi notar svojega dela ni opravil v skladu z določili Zakona o notariatu. V notarski pisarni ji je bilo predstavljeno, da bo dolg A. A. zavarovan s hipoteko na njenem stanovanju. Listine so ji bile brez potrebnih pojasnil na hitro pomoljene v podpis. Stališče nižjih sodišč, da zaradi prevare sporni posel ni ničen, je neživljenjsko. Tožnica živi sama in nima potomcev in bližnjih sorodnikov. V konkretnem primeru je družba oseb, ki so se zavedali prevare, nastopala skupaj. Tožnica je bila prepuščena „prijaznemu prepričevanju“. Kupnine ni prejela. Denar je šel v roke A. A. Ostala je brez stanovanja in kupnine. Tudi notar je izpovedal, da se ne spomni, komu je bil izročen denar. Sodišče prve stopnje je tožnici verjelo, da kupnine ni prejela in da je bil denar izročen A. A. Tudi sicer znesek v višini 50.000,00 EUR ne predstavlja primerne kupnine. Nikoli ni hotela prodati svojega stanovanja, ki je bil njen edini dom. Življenjsko neverjetno je, da bi želela v položaju, da kam drugam sploh nima iti, bistveno pod ceno prodati svoje stanovanje. Njena starost je težje vplivala na razumevanje dogajanja. Vsi v razpravni dvorani so se prepričali, da se ji leta poznajo glede počasnega razmišljanja in težjega razumevanja vprašanj. Prevarati in zavesti takšno osebo je skrajno zavržno in nemoralno. Tožnica je prepričljivo ovrgla neresnične navedbe D. D., da naj bi prodajala stanovanje, ker je iskala varovano stanovanje oziroma ker bi odšla v dom za ostarele. Tudi toženca nista imela namena kupiti stanovanja. Toženka je bila fiktivni kupec in se v stanovanje ni imela namena vseliti, saj ga je takoj za isto ceno prodala tožencu. Tožnica z A. A. nima stikov. Iz opisane življenjske situacije ne izhaja, da bi A. A. izpovedala drugače kot toženci in bi se še bolj obremenila ter postavila na „nož“ svoj odnos s posojilodajalci. Življenjsko neverjetno je, da bi B. B. pričal v korist tožnice. Nižji sodišči bi glede na izvedeni dokazni postopek lahko ugotovili, da zaradi sistematične prevare do pomladi 2015 ni bila seznanjena z dejstvom, da je stanovanje dejansko odsvojila. Z njo je manipuliral tudi D. D., ki jo je odpeljal na davčno upravo. Resnični razlog za obisk davčne uprave ji je bil prikrivan. Nemoralen posel se je nadaljeval tako, da je postopek na FURS izpeljal D. D., ki je tožnico potreboval le za podpis. Davka na promet z nepremičninami ni plačala. Odločbe DURS ni prejela. Te navedbe niso nedovoljena pritožbena novota, saj je o tem na zadnjem naroku izpovedal D. D. Njegova izpovedba ni bila verodostojna. Davek je plačal D. D., ki je prevzel odločbo o odmeri davka. Sodišče ne bi smelo verjeti neverodostojnemu D. D., da je bila seznanjena s prodajo stanovanja, ker sta šla skupaj plačati davek. V zvezi z izjavo o sprejemu ustne ovadbe na policijski postaji z dne 21. 5. 2015 je šlo za napako pri zapisu ovadbe s strani policista. Na policijski postaji je izjavila le, da se je zavedala, da bo stanovanje zastavljeno v toženkino korist. Nenavadno je, da ji nižji sodišči tega nista verjeli, saj sta ji v preostalem verjeli. Tudi sicer je iz zapisa o sprejemu ustne ovadbe razvidno, da je prvenstveno povedala, da je mislila, da bo pri poslu nastopala kot porok. S tem, ko je A. A. tožnici iz Italije večkrat poslala denar v znesek 500,00 EUR in ji obljubljala, da bo dobila stanovanje nazaj, je mislila, da se bo znebila hipoteke. Najemno pogodbo je podpisala iz razloga, da bi se z najemnino prikrilo plačevanje posojila, katerega je A. A. pod pretvezo prodajne pogodbe najela pri B. B. Z najemnino je vračala dolg A. A.-jeve. Stališče sodišča prve stopnje je v nasprotju s stališčem, da imajo interesi poštene prevarane stranke prednost pred interesi nepoštene stranke, ne glede na to, ali je poštena stranka pri sklepanju pogodbe ravnala s potrebno skrbnostjo.

9. Toženka je v odgovoru na revizijo predlagala, da Vrhovno sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrne. Meni, da tožnica v pritožbi ni navedla, v čem naj bi se odražala bistvena kršitev določb postopka, in da tožnica z revizijo izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. V dokaznem postopku naj ne bi bilo ugotovljeno, da je bila tožnica pri sklepanju posla zgolj opazovalka. Tožnica ni izkazala, s čim naj bi jo toženka prevarala. Ugotovljeno je bilo, da je tožnica preko posrednika D. D. prodajala stanovanje, ki je bilo v slabem stanju. Določena kupnina je bila primerna. Tožnica ni zanikala, da je toženka s posrednikom predhodno prišla na ogled. Notar je svoje delo opravil korektno. Iz odločbe DURS je razvidno, da je davčni organ odločbo osebno vročil tožnici na njen naslov. D. D. ni prevzel davčne odločbe. Kupnino je plačala tožnici in ne A. A.. Čeprav ne ve, kako je tožnica s prejeto kupnino razpolagala, dopušča možnost, da je tožnica denar od kupnine posodila A. A.. Tožnica je ob podpisu pogodbe prejela kupnino v višini 50.000,00 EUR in ni mogla biti v zmoti. Ni sporno, da je bil denar za nepremičnino plačan. Da tožnica ni bila v zmoti, priča tudi dejstvo, da je na dan prodaje podpisala najemno pogodbo. Tožnica je plačala davek na promet nepremičnin in je urejena gospa, ki je postopku sledila brez težav. Ker je sklenila najemno pogodbo, je vedela, da je lastninsko pravico na stanovanju prenesla na toženko. Iz judikata II Ips 44/2002 izhaja, da stranka, ki je v zmoti, lahko zahteva razveljavitev pogodbe zaradi bistvene zmote le, če pri njeni sklenitvi ni ravnala s skrbnostjo, ki se zahteva v prometu. Tožnica ni ravnala s potrebno skrbnostjo, saj prodajne pogodbe ob podpisu očitno ni prebrala. Tožnica bi tudi sicer morala vedeti za prenos lastninske pravice na njenem stanovanju z naslednjim dnem, ko je zemljiškoknjižno sodišče vpisalo lastninsko pravico v toženkino korist.

10. Drugi toženec na revizijo ni podal odgovora.

12. Revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP), kar pomeni, da tudi dokazna ocena sodišč nižjih stopenj glede odločilnih dejstev ni predmet (ponovne) presoje pred revizijskim sodiščem. Revident mora zato revizijsko sodišče prepričati, da ne gre le za vsebinsko neprepričljivo dokazno oceno, temveč za kršitev metodološkega napotka iz 8. člena ZPP - da dokazna ocena ni bila vestna, skrbna ter analitično-sintetična. Skrajni primeri take dokazne ocene namreč lahko pomenijo kršitev prepovedi sodniške samovolje oziroma arbitrarnosti, kar je eno izmed jamstev, ki izhaja iz pravice do enakega varstva pravic po 22. členu Ustave RS. Da ni mogoče govoriti o njeni očitni napačnosti, mora biti sodna odločba utemeljena ne samo z razumnimi pravnimi argumenti, torej s takimi, iz katerih je razvidno, da je sodišče odločalo na podlagi zakona in ne na podlagi kriterijev, ki pri sojenju ne bi smeli biti upoštevani, ampak mora biti logično vzdržna tudi dokazna ocena v tej sodni odločbi: razumna in dosledna, torej taka, ki izključuje pomisleke, da je sodišče spodnjo premiso oblikovalo na podlagi kriterijev, ki pri ugotavljanju dejanskega stanja ne bi smeli priti v poštev, torej arbitrarno. Tako sodna odločba, kot tudi dokazna ocena, na kateri temelji, je zavezana k razumni ter logično vzdržni in preverljivi argumentaciji. Sodišče mora presoditi vsak dokaz posebej in vse dokaze skupaj. Končna ocena pa mora temeljiti tudi na uspehu celotnega postopka, torej na celoti procesnega dogajanja, ki vključuje tudi navedbe strank, njihova procesna dejanja in način sodelovanja v postopku, ipd. Kompleksno dokazno gradivo terja prav táko, torej kompleksno, dokazno oceno, ki pri presoji vsakega dokaza, vseh dokazov skupaj in uspeha celotnega postopka temelji na enakih izhodiščih.

13. OZ v prvem odstavku 86. člena določa, da je pogodba, ki nasprotuje ustavi, prisilnim predpisom ali moralnim načelom, nična, če namen kršenega pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo ali če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega.

14. Nosilno stališče revizije je, da sta sporni prodajni pogodbi nični, ker je tožnica zaradi usklajenega delovanja tožencev, B. B. in A. A. proti svoji volji ostala brez svojega edinega doma. Po tem stališču naj bi tožnica, ki je bila v času sklenitve prodajne pogodbe s toženko stara 78 let, zaradi prevare s strani vseh vpletenih oseb izgubila svoj edini dom. Iz revizijskih navedb, ki jih toženka v odgovoru na revizijo ni prerekala, izhaja, da tožnica nima potomcev in bližnjih sorodnikov, da živi sama in da je prodano stanovanje predstavljalo njen edini dom. Tožničin opis konkretnega historičnega dogodka, da je bila zaradi usklajenega delovanja organizirane skupine nemočna in da je ostala brez stanovanja, brez kupnine zanj in da nima možnosti iti živeti drugam, presega zakonski dejanski stan iz prvega odstavka 49. člena OZ. Čeprav 8. člen Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) v prvi vrsti ščiti posameznike pred oblastvenimi posegi, imajo države tudi v horizontalnih razmerjih pozitivne dolžnosti, da učinkovito varujejo posameznikovo pravico do spoštovanja doma.

V izjemnem primeru, ko šibkejši posameznik zaradi preslepitve s strani organizirane skupine ostane brez doma, je dejanski stan izpodbojne pogodbe zaradi napake volje presežen. V konkretnem primeru je zaradi zatrjevane kvalificirane oblike prevare organizirane skupine, ki naj bi se nanašala na vse povezane posle in opravila v zvezi s spornimi prodajnimi pogodbami, utemeljen sklep, da namen kršenega pravila zaradi zagotavljanja učinkovitega varstva pravice do spoštovanja doma iz 8. člena EKČP, ki tvori pomembno ustavno dobrino, odkazuje na ničnostno sankcijo. V tožbenih trditvah opisani historični dogodek se ujema z abstraktnim dejanskim stanom iz prvega odstavka 86. člen OZ.

15. Za dokazovanje trditve o ničnosti spornega pravnega posla je bilo materialno dokazno breme na tožnici. Stališče o ničnosti je tožnica utemeljevala z zatrjevanjem negativnega dejstva, da kupnine za prodano stanovanje ni prejela. Hkrati je trdila, da je imela namen skleniti zgolj poroštveno pogodbo. Vztrajanje pri splošno sprejetem dokaznem standardu prepričanja, za katerega je značilna izrazita neenakomernost porazdelitve dokaznega tveganja med pravdni stranki, v primerih, ko je treba dokazati trditev o neobstoju dejstva oziroma t.i. negativno dejstvo, zlahka vodi v dokazno stisko in posledično v odločitev po pravilu o dokaznem bremenu (torej v zavrnitev zahtevka po 215. členu ZPP). Zato je treba zaradi preprečitve dokazne stiske tisti stranki, ki nosi materialno dokazno breme, dokazovanje olajšati. Poleg drugih procesnih možnosti, na primer posrednega dokazovanja z dokazovanjem dejstev, ki istočasen obstoj spornega dejstva izključujejo in znižanja dokaznega standarda, je tak način lahko tudi dokazovanje z indici.

16. Dejanska podlaga izpodbijanih sodb temelji na naslednjih ugotovitvah: (1) tožnica ni imela namena prodati stanovanja in za prodano stanovanje ni prejela kupnine, (2) tožnica ni iskala varovanega stanovanja in se ni selila v dom za starejše občane (zaradi te okoliščine se je izpovedba posrednika D. D. izkazala za neverodostojno), (3) tožnica je bila prepričana, da sklepa zgolj poroštveno pogodbo, (4) na dan prodaje je tožnica s toženko sklenila najemno pogodbo za prodano stanovanje, kasneje pa je sklenila najemno pogodbo tudi s tožencem, (5) najemno pogodbo je podpisala, ker je hotela ostati v stanovanju, (6) A. A. je tožnico pri notarju v prisotnosti B. B. ves čas mirila, da bo vse v redu in da bo stanovanje dobila takoj nazaj, ko bo slednja odplačala posojilo B. B, (7) toženec je sin od B. B., (8) toženka in B. B. ter E. E. so znanci.

17. Presoja utemeljenosti revizijskega očitka o kršitvi metodološkega napotka iz 8. člena ZPP je odvisna od odgovora na vprašanje, ali sta nižji sodišči upoštevali celoto indicev in pri tehtanju med njimi z izkustvenimi in logičnimi pravili ugotavljali, kateri indici imajo glede na vsebino pravno relevantnega dejstva odločilen pomen pri indičnem sklepanju.

Odgovor na zastavljeno vprašanje je nikalen. Za presojo verodostojnosti ugovornih trditev toženih strank je bil ključen odgovor na vprašanje, komu je B. B. dejansko posodil denar. Če je denar posodil A. A., bi bil utemeljen sklep, da se je zavedal, da je prodajna pogodba med tožnico in toženko navidezna in da je denar izročil A. A. pod pogojem, da v zameno s toženkino pomočjo kot zavarovanje pridobi tožničino stanovanje. V tem primeru bi bil ključni argument obrambe, da je bil B. B. toženkin posojilodajalec ovržen, verodostojnost toženčeve izpovedbe pa bi bila zaradi sorodstvenega razmerja z B. B. postavljena pod vprašaj. Razumna in logično vzdržna ter preverljiva argumentacija dokazne ocene bi torej morala vsebovati jasno stališče o vlogi B. B.. v spornem pravnem razmerju. Sodišče druge stopnje pa se je z argumentacijo, da tožničin odnos z A. A. in vloga B. B., ki bi lahko povedal, komu je posodil 50.000,00 EUR (A. A. ali toženki), v dokaznem postopku nista bila podrobneje pojasnjena, izognilo presoji tega ključnega pravno relevantnega dejstva. S tem, ko je tožnici očitalo, da ni predlagala zaslišanja A. A., jo je v primerjavi s tožencema, ki ravno tako nista predlagala zaslišanja B. B., brez utemeljenega razloga obravnavalo bolj strogo. Dejstvo, da tožnica ni predlagala zaslišanja B. B.. namreč ne more iti v njeno škodo. Nižji sodišči sta spregledali temeljni pravili, da uspeh dokazovanja tiste stranke, ki nosi materialno dokazno breme, prevali procesno dokazno breme na nasprotno stranko, in da vsaka stranka nosi trditveno in dokazno breme za tista dejstva, ki so ji v korist. Glede na ugovorne trditve bi namreč B. B.. imel položaj priče, ki bi lahko izpovedala v korist tožencev.

18. Sodišče druge stopnje v utemeljitvi dokazne ocene ni z razumnimi, logično vzdržnimi in prepričljivimi argumenti ovrglo tožničinih navedb, da pri notarju ni prevzela kupnine, da so v prevari poleg A. A. sodelovali tudi B. B. in oba toženca ter da se je s plačevanjem najemnine prikrivalo vračanje posojila, ki ga je A. A. dal B. B. Iz sedme točke obrazložitve sodišča druge stopnje, kjer je zapisano, da tudi če tožnica v notarski pisarni ni sledila dogajanju, ji je bilo najkasneje septembra 2013, „ko ni bila pod vplivom drugih ljudi“, omogočeno, da v celoti dojame kakšen pravni posel je sklenila, izhaja sklep, da je sodišče menilo, da tožnica ni bila zgolj pod vplivom A. A.. Tudi iz desete točke obrazložitve, da je tožnica imela možnost, da vpraša, razčisti oziroma ugotovi, zakaj se denar izroča in celo, da „denar prevzame“, izhaja, da tožnica po stališču sodišča denarja pri notarju ni prevzela. V luči takšne obrazložitve se izkaže, da so argumenti, da je bil sporni posel sklenjen transparentno iz razloga, ker je bil sklenjen pri notarju; da se je tožnica zavedala, da je sklenila prodajno pogodbo, ker je še isti dan sklenila najemno pogodbo in pozneje odšla še na davčno upravo, vsebinsko prazni. Dodatni argumenti nižjih sodišč, (1) da tožnica ni trdila, da ni bila sposobna razumeti pomena svojih dejanj, (2) da bi tožnica lahko od notarja in uradnikov na davčni upravi dobila dodatna pojasnila, (3) da so razlogi, da je bila v notarski pisarni zgolj opazovalka, na tožničini strani, (4) da je nedopustna pritožbena novota, da je tožnici vsebino posla prikrival tudi D. D., ustvarjajo vtis, da sta se nižji sodišči želeli izogniti preverljivi utemeljitvi, zakaj je kljub dejstvu, da D. D. ni verodostojno potrdil toženkine teze, da se je tožnici s prodajo stanovanja mudilo, izpovedba tožencev glede na uspeh celotnega dokaznega postopka prepričljiva.

Ta očitek še dodatno utemeljuje okoliščina, da iz dejanske podlage izpodbijanih sodb izhaja zaključek, da sta nižji sodišči tožničino izpovedbo v bistvenih točkah ocenili kot verodostojno.

19. Obrazložitev nižjih sodišč temelji na logično nevzdržni logiki, da bi se prevarana oseba, ki je prepričana, da je dejansko sklenila poroštveno pogodbo, morala zavedati, da ni sklenila poroštvene pogodbe, ker naj bi sklenila prodajno pogodbo. Tudi dodatni argument sodišča prve stopnje, da bi tožnica v primeru, če bi dejansko sklenila poroštveno pogodbo, jamčila za obveznost A. A. s svojim stanovanjem, je očitno napačen. Takšen argument bi lahko bil prepričljiv le v primeru, če bi bile izpolnjene obličnostne zahteve za sklepanje poroštvene in zastavne pogodbe. O tem vprašanju pa nižji sodišči ne vsebujeta nobenih razlogov.

20. Zaradi kršitve metodološkega napotka iz 8. člena ZPP je podana relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP. Vrhovno sodišče je reviziji ugodilo in razveljavilo sodbo sodišča druge stopnje ter mu zadevo vrnilo v novo sojenje (prvi odstavek 379. člena ZPP). Sodišče druge stopnje bo v novem sojenju moralo dokazno oceno na podlagi indičnega sklepanja utemeljiti z razumnimi, logično vzdržnimi in preverljivimi argumenti. Glede na uspeh celotnega postopka bo moralo oceniti verodostojnost zaslišanih pravdnih strank in se med drugim opredeliti do vprašanja, ali sta toženca uspela dokazati resničnost svojih ugovornih navedb. Glede vprašanja povezanosti in usklajenosti ravnanj vseh vpletenih oseb bo moralo oceniti vse dokaze.

21. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Sklep VS RS z dne 15. 3. 2018, opr. št. II Ips 212/2016, 17. in 24. odstavek ter tam citirana sodna praksa.

Jacobs, White & Ovey, The European Convention on Human Rights, peta izdaja, Oxford University Press, 2010, 361 – 362. Prim. tudi Guide on Article 8 of the European Convention on Human Rights - Right to respect for private and family life, home and correspondence (Council of Europe/European Court of Human Rights), objavljeno na spletni strani ESČP, posodobljeno 21. 8. 2018, str. 65.

Sklep VS RS z dne 24. 4. 2014, opr. št. II Ips 182/2013, 16. odstavek.

Prim. sodbo VS RS z dne 5. 11. 2015, opr. št. II Ips 252/2015, 12. odstavek.

V konkretnem primeru tudi sicer ni bilo mogoče reči, da tožničina trditvena podlaga ni omogočala ugotavljanje dejstva, ali je vsebino posla tožnici prikrival tudi D. D. Trditveno breme obsega namreč le odločilna (konstitutivna) dejstva, ne pa tudi vseh posameznih okoliščin primera, ki znotraj istega dejstvenega substrata predstavljajo zgolj konkretizacijo prvotnih trditev, obenem pa praviloma na njih tudi sloni ocena, ali odločilna (konstitutivna) dejstva obstajajo ali ne. Glej sklep VS RS z dne 19. 12. 2013, opr. št. II Ips 273/2010, 8. odstavek.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 8, 212, 215, 339/1, 370

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 49, 86

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP)  - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.