VSRS Sklep in sodba II Ips 185/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-02-14

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

odškodninski spor - odločitev o podlagi tožbenega zahtevka - vmesna sodba - načelo ekonomičnosti postopka - izdaja vmesne sodbe - narava vmesne sodbe - vsebina vmesne sodbe - izrek vmesne sodbe v odškodninskem sporu - formalna pravnomočnost - višina odškodnine

Vmesna sodba še ne vsebuje perfektnega sodbenega pravnega pravila. Gre za konkretni oblastni pravni akt, ki zajema subjekte razmerja (ti so praviloma navedeni v uvodu odločbe) ter predmet pravnega razmerja, ne pa tudi že konkretiziranih pravic in dolžnosti, kar je sicer ena izmed osrednjih prvin sleherne pravne norme, tudi tiste, ki jo vsebuje sodna odločba. Vmesna sodba zato praviloma tudi nima kakovosti materialne, temveč zgolj formalne pravnomočnosti. Edini namen izdaje vmesne sodbe je udejanjanje načela ekonomičnosti, posebna lastnost pa, da je sodišče ne izda na zahtevek strank (kot velja pri vmesnem ugotovitvenem zahtevku). Zato vmesna sodba pravno vsebuje zgolj tisto, kar bi sicer molče vseboval ugotovitveni del končne odločbe, izdane v zvezi s tožbenim zahtevkom, ki je predmet v konkretni pravdi.

Drugotoženka se je imela možnost o vseh relevantnih prvinah temelja odškodninske odgovornosti izjaviti tako pred sodiščem prve stopnje, kot v postopku z rednimi in izrednimi pravnimi sredstvi. Vse navedeno je tudi udejanjila ter sodišče je z njenimi izjavami vzpostavilo procesno popoln dialog. Nedopustno in v nasprotju s prepovedjo zlorabe pravic bi bilo, da bi sedaj, ko je bila celotna sodnovarstvena pot že izčrpana, trdila, da je integralna sodna odločba ne zavezuje.

I. Revizija zoper drugo in tretjo alinejo 2. odstavka II. točke izreka odločbe višjega sodišča se zavrže.

II. Revizija zoper prvo alinejo 2. odstavka II. točke izreka odločbe višjega sodišča se zavrne.

III. Toženki sta dolžni prvi in drugi tožnici povrniti 1.038,54 EUR stroškov odgovora na revizijo, v roku 15 dni od prejema te sodbe, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. V predmetni zadevi se je prva tožnica (tedaj stara 4 mesece) poškodovala, ko se je nahajala v bolnišnični oskrbi pri prvi toženki. Do poškodbe (šlo je za udarec v glavo z zlomom kosti lobanjskega svoda in intracerebralno krvavitvijo) je prišlo 25. 4. 1995 med 15. in 18. uro. Vzrok nastanka poškodbe ni znan. A sodišče prve stopnje je kljub temu z vmesno sodbo ugotovilo, da je prva toženka odgovorna za nastanek telesnih bolečin, ki jih je prva tožnica utrpela v spornem dogodku. Odločitev temelji na stališču, da je do poškodbe prišlo v posteljici, na način, da se je prva tožnica udarila v enega od na njej puščenih trdih predmetov. Prva toženka pa je za nastanek škode odgovorna, ker bi kot strokovna organizacija lahko predvidela možnost nastanka poškodbe na takšen način in bi zato morala tveganje zanjo kar se da zmanjšati (iz posteljice umakniti vse trde predmete). Ker tega ni storila, sodišče ocenjuje, da ni dokazano, da je ravnala z dolžno skrbnostjo. Njena odškodninska odgovornost naj bi bila zato podana. Obrazložilo je tudi, da odškodninska odgovornost druge toženke (zavarovalnice) temelji na 940. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR).

Po potrditvi te odločitve s strani Vrhovnega sodišča se je postopek nadaljeval z odločanjem o višini odškodnine.

2. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem sklenilo, da se sprememba tožbe dovoli in razsodilo, da sta toženki dolžni, do višine zavarovalne vsote (65.097,65 EUR) solidarno, nad to višino pa le prva toženka, plačati prvi tožnici 88.000,00 EUR, drugi tožnici 18.000,00 EUR in tretjemu tožniku 7.000,00 EUR, vse s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. točka izreka). V presežku je tožbene zahtevke zavrnilo (II. točka izreka). Odločilo je še, da vsaka stranka sama krije svoje pravdne stroške (III. točka izreka).

3. Višje sodišče je pritožbo zoper sklep zavrnilo (I. točka izreka). Pritožbam zoper sodbo pa je delno ugodilo in:

1. sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo glede zahtevka prve tožnice za plačilo odškodnine za telesne bolečine, strah in za plačilo rente, zahtevka druge tožnice za plačilo odškodnine za premoženjsko škodo ter glede pravdnih stroškov;

2. isto sodbo v I. točki izreka spremenilo tako, da je odškodnino, dosojeno prvi tožnici, znižalo na 50.000,00 EUR, odškodnino dosojeno drugi tožnici na 10.000,00 EUR, odškodnino dosojeno tretjemu tožniku pa na 5.000,00 EUR (II. točka izreka).

V ostalem je pritožbe zavrnilo in izpodbijano sodbo v ne-razveljavljenem in nespremenjenem delu potrdilo (III. točka izreka). Odločitev o pritožbenih stroških je pridržalo.

4. Zoper takšno odločbo revizijo pravočasno vlagata toženki. Čeprav tega izrecno ne navajata, je iz nje mogoče razbrati, da izpodbijata II. točko izreka sodbe sodišča druge stopnje - torej odločitev, s katero je tožbenemu zahtevku delno ugodeno. Uveljavljata vse revizijske razloge iz 370. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in Vrhovnemu sodišču predlagata, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne.

5. Na prvih 14 straneh revizije toženki povzemata dosedanji potek postopka in se (ponovno) opredeljujeta do že pravnomočne odločitve o temelju tožbenega zahtevka. Obširno opisujeta, zakaj se z njo ne strinjata in zakaj bi ta morala biti predmet ponovne presoje v obnovljenem postopku.

Vztrajata tudi pri ugovoru zastaranja. Z izrekom, ki se glasi: „Ugotovi se, da je Splošna bolnica B. odgovorna za nastanek telesnih bolečin, ki jih je mladoletna prva tožnica A. A. utrpela dne 25. 4. 1995 med hospitalizacijo v Splošni bolnici B.“; naj bi bilo odločeno le o odškodninski odgovornosti prve toženke. Menita, da citiran izrek ne more pomeniti pravnomočne odločitve o temelju zahtevka, sploh pa ne za drugo toženko. Pomenil naj bi zgolj odločitev o eni od predpostavk odškodninske odgovornosti prve toženke. Zoper drugo toženko naj bi bilo tako tudi o temelju odločeno šele s prvostopenjsko sodbo z dne 2. 2. 2016.

Citiran izrek naj tudi ne bi pomenil odločitve, da tožbeni zahtevek ni zastaran. Tako vztrajata, da je bilo zdravljenje prve tožnice zaključeno 18. 5. 1995, ko se je njeno nevrološko stanje ustalilo. Glede na to, da je bilo novo dejstvo (zaključek zdravljenja) ugotovljeno šele v postopku odločanja o višini odškodnine, naj bi višje sodišče napačno štelo, da je bilo o ugovoru zastaranja pravnomočno odločeno že z vmesno sodbo. Sama tožba, vložena leta 1998, naj bi bila zato vložena znotraj zastaralnega roka, zahtevek, ki se nanaša na prvo tožnico, pa ne. Ta je bil namreč postavljen šele leta 2002. Napačno (in arbitrarno) naj bi višje sodišče tudi zaključilo, da od tožnikov ne bi bilo upravičeno pričakovati, da bi vedeli, kdaj se je (nevrološko) zdravljenje končalo in so bili nadaljnji obiski zdravnikov namenjeni le še vzdrževanju stanja prve tožnice.

Menita, da višje sodišče preferira tožnike, saj jim daje možnost izvajanja novih dokazov (ki bodo predmet presoje v ponovljenem postopku), medtem ko toženi stranki to možnost odreka in ji sklicevanja na nova dejstva in dokaze v zvezi s temeljem ne dovoli.

Višjemu sodišču tudi očitata, da se do številnih pritožbenih navedb ni opredelilo ali da je o njih odločilo arbitrarno (brez obrazložitve). Tako naj bi napačno štelo, da toženki ugotovitev sodišča prve stopnje o zdravstvenem stanju tožnice s pritožbo nista izpodbijali. Posledično naj se ne bi opredelilo do njunih trditev, da so zaključki sodišča prve stopnje v zvezi s tem, katera škoda je prvi tožnici nastala zaradi sporne poškodbe in katera zaradi predhodnega zdravstvenega stanja, v nasprotju z zaključki izvedencev.

Sodba višjega sodišča naj bi bila tudi v nasprotju sama s sabo, saj najprej graja zaključek sodišča prve stopnje, ki je upoštevalo odstotkovne ocene izvedencev o prispevku sporne poškodbe, po drugi strani pa te ocene očitno upošteva tudi samo. Ugotovi namreč, da je prispevek poškodbe ravno 1/3. Ob tem naj ne bi pojasnilo, na kakšen način je ta prispevek ocenilo. Zgolj sklicevanje na prosti preudarek naj ne bi zadoščalo. Poudarjata še, da prosti preudarek odpira vrata samovolji, na podlagi katere naj bi bilo v konkretnem primeru odločeno že o temelju zahtevka. Menita tudi, da je sklicevanje sodišča na objektivna in subjektivna merila za odmero odškodnine zgolj pavšalno, saj naj zlasti subjektivnih meril, ne bi z ničemer ne obrazložilo.

V zvezi z odškodnino, prisojeno drugi tožnici in tretjemu tožencu, višjemu sodišču očitata, da ni argumentirano zavrnilo ugovora, da bi bila pri prvi tožnici posebno huda invalidnost podana tudi, če do obravnavane poškodbe ne bi prišlo. Podlage za odškodnino zaradi posebno hude invalidnosti bližnjega, naj zato sploh ne bi bilo.

6. Prva in druga tožnica v odgovoru na revizijo predlagata njeno zavrnitev.

7. Revizija delno ni dovoljena, delno pa ne utemeljena.

8. Toženki z revizijo izpodbijata odločitev višjega sodišča o višini odškodnine, prisojeni:

- prvi tožnici zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, v višini 50.000,00 EUR (prva alineja 2. odstavka II. točke izreka sodbe sodišča druge stopnje),

- drugi tožnici zaradi posebno hude invalidnosti bližnjega, v višini 10.000,00 EUR (druga alineja 2. odstavka II. točke izreka sodbe sodišča druge stopnje) in

- tretjemu tožniku zaradi posebno hude invalidnosti bližnjega, v višini 5.000,00 EUR (tretja alineja 2. odstavka II. točke izreka sodbe sodišča druge stopnje).

9. Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana 2. 2. 2016, torej pred uveljavitvijo novele ZPP-E. Skladno z njenim 125. členom je zato treba, za odločitev o dovoljenosti revizije, uporabiti pravila, ki so veljala pred njeno uveljavitvijo. Ta so določala, da je revizija dovoljena, če vrednost spornega predmeta presega 40.000,00 EUR (direktna revizija po drugem odstavku 367. člena ZPP). V nasprotnem primeru je bila revizija dovoljena le, če jo je Vrhovno sodišče pred tem dopustilo (tretji odstavek 367. člena ZPP).

Vrednost spornega predmeta se je v primeru, ko je več oseb uveljavljalo odškodninske terjatve za povračilo nepremoženjske škode, presojala za vsakega tožnika posebej.

V konkretnem primeru tako prag za direktno revizijo dosega le odločitev o odškodnini, ki jo morata toženki plačati prvi tožnici. V delu, s katerim izpodbijata odločitev o odškodnini, prisojeni drugi tožnici in tretjemu tožniku, zato revizija ni dovoljena in jo je Vrhovno sodišče zavrglo (374. člen ZPP).

10. Revidentki se očitno ne moreta sprijazniti s tem, da je bilo o podlagi odškodninske obveznosti že dokončno odločeno v postopku z izdajo vmesne sodbe. V reviziji zoper sodbo o višini zahtevka, katere nespremenljiva predpostavka je z vmesno sodbo ugotovljena odgovornost, zato obsežno in nadrobno ponavljata navedbe, ki sta jih podali v predlogu za obnovo postopka. Z njimi se je Vrhovno sodišče ukvarjalo v postopku II Ips 120/2018. Za odločitev o pravilnosti sodbe, s katero je višje sodišče (delno) odločilo o višini odškodnine, do katere je upravičena prva tožnica, pa te navedbe niso relevantne. Vrhovno sodišče se zato do njih (kakor tudi do drugih navedb, ki predpostavljajo, da sodišči ne bi smeli upoštevati v vmesni sodbi zavzetih zaključkov, ampak bi o temelju morali ponovno odločiti) ni vsebinsko opredeljevalo.

11. Jasen odgovor pa terja ugovor, da naj odločitve o temelju zahtevka, zaradi napačne formulacije izreka vmesne sodbe, pravzaprav sploh ne bi bilo. V zvezi s tem revidentki pravilno opozarjata, da bi bil izrek: „Zahtevek je po temelju utemeljen“ (ali še bolje po podlagi) bolj natančen od izreka: „Ugotovi se, da je podana odškodninska odgovornost prve toženke“. A to razlage vmesne sodbe, na kakršno sta se oprli nižji sodišči, ne spremeni.

12. Vsako normativno besedilo je predmet razlage. To izhaja iz narave jezika, prek katerega se normativni akti izražajo. Jezik vselej izraža določeno vsebino oziroma pomen, ni pa jezik že sam po sebi tudi pomen oziroma vsebina sporočila. Jezik je zgolj komunikacijsko sredstvo. Pomen zavezujočega normativnega sporočila je zato vselej šele plod kontekstualne razlage.

13. Razlaga normativnih besedil se razlikuje glede na to, s kakšne vrste pravnim aktom smo soočeni

. Nuja po (širši, večplastni, namenski, kontekstualni...) razlagi narašča z abstraktnostjo in splošnostjo pravnega akta, ki je predmet razlage. Potreba po razlagi je nadalje večja, če gre za avtonomni pravni akt (npr. pogodbo, oporoko), saj se tedaj sprašujemo (tudi) po normodajalčevi subjektivni volji (zato: subjektivistična razlaga).

14. Velja seveda tudi obratno – in prav ta vidik je pomemben v obravnavani zadevi. Ko je predmet razlage oblasten (torej po naravi heteronomen) pravni akt, tedaj subjektivistične metode razlage odpadejo. Ostanejo torej le objektivistične metode. Zorno polje razlagalnih možnosti in potreb pa se še nadalje oži, ko imamo opravka s konkretnim in posamičnim oblastnim aktom. Še posebej to velja za sodno odločbo, kolikor gre za razlago konkretnega pravnega pravila, veljavnega v konkretnem primeru.

Sodna odločba je namreč vselej retrospektivna: odloča o preteklem življenjskem dogodku ter nanj navezuje pravne posledice. Konkretnost, posamičnost in retrospektivnost so tiste lastnosti, ki hkrati omogočajo, da je vsebina sodbenega izreka sorazmerno določna in nedvoumna. Abstrakcija tu praviloma ni potrebna, prav tako ne hipoteza, ob kateri naj se sodbeno pravilo udejanji. To ne pomeni, da razlaga ni potrebna, res pa je, da je ta v veliki večini primerov tako enostavna (enoznačna in neproblematična), da ji posebnega razlagalnega truda in časa ne posvečamo ter se zato zdi, kakor da je ni (in claris non fit interpretatio)

15. Ni pa vselej tako in tak je tudi primer vmesne sodbe, ki je relevantna v obravnavani zadevi. Ta je pravnomočna in ni več predmet izpodbijanja niti z izrednimi pravnimi sredstvi. Kot takšna je sestavni del prava, od razlage katerega je odvisna usoda pravilnosti izpodbijane sodbe, s katero je bila toženkama naložena obveznost plačila višine odškodnine. Osrednje vprašanje je, ali je bilo v obravnavani zadevi procesno korektno odločeno o podlagi obligacijske zaveze druge toženke, na kateri temelji izpodbijana dajatvena sodba.

16. Bistveni merili pri odgovoru na to vprašanje sta (a) ali je iz vseh okoliščin konkretnega sodnega primera vsaki pošteni stranki jasno, kakšna je vsebina zavezujoče vmesne sodne odločbe ter (b) ali so bile drugi toženki zagotovljene vse procesne garancije (22. in 25. člen Ustave) v zvezi z obravnavo vprašanja podlage njene odgovornosti. Nedopustno bi namreč bilo, če bi bile drugotoženkine procesne pravice zaradi cepitve zahtevka na ugotovitveni in dajatveni del manjše, kakor če bi sodišče odločilo z eno samo, končno sodbo.

17. V konkretni zadevi je odgovor na obe zastavljeni vprašanji pritrdilen.

18. V obrazložitvi vmesne sodbe je sodišče prve stopnje odgovornost druge toženke utemeljilo z ugotovitvijo, da je imela prva toženka pri njej sklenjeno veljavno zavarovanje odgovornosti za škodo, povzročeno tretjim osebam. Njeno odgovornost je zato oprlo na določbo 940. člena ZOR.

Opredelilo jo je kot posledico odločitve, da je podana odškodninska odgovornost prve toženke. Druga toženka se je zoper takšno sodbo pritožila, a v pritožbi odločitve o svoji odgovornosti ni izpodbijala. Vse do pritožbe zoper končno sodbo, torej sodbo, s katero je sodišče odločilo o višini njene obveznosti, je nasprotovala le odločitvi, da je za nastalo škodo odgovorna prva toženka. Ob tem je bistveno, da je v postopku sicer ves čas aktivno sodelovala - bila je prisotna na narokih, vlagala je pripravljalne vloge in pravna sredstva - poleg že omenjene pritožbe je skupaj s prvo toženko vložila tudi odgovor na revizijo tožnikov v postopku ugotavljanja temelja, ustavno pritožbo ter prvi predlog za obnovo postopka odločanja o temelju tožbenega zahtevka. Druga toženka je torej v postopku odločanja o temelju imela vse možnosti, da v zvezi z njim uveljavi svoje sodnovarstvene pravice, kar je tudi storila. Stališča, da naj se vmesna sodba nanjo ne bi nanašala, ni izrazila vse do pritožbe zoper končno sodbo.

19. Ob tem ni odveč dodati, da je pri razlagi vmesne sodbe treba izhajati (tudi) iz njene specifične narave. Vmesna sodba namreč še ne vsebuje perfektnega sodbenega pravnega pravila. Gre za konkretni oblastni pravni akt, ki zajema subjekte razmerja (ti so praviloma navedeni v uvodu odločbe) ter predmet pravnega razmerja, ne pa tudi že konkretiziranih pravic in dolžnosti, kar je sicer ena izmed osrednjih prvin sleherne pravne norme, tudi tiste, ki jo vsebuje sodna odločba. Vmesna sodba zato praviloma tudi nima kakovosti materialne, temveč zgolj formalne pravnomočnosti

. Edini namen izdaje vmesne sodbe je udejanjanje načela ekonomičnosti, posebna lastnost pa, da je sodišče ne izda na zahtevek strank (kot velja pri vmesnem ugotovitvenem zahtevku).

Zato vmesna sodba pravno vsebuje zgolj tisto, „kar bi sicer molče vseboval ugotovitveni del končne odločbe.“

, izdane v zvezi s tožbenim zahtevkom, ki je predmet v konkretni pravdi. To pa je v obravnavani zadevi tožbeni zahtevek, ki je bil naperjen tako zoper prvo kot zoper drugotoženko. „Vmesna sodba predstavlja integralni del končne sodbe, ki je nanjo vsebinsko vezana.“

20. Vsebino vmesnih sodb tako poleg vsebine izreka, nujno sodoločajo še uvod, obrazložitev z nosilnimi razlogi glede podlage obveznosti ter tudi sam naziv in procesni pomen vmesne sodbe. Četudi je izrek zapisan nerodno (po novejši teoriji celo napačno, v obliki ugotovitvene sodbe

), ga je zato treba, v povezavi z naslovom „vmesna sodba“, brati in razumeti v smislu, da sodišče ugotavlja, da je tožbeni zahtevek po podlagi utemeljen.

21. Dejstvo, da se v obravnavani zadevi (nedosleden) izrek vmesne sodbe na drugo toženko izrecno ne nanaša, tako (glede na vse navedeno) ne pomeni, da bi sodišči morali ponovno presojati ali je temelj za odškodninsko odgovornost prve toženke res podan. Drugotoženka se je imela možnost o vseh relevantnih prvinah temelja odškodninske odgovornosti izjaviti tako pred sodiščem prve stopnje, kot v postopku z rednimi in izrednimi pravnimi sredstvi in to ne le kot stranski intervenient (199. člen ZPP)

, marveč kot stranka postopka. Vse navedeno je tudi udejanjila ter sodišče je z njenimi izjavami vzpostavilo procesno popoln dialog. Nedopustno in v nasprotju s prepovedjo zlorabe pravic bi bilo, da bi sedaj, ko je bila celotna sodnovarstvena pot že izčrpana, trdila, da je integralna sodna odločba ne zavezuje. Njena obligacijska zaveza izhaja iz (a) ugotovljene odškodninske odgovornosti prvotoženke in (b) iz zavarovalne pogodbe, s katero je bila zavarovana odškodninska odgovornost prvotoženke. Prva prvina (tista, ki je bila med strankama edina sporna) je bila vsebovana v samem izreku vmesne sodbe, druga pa v obrazložitvi tako vmesne kot nazadnje tudi končne sodbe. Revidentka niti ne trdi, da bi ta prvina ne bila podana ali resnična. Pravilna je zato odločitev, da je odločitev o podlagi obveznosti drugotoženke vsebovana v integralni sodbi obravnavane zadeve ter da je imela v zvezi z ugotavljanjem njenega obstoja zagotovljene vse procesne možnosti.

22. Nadalje velja pojasniti, da je smisel in namen vmesne sodbe ravno to, da se še pred izdajo končne sodbe ugotovi, ali uveljavljeni zahtevek sploh obstaja in se s tem prepreči možnost uveljavljanja ugovorov glede utemeljenosti zahtevka po podlagi v nadaljnjem postopku odločanja o njegovi višini. Ob izdaji vmesne sodbe mora zato sodišče odločiti o vseh vprašanjih, ki materialnopravno utemeljujejo zahtevek, kakor tudi o vseh toženčevih ugovorih, ki izpodbijajo njegovo utemeljenost.

23. Skladno s temi izhodišči, je sodišče prve stopnje v sporni vmesni sodbi odločilo o vseh vprašanjih, ki se nanašajo na temelj tožbenega zahtevka. Ob tem se je, med drugim, jasno opredelilo do ugovora zastaranja. Njegova stališča so bila potrjena tudi s strani Vrhovnega sodišča. Čim je tako, pa je jasno, da o ugovoru zastaranja, glede škode, ki jo je tožeča stranka uveljavljala že pred izdajo vmesne sodbe,

v sodbi, s katero se presoja (le) še višina odškodnine, ni več mogoče razpravljati.

Ugovor revidentk, da naj bi bilo šele v nadaljnjem postopku ugotovljeno, da je bilo zdravljenje končano že v letu 1995 in njuno nestrinjanje z zaključkom, da ni mogoče šteti, da tožniki niso vedeli, kdaj je bilo z nevrokirurškega vidika zdravljenje zaključeno, tega ne morejo spremeniti.

24. V zvezi s številnimi očitki o arbitrarnosti in nezadostni obrazloženosti sodbe sodišča druge stopnje, pa velja pojasniti, da obseg obrazložitve drugostopenjske sodbe določa 360. člen ZPP. Ta višjemu sodišču nalaga, da presodi (le) tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena. To pomeni, da ni njegova naloga, da odgovarja na prav vsako trditev, ki jo stranke v pritožbi podajo.

25. V konkretni zadevi je tako višje sodišče opravilo obsežno dokazno oceno izvedenskih mnenj. Toženi stranki je tudi pojasnilo, da njeno nestrinjanje z dokazno oceno sodišča prve stopnje, ne pomeni protispisnosti kot procesne kršitve. Vrhovno sodišče temu pritrjuje. Z vztrajanjem pri trditvah, da so zaključki sodišča prve stopnje o tem, katera škoda je prvi tožnici nastala zaradi sporne poškodbe, v nasprotju z zaključki izvedencev, tako (kljub očitku, da se višje sodišče do njih ni opredelilo) tožena stranka ne more uspeti niti v reviziji.

Prav tako je višje sodišče dovolj obrazložilo odločitev o tem, koliko je k zmanjšanju življenjskih aktivnosti prve tožnice prispevala v tem postopku obravnavana poškodba in koliko njeno predhodno zdravstveno stanje. Samo dejstvo, da je ob odločanju po prostem preudarku prišlo do podobnega rezultata kot sodišče prve stopnje ob upoštevanju izvedenskih ocen, ne pomeni, da je izpodbijana sodba sama s sabo v nasprotju, niti da je nejasna. Višje sodišče je pojasnilo, da (1) ne more z gotovostjo ugotoviti koliko je k stanju tožnice prispevala ena in koliko druga okoliščina

ter (2) zakaj (po prostem preudarku) ocenjuje, da je prispevek poškodbe eno-tretjinski. Prav tako je v zadostni meri pojasnilo, kako je ob določanju višine odškodnine upoštevalo subjektivna merila (torej okoliščine, podane pri prvi tožnici, ki obravnavani primer ločijo ali približujejo drugim primerljivim zadevam, na katere se sklicuje). Drugih (konkretnih) očitkov, v zvezi z višino prvi tožnici priznane odškodnine, revidentki ne podajata. Zgolj pavšalna navedba, da je ta previsoka, pa podrobnejše opredelitve Vrhovnega sodišča ne terja. Slednje tako ugotavlja, da je sodba višjega sodišča v vseh segmentih dovolj obrazložena in nikakor ne arbitrarna.

26. Revizijski razlogi glede na navedeno niso utemeljeni. Vrhovno sodišče je zato revizijo, v delu, ki izpodbija odločitev o višini odškodnine, prisojene prvi tožnici, zavrnilo (378. člen ZPP).

27. Toženki sta z revizijo v celoti propadli, zato morata prvi in drugi tožnici povrniti stroške odgovora nanjo (prvi odstavek 165. člena, v povezavi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Te je Vrhovno sodišče odmerilo skladno s priloženim stroškovnikom in ob upoštevanju Odvetniške tarife. Tožnicama je priznalo 1650 točk nagrade za odgovor na revizijo (tar. št. 21) in 2% (36 točk) materialnih stroškov, oboje povečano za zastopanje dveh strank (7. člen Odvetniške tarife) in z 22% DDV. Navedeno (ob upoštevanju, da je vrednost odvetniške točke 0,459 EUR) skupaj znese 1.038,54 EUR.

Tako tudi dr. Maja Očak Kos in Žiga Razdrih: Dovoljenost revizije z vidika vrednostnega kriterija - civilnopravni spori, Odvetnik 71/poletje 2015.

Prim. Sklep VS RS II Ips 142/2017 z dne 11. 10. 2018. V tej zadevi je Vrhovno sodišče izhajalo iz spoznanj o subjektivistični in objektivistični razlagi, ko je moralo odločiti o načinu razlage ustnih dogovorov k splošnim zavarovalnim pogojem.

Ne pa za razlago sodbe kot precedensa, torej obvezujočega pravnega stališča, sprejetega ob konkretnih okoliščinah primera, ki je kot precedens upošteven v kasnejših primerih: o tem obširna študija Interpreting precedents (Mac Cormick in Summers, ur.), Ashgate/Dartmouth 1997).

Glej: M. Pavčnik, Teorija prava, 5. pregledana in dopolnjena izdaja, GV založba, Ljubljana 2015, str. 388.

Ki se v tej zadevi uporablja na podlagi 1060. člena Obligacijskega zakonika (OZ).

Prim. J. Zobec, Nekaj pogledov na vmesno sodbo, Pravnik 1-2/1986, str. 55-66. ter A. Galič, Obseg vezanosti na vmesno sodbo, Pravnik7-9/1994, str. 253-265.

Ob tem velja poudariti, da je bila vmesna sodba v konkretni zadevi izdana že v letu 2007, ko stališča o tem, kakšen mora biti izrek vmesne sodbe, še niso bila tako dodelana kot so danes.

Izreke, ki so ugotavljali, da je tožena stranka odgovorna za škodo, je VSRS na ta način presojalo npr. v sodbi in sklepu II Ips 375/2010, sodbi in sklepu II Ips 775/2008 ter sodbi II Ips 33/2004. Takšen pristop je sprejemljiv tudi po mnenju pravne teorije - glej: A. Galič: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, str. 71, 72.

Pa tudi v tem primeru bi jo zadel intervencijski učinek.

Glej tudi: A. Galič: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, str. 63, 64.

Zaključka, da zahtevek ni zastaran niti v delu, s katerim je tožeča stranka leta 2012 (po izdaji vmesne sodbe) zvišala zahtevke za nepremoženjsko škodo, revizija ne izpodbija.

Enako stališče zavzema tudi A. Galič v: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, str. 65.

Ta zaključek je obrazložen in, čeprav se revidentki z njim ne strinjata, pravilen.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 315

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 940

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.