VSRS Sodba I Ips 46668/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-11-07

Branko Masleša (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), Vesna Žalik, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

druga sodna odločba - pomembno pravno vprašanje - alternativna izvršitev kazni zapora - zapor ob koncu tedna - delo v splošno korist - kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost - jezikovna razlaga zakona - restriktivna razlaga - načelo zakonitosti - pravna varnost

Izraz kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1 se nanaša le na tista kazniva dejanja, ki so glede na pravno kvalifikacijo dejanja, za katerega je bil storilec spoznan za krivega, uvrščena v XIX. poglavje KZ-1 (kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost).

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec mora plačati 500,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Novi Gorici je s sklepom z dne 23. 4. 2019 na podlagi prvega odstavka 129. a člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) zavrnilo predlog obsojenčevega zagovornika za izvršitev kazni deset mesecev zapora z delom v splošno korist ali z zaporom ob koncu tedna. Višje sodišče v Kopru je s sklepom z dne 13. 6. 2019 pritožbo obsojenčevega zagovornika zoper navedeni sklep zavrnilo kot neutemeljeno in obsojencu naložilo plačilo sodne takse v višini 30,00 EUR.

2. Zoper pravnomočni sklep je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenčev zagovornik, kot navaja, zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in kršitev ustavnih pravic. Meni, da sta bila z izpodbijanim sklepom kršena načelo zakonitosti iz 28. člena Ustave RS in 86. člen Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Ne sprejema stališča sodišč prve in druge stopnje, da v obravnavanem primeru ni mogoč alternativen način prestajanja kazni zapora. Obsojenec ni bil spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja iz poglavja kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost, ampak za kaznivo dejanje prisiljenja, ki je uvrščeno med kazniva dejanja zoper človekove pravice in svoboščine. Kot napačno ocenjuje stališče nižjih sodišč, da je za razlago izraza kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1 upošteven opis kaznivega dejanja. Zahteva, da ne sme iti za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, se po zagovornikovem stališču nanaša le na tista kazniva dejanja, ki so uvrščena v XIX. poglavje KZ-1. Poleg tega zagovornik še navaja, da sta nižji sodišči napačno uporabili osmi odstavek 86. člena KZ-1, ki določa okoliščine, relevantne pri odločanju o predlogu za alternativno prestajanje zaporne kazni. Sodišči pri odločanju teh okoliščin nista upoštevali, pač pa sta upoštevali okoliščine iz drugega odstavka 49. člena KZ-1, ki so pomembne pri odmeri kazni, kar ni dopustno. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj zahtevi ugodi in izpodbijani pravnomočni sklep spremeni ter predlogu za alternativno prestajanje kazni zapora ugodi tako, da odloči, naj obsojenec namesto kazni zapora v obdobju dveh let od izvršljivosti sodbe opravi delo v splošno korist. Hkrati predlaga tudi odložitev ali prekinitev izvršitve pravnomočne sodbe.

3. Vrhovni državni tožilec Boris Ostruh v odgovoru na zahtevo z dne 26. 9. 2019, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, Vrhovnemu sodišču predlaga, naj zahtevi ugodi in izpodbijani pravnomočni sklep razveljavi. Pritrjuje zagovornikovemu stališču, da je z izrazom „kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost“ iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1 treba razumeti le tista kazniva dejanja, ki so uvrščena v XIX. poglavje KZ-1. Glede okoliščin, upoštevnih pri odločanju o alternativnem prestajanju izrečene kazni, pa navaja, da je vprašljivo, ali lahko sodišče upošteva tudi tiste okoliščine, ki jih je sicer upoštevalo že pri odmeri kazni, zaradi česar meni, da je tudi v tem delu treba slediti navedbam zagovornika.

4. Z odgovorom vrhovnega državnega tožilca sta bila seznanjena obsojenec in njegov zagovornik. O odgovoru se je izjavil zagovornik, ki v izjavi z dne 30. 9. 2019 pritrjuje tožilčevemu odgovoru ter vztraja pri navedbah in predlogu zahteve.

5. Po določbi prvega odstavka 420. člena ZKP se sme zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti po končanem kazenskem postopku zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil kazenski postopek končan, zoper drugo odločbo pa le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo.

6. Obsojenec je bil s pravnomočno sodbo Višjega sodišča v Kopru II Kp 46668/2015 z dne 7. 12. 2017, v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Novi Gorici II K 46668/2015 z dne 23. 2. 2017, spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja prisiljenja po prvem odstavku 132. člena KZ-1, za kar mu je bila izrečena kazen deset mesecev zapora. Po pravnomočnosti sodbe je obsojenčev zagovornik vložil predlog, naj se izrečena kazen zapora nadomesti z delom v splošno korist ali z zaporom ob koncu tedna. Z izpodbijanim pravnomočnim sklepom je sodišče prve stopnje, temu pa je pritrdilo tudi višje sodišče, predlog zavrnilo. Sodišči sta glede vprašanja, ali je izpolnjen formalni pogoj za alternativno izvršitev zaporne kazni, tj., da ne gre za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, zavzeli stališče, da je pri tej presoji odločilen opis kaznivega dejanja, in ne pravna kvalifikacija oziroma umeščenost kaznivega dejanja v poglavje kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost. Ker iz opisa kaznivega dejanja izhaja, da je obsojenec silo usmeril zoper oškodovankino spolno nedotakljivost, sta sodišči šteli, da v konkretnem primeru formalni pogoj ni izpolnjen. Vendar pa sta kljub takemu stališču predlog presojali tudi po vsebini in zaključili, da alternativni način prestajanja izrečene zaporne kazni za obsojenca ne pride v poštev.

7. Izpodbijani pravnomočni sklep ni odločba, s katero je bil kazenski postopek končan, ampak gre za odločbo, izdano po pravnomočno končanem kazenskem postopku v postopku izvrševanja kazni. Takšna odločba se lahko izpodbija samo, če so podani pogoji iz citiranega prvega odstavka 420. člena ZKP, torej, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Vrhovno sodišče je moralo zato najprej preizkusiti, ali vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja kakšno pravno vprašanje, ki izpolnjuje pogoje iz prvega odstavka 420. člena ZKP.

8. Vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti kot pomembni izpostavlja dve pravni vprašanji. Prvič, kaj pomeni izraz „kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost“ iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1. In drugič, katere okoliščine mora sodišče upoštevati, ko odloča o predlogu za (alternativno) prestajanje zaporne kazni z delom v splošno korist.

9. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti sprejelo v obravnavo glede prvega vprašanja, saj se o vprašanju, kako razlagati izraz „kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost“ iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1, do sedaj še ni opredelilo, gre pa za vprašanje, ki presega pomen konkretne zadeve, saj je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, pomembnem za zagotovitev pravne varnosti in enotne uporabe prava.

10. Z določbami 86. člena KZ-1 se urejajo nadomestni (alternativni) načini izvršitve kazni zapora, in sicer med drugim s prestajanjem kazni zapora ob koncu tedna (t. i. vikend zapor) in z delom v splošno korist. O dopustnosti izvršitve kazni zapora na alternativne načine odloča sodišče na podlagi predloga obdolženca s sodbo, s katero izreče kazen zapora, ali na podlagi predloga obsojenca s posebnim sklepom (dvanajsti odstavek 86. člena KZ-1). Četrti odstavek 86. člena KZ-1 določa, da se kazen zapora do treh let, razen za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, za obsojenca, ki izpolnjuje pogoje, določene v zakonu, ki ureja izvrševanje kazenskih sankcij, lahko izvršuje tudi tako, da obsojenec med prestajanjem kazni zapora še naprej (i) dela ali (ii) se izobražuje in prebiva doma, razen v prostih dneh, praviloma ob koncu tedna, ko mora biti v zavodu, pri čemer natančnejše pogoje izvrševanja določi zavod. Osmi odstavek 86. člena KZ-1 pa določa, da se kazen zapora do dveh let, razen za kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost, lahko izvrši tudi tako, da obsojenec namesto kazni zapora opravi v obdobju največ dveh let od izvršljivosti sodbe delo v splošno korist.

11. KZ-1 v citiranih določbah poleg ostalih kriterijev, ki morajo biti izpolnjeni, da se lahko zaporna kazen do treh oziroma dveh let izvrši z zaporom ob koncu tedna ali z delom v splošno korist, določa tudi t. i. negativni formalni pogoj, in sicer, da ne sme iti za obsojenca, ki je bil obsojen zaradi kaznivega dejanja zoper spolno nedotakljivost. V takih primerih je možnost odločanja o navedenih dveh oblikah izvršitve zaporne kazni vnaprej izključena. Ključno vprašanje, ki se zastavlja, je, kaj v besedilu citiranih zakonskih določb pomeni izraz kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost; ali razlago tega izraza vezati na opis kaznivega dejanja, kot izhaja iz izreka sodbe, ali na pravno kvalifikacijo dejanja, za katero je bil obsojenec spoznan za krivega.

12. Pri iskanju pravega pomena jezikovnih znakov besedila pravne norme je treba izhajati predvsem iz temeljne razlagalne metode, to je jezikovne razlage, pri čemer mora biti ta, kadar gre za izjeme od splošnega pravila, utesnjena in ozka. Zakonodajalec je s tem, ko je pri spolnih deliktih vnaprej izključil možnost odločanja o prestajanju zaporne kazni s t. i. vikend zaporom in z delom v splošno korist, določil izjemo od splošnega pravila. Razen za kazniva dejanja zoper spolno nedotakljivost, se lahko za vsa ostala kazniva dejanja izrečena zaporna kazen do treh oziroma dveh let, ob izpolnjevanju ostalih zahtevanih pogojev, izvrši v eni od tako predvidenih oblik. Tako v argumentacijski teoriji kot tudi v sodni praksi je splošno sprejeto stališče, da je treba izjeme razlagati zožujoče (restriktivno).

To pomeni, da pravila, ki je izjema glede na splošnejše pravilo, ni dopustno razširjati na položaje, ki z njim niso jasno in določno zajeti (Exceptiones non sunt extendendae).

Brez dvoma imamo v primeru razlage, ki jo sprejemata nižji sodišči, opravka z ekstenzivno razlago. Takšna razlaga namreč širi pomen izraza „kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost“ tudi na primere, ki z njim niso jasno in določno zajeti. Namreč, po stališču nižjih sodišč je možnost odločanja o izvršitvi zaporne kazni z zaporom ob koncu tedna ali z delom v splošno korist (vnaprej) izključena ne le pri spolnih deliktih iz XIX. poglavja KZ-1, pač pa tudi pri ostalih kaznivih dejanjih, ki sicer niso uvrščena v poglavje kaznivih dejanj zoper spolno nedotakljivost, če je z njimi, glede na opis dejanja, kot izhaja iz krivdoreka sodbe, kakorkoli napaden tudi ta objekt varstva. Ne le da je takšna ekstenzivna razlaga v škodo storilcev kaznivih dejanj, temveč takšna razlaga tudi odpira vrata arbitrarnemu odločanju, saj je, ob razlagi, ki jo sprejemata nižji sodišči, nemogoče vnaprej jasno in zanesljivo določiti krog kaznivih dejanj, za katera bi bila možnost prestajanja zaporne kazni z zaporom ob koncu tedna ali z delom v splošno korist vnaprej izključena. To pa nasprotuje načelom zakonitosti ter pravne varnosti in predvidljivosti. Pravna predvidljivost se v kazenskem materialnem pravu nanaša na celoto vseh okoliščin, od katerih je odvisno, ali bo storilec za storjeno kaznivo dejanje kaznovan. V tem smislu pa je tudi možnost alternativnega načina prestajanja zaporne kazni sestavni del pravne predvidljivosti, saj mora storilec vnaprej vedeti tudi, ali ima možnost takega načina prestajanja kazni zapora in če, pod kakšnimi pogoji.

13. Vrhovno sodišče glede na navedeno sprejema trditve zahteve, da sta sodišči prve in druge stopnje v izpodbijanem sklepu napačno interpretirali izraz „kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost“ iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1. Po presoji Vrhovnega sodišča je treba ta izraz razumeti tako, da se nanaša le na tista kazniva dejanja, ki so uvrščena v XIX. poglavje KZ-1 (členi od 170 do 176).

Za ugotavljanje, ali gre za eno od teh kaznivih dejanj, pa je odločilna pravna kvalifikacija dejanja, za katero je bil storilec pravnomočno spoznan za krivega. Napačna razlaga izraza „kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost“ v konkretnem primeru ni vplivala na zakonitost izpodbijanega sklepa, saj sta sodišči obsojenčev predlog za alternativno prestajanje zaporne kazni presojali tudi po vsebini.

14. Glede drugega vprašanja, ki ga vložnik v zahtevi izpostavlja kot pomembno pravno vprašanje, pa Vrhovno sodišče ugotavlja, da v tem delu zahteva ne izpolnjuje pogojev iz prvega odstavka 420. člena ZKP. Vrhovno sodišče je na vprašanje, kaj in katere okoliščine mora sodišče upoštevati, ko odloča o predlogu za alternativno prestajanje kazni zapora (tudi z delom v splošno korist) že odgovorilo (odločbe I Ips 19468/2014-291 z dne 1. 9. 2016, I Ips 148/2010 z dne 21. 4. 2011, I Ips 130/2009 z dne 21. 5. 2009). Iz navedenih odločb izhaja, da je odločanje o nadomestitvi kazni zapora z alternativno sankcijo mogoče primerjati z izrekanjem kazni, saj se tudi z izvršitvijo zaporne kazni na alternativen način uresničuje namen kaznovanja. V skladu s prakso Vrhovnega sodišča mora sodišče pri odločanju o predlogu za alternativno prestajanje zaporne kazni zato poleg okoliščin, ki jih za posamezno obliko izvršitve zaporne kazni predvideva KZ-1, upoštevati tudi tiste okoliščine, ki so bile odločilne pri izbiri in odmeri kazni. Ker glede na razloge izpodbijanega sklepa tudi okoliščine konkretnega primera ne narekujejo drugačnega odgovora, Vrhovno sodišče zahteve v tem delu ni sprejelo v obravnavo.

15. Po ugotovitvi, da zatrjevane kršitve zakona, kljub napačni razlagi izraza „kaznivo dejanje zoper spolno nedotakljivost“ iz četrtega in osmega odstavka 86. člena KZ-1, niso podane, je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti kot neutemeljeno zavrnilo (425. člen ZKP).

16. Izrek o stroških postopka temelji na določbi 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP in 6. točko drugega odstavka 92. člena ZKP. Višino sodne takse je Vrhovno sodišče odmerilo na podlagi petega odstavka 3. člena v zvezi s 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), pri čemer sodna taksa temelji na tarifnih številkah 7112, 71113 in 7152 Taksne tarife. Pri izračunu sodne takse je Vrhovno sodišče upoštevalo podatke o premoženjskem stanju obsojenca, razvidne iz sodbe sodišča prve stopnje, ter trajanje in zapletenost postopka s tem izrednim pravnim sredstvom.

Pavčnik, M., Argumentacija v pravu, 3., spremenjena in dopolnjena izdaja, GV Založba, Ljubljana, 2013, str. 105.

Tako tudi odločba Vrhovnega sodišča I Ips 45162/2011-601 z dne 13. 3. 2014.

Prim. tudi z določbo tretjega odstavka 90. člena KZ-1, po kateri pri kaznivih dejanjih zoper spolno nedotakljivost, storjenih proti mladoletni osebi, začne rok za zastaranje kazenskega pregona teči od polnoletnosti oškodovanca. Nobenega dvoma v tem primeru ni, da se posebna ureditev začetka teka roka za zastaranje kazenskega pregona nanaša le na tista kazniva dejanja, ki so uvrščena v poglavje kaznivih zoper spolno nedotakljivost (XIX. poglavje KZ-1).

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 86, 86/4, 86/8.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 420, 420/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.