VSRS Sodba VIII Ips 15/2019
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-14

mag. Marijan Debelak (preds.), Samo Puppis (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Marjana Lubinič, Borut Vukovič

odškodninska odgovornost delodajalca - vojska - skok s padalom - nesreča pri delu - objektivna odgovornost - prispevek oškodovanca

Poškodba tožnice pri skoku s padalom je posledica nesreče pri delu. Tožena stranka je izdala dva ukaza, v katerih je med pripadniki padalske reprezentance SV navedena tudi tožnica. V ukazih je bilo predvideno tudi sodelovanje pripadnikov na civilnem tekmovanju v A. (kjer je prišlo do poškodbe tožnice). V ukazih so bile tožnici določene konkretne naloge, ki jih je morala v zvezi s pripravami in tekmovanji izvesti. Ukaza sta bila podlaga za priprave tekmovanja, udeležba na tekmovanju se je štela v redni delovni čas. Ure udeležbe na tekmovanju ob delovnikih so bile plačane, v dela prostih dnevih so se tekmovalcem kompenzirale. Čas na pripravah in tekmovanjih se je štel kot čas prisotnosti na delu. Tožena stranka je za tožnico sestavila prijavo poškodbe pri delu, tožnici je bil zaradi poškodbe pri delu odobren dalj časa trajajoč bolniški stalež, zaradi poškodbe pri delu pa je bila tožnica tudi invalidsko upokojena.

Tožena stranka je uveljavila prakso, da je bilo v končni fazi tekmovalcu prepuščena odločitev, ali se bo udeležil posameznega tekmovanja oziroma ali bo opravil posamezni skok. Odločitev tekmovalca, da bo opravil skok s padalom v skladu z načrtovanim planom aktivnosti padalske reprezentance SV, pa ne pomeni, da te aktivnosti ni izvedel v skladu s svojimi delovnimi obveznostmi, ki jih je od njega pričakovala in jih predvidevala tožena stranka.

Ker je do tožničine poškodbe prišlo pri izvajanju padalske dejavnosti, ki je nevarna dejavnost, je podana objektivna odškodninska odgovornost tožene stranke za škodo, ki je nastala tožnici.

Tožnica je pri spornem skoku ravnala z zahtevano skrbnostjo, tudi pri padcu na tla pa je uporabila vse znane tehnike, s pomočjo katerih je poskušala omiliti posledice padca. Zato je pravilna ugotovitev sodišč druge in prve stopnje, da tožnica k nastanku škode ni prispevala.

II. Tožena stranka mora v petnajstih dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki stroške odgovora na revizijo v znesku 2.069,12 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom dopustilo spremembo tožbe iz tožničine pripravljalne vloge dne 28. 1. 2016 (I. točka izreka) in s sodbo tožnici prisodilo 76.550,22 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneskov, navedenih v II. točki izreka. Toženi stranki je naložilo, da tožnici obračuna znesek 10.104,90 EUR bruto in ji po odvodu predpisanih dajatev izplača ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka), da tožnici obračuna znesek 5.118,83 EUR bruto in ji po odvodu predpisanih dajatev izplača ustrezen neto znesek skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka) in da je dolžna tožnici plačevati mesečno denarno rento v znesku 489,37 EUR od 1. 3. 2016 dalje, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (V. točka izreka). Toženi stranki je naložilo tudi, da je dolžna tožnici od 1. 3. 2016 dalje mesečno obračunati znesek 202,29 EUR bruto in ji po odvodu predpisanih dajatev izplačevati ustrezen neto znesek, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (VI. točka izreka). Kar je tožnica zahtevala več in drugače, je zavrnilo (VII. točka izreka). Toženi stranki je naložilo še, da mora tožnici v petnajstih dneh povrniti stroške postopka v znesku 3.416,21 EUR, stranskemu intervenientu pa njegove stroške postopka v znesku 1.184,93 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (VIII. in IX. točka izreka).

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo, izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v III., IV. in VI. točki izreka spremenilo tako, da je v tem delu tožbeni zahtevek tožnice zavrnilo, v VIII. točki izreka pa tako, da je na 1.875,77 EUR znižalo znesek stroškov, ki jih je dolžna tožena stranka povrniti tožnici. V preostalem je njeno pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (II. in V. točka izreka, preostali nespremenjeni izpodbijani del odločitve o stroških postopka).

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče je predlogu ugodilo in s sklepom VIII DoR 243/2018 z dne 19. 12. 2018 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali gre pri poškodbi, ki je tožnici nastala ob udeležbi na Evropskem padalskem prvenstvu v A., za poškodbo pri delu in ali je tožena stranka odgovorna za škodo, ki je nastala tožnici.

4. Tožena stranka je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da Evropsko padalsko prvenstvo v A. ni bilo v njeni sferi, zato ne more biti objektivno odgovorna za škodo, ki je nastala tožnici. Šlo je za civilno tekmovanje, tožena stranka ni bila niti organizatorka niti soorganizatorka tega tekmovanja, udeležba na njem pa tudi ni bila strošek tožene stranke. Na prvenstvo je šla tožnica na lastno zahtevo in željo, kot članica Letalske zveze Slovenije (v nadaljevanju LZS) in kot tekmovalka, ki jo je licencirala in v slovensko reprezentanco določila LZS. LZS je tožnico prijavila, ji plačala kotizacijo in krila tudi stroške namestitve. Na to tekmovanje ni imela tožena stranka nobenega vpliva, saj je šlo za civilno tekmovanje. Drugače bi bilo v primeru vojaškega tekmovanja, kjer je bil potreben poseben ukaz, potni nalog, prijava preko Slovenske vojske (v nadaljevanju SV) na CISM, SV pa je krila tudi vse stroške. Tožnica je LZS podala tudi izjavo o oprostitvi odgovornosti in s tem izključila odgovornost LZS za morebitno škodo. Tožena stranka tožnice ni napotila na tekmovanje v A. Udeležba na civilnih tekmovanjih ni bila v opisu tožničinih del in nalog, za to tekmovanje potnega naloga ni dobila, prav tako pa ji ni bilo ukazano, da se udeleži tega tekmovanja. S tem, ko je tožena stranka udeležencem omogočila, da so šli v A. s kombijem SV, jim je šla le „na roko“. Z njimi je bil tudi trener, ki ni bil zaposlen pri toženi stranki. Tudi dejstvo, da je tožena stranka poškodovano tožnico s helikopterjem prepeljala nazaj v Slovenijo, ne pomeni, da je zato podana njena odgovornost za nastalo škodo. Tožena stranka že na podlagi zakona rešuje slovenske državljane, ki so neposredno ogroženi v tujini. Tožnica z ukazoma z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011 ni bila napotena v A., saj sta bila ta ukaza organizacijske narave, pomenila sta le oris, načrt priprav in tekmovanj pripadnikov SV. To nista bila akta poveljevanja in nista bila obvezna. Ukaza sta omogočila le opravičeno odsotnost tožnice, saj ji za to ni bilo treba koristiti letnega dopusta. Izdana sta bila padalski reprezentanci SV, ki pa v A. ni nastopila. Tožnica in ostali tekmovalci so v A. nastopili kot padalska reprezentanca RS preko LZS, ki jih je na tekmovanje tudi prijavila. O udeležbi tožnice na tekmovanju v A. je odločil njen trener, ki ni bil zaposlen pri toženi stranki. Člani reprezentance, vključno s tožnico, se niso udeležili vseh priprav in tekmovanj, ki so bila navedena v ukazih, kar dokazuje, da ukaza nista bila obvezna. Priprave so se izvajale s ciljem izboljšanja psihofizične priprave in zagotavljanja kvalitetne udeležbe padalske reprezentance SV na vojaških tekmovanjih pod okriljem CISM. Odločitev o udeležbi tožnice na tekmovanje v A. je sprejela pristojna komisija pri LZS, ne pa M. J., vodja športnih reprezentanc SV, ki je odločal o uvrstitvah na vojaška padalska tekmovanja. S tem, ko je tožena stranka tekmovalcem za čas priprav in udeležbe na civilnih tekmovanjih priznavala redni delovni čas osem ur, dopuščala naknadni ročni vnos prisotnosti v evidenco delovnega časa (ARDČ) in jim izplačevala plačo, jim je šla zgolj „na roko“. To je bil za njih le privilegij, saj niti priprave na civilna tekmovanja niti udeležba na teh tekmovanjih niso imele nobene povezave z vojsko. Teh aktivnosti tožnica ni imela navedenih v opisu del in nalog njenega delovnega mesta, zato tožena stranka ne more biti odškodninsko odgovorna po 184. členu Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadalj., ki je veljal v času spornega dogodka; v nadaljevanju ZDR), sploh pa ne objektivno odškodninsko odgovorna. Tudi prijava tožničine poškodbe kot poškodbe pri delu je bila namenjena le kot pomoč tožnici, saj ji sicer tožena stranka na dan poškodbe ne bi mogla priznati delovnega časa in plače. Ker tožena stranka ni mogla izvajati nadzora na tekmovanju v A. (niti ni smela izvesti preiskave o okoliščinah nesreče, saj je šlo za civilno tekmovanje v drugi državi), ni mogla izvajati vseh pristojnosti iz 4. člena ZDR. Tudi iz tega izhaja, da udeležba na civilnem tekmovanju v A. ni bila tožničina delovna naloga oziroma obveznost. Tožničino padalo ni spadalo med vojaške zrakoplove, tožničino delovno mesto ni bilo odvisno od uspešnosti na tekmovanjih, o udeležbi na tekmovanjih in izvedbi posameznih skokov pa se je tožnica odločala samostojno. Napačna je tudi ugotovitev sodišč o neobstoju tožničinega prispevka k nastali škodi, saj je tožnica v celoti odgovorna za nesrečo.

5. Tožnica je podala odgovor na revizijo, v katerem prereka revizijske navedbe tožene stranke in predlaga zavrnitev revizije.

7. Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (371. člen Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.; v nadaljevanju ZPP).

Glede vprašanja, ali gre pri poškodbi tožnice za poškodbo pri delu

8. Prvi odstavek 184. člena ZDR je določal, da mora delodajalec v primeru, če je delavcu škoda povzročena pri delu ali v zvezi z delom, to škodo delavcu povrniti po splošnih pravilih civilnega prava. Do povzročitve škode pri delu pride, če jo delavec utrpi med delovnim časom, na delovnem mestu in pri opravljanju nalog v okviru svojega delovnega mesta ali pri izvajanju drugih nalog, ki so mu naložene s strani delodajalca.

9. Po prvem odstavku 63. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 106/1999 in nadalj., ki je bil v veljavi v času, ko je prišlo do poškodbe tožnice) se za poškodbo pri delu po tem zakonu šteje poškodba, ki je posledica neposrednega in kratkotrajnega mehaničnega, fizikalnega ali kemičnega učinka ter poškodba, ki je posledica hitre spremembe položaja telesa, nenadne obremenitve telesa ali drugih sprememb fiziološkega stanja organizma, če je takšna poškodba v vzročni zvezi z opravljanjem dela ali dejavnosti, na podlagi katere je poškodovanec zavarovan.

10. Tožnica v tem individualnem delovnem sporu vtožuje od tožene stranke odškodnino za škodo, ki jo je utrpela pri skoku s padalom dne 24. 8. 2011 na Evropskem prvenstvu v klasičnih padalskih disciplinah v A.

11. Sodišči druge in prve stopnje sta ugotovili, da je tožena stranka v juliju 2011 izdala dva ukaza (z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011) v zvezi z udeležbo na pripravah in tekmovanjih padalske reprezentance SV v avgustu 2011. V teh ukazih je bilo predvideno sodelovanje pripadnikov padalske reprezentance SV na treh tekmovanjih v avgustu 2011, med drugim tudi na Evropskem prvenstvu v klasičnih padalskih disciplinah v A.

12. Ukaza sta temeljila tudi na Direktivi za šport v Slovenski vojski, ki je med drugim določala, da se pripadniki SV udeležujejo tudi športnih tekmovanj civilnih športnih zvez ter klubov (tudi padalskih) in na Ukazu za delo športnih reprezentanc, ekip in panog Slovenske vojske v letu 2011. V tem ukazu, ki je bil izdan 20. 1. 2011, je bilo med drugim določeno, da se člani posamezne ŠREP SV udeležujejo posameznih civilnih tekmovanj z namenom kakovostnejše priprave na mednarodna tekmovanja. V prilogi tega ukaza je bila med člani športne padalske reprezentance SV navedena tudi tožnica, in sicer kot strokovni vodja in tekmovalka. V Načrtu aktivnosti reprezentanc SV, ekip SV in panog SV v letu 2011 (Priloga 2 ukaza) je bilo poleg priprav padalske reprezentance predvideno tudi sodelovanje padalske reprezentance na Svetovnih vojaških igrah v Braziliji in na štirinajstih civilnih tekmovanjih (med katerimi je bilo navedeno tudi tekmovanje v A.).

13. Med pripadniki padalske reprezentance SV je bila v ukazih z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011 navedena tudi tožnica, in sicer kot namestnica vodje reprezentance, vodja priprav in tekmovalka. Sodišči sta ugotovili, da iz teh ukazov izhaja, da so bile tožnici kot vodji priprav določene naslednje naloge: izvedba priprav in tekmovanj padalske reprezentance SV v skladu z načrtom priprav in tekmovanj; vodenje evidence udeležbe na pripravah in tekmovanjih; zagotovitev izvedbe priprav in tekmovanj v okviru rednega delovnega časa; poročanje vodji reprezentance (po izvedbi priprav in tekmovanj). Njene naloge so se torej nanašale tudi na tekmovanje v A. Tekmovanja v A. so se udeležili izključno pripadniki padalske reprezentance SV, vendar v svojstvu članov padalske reprezentance RS.

14. Te dejanske ugotovitve, na katere je Vrhovno sodišče vezano, kot tudi ugotovitev, da se je tožnica udeležila tekmovanja v A. z vedenjem in dovoljenjem tožene stranke (na tem tekmovanju so bili navzoči tudi nekateri od tožnici nadrejenih delavcev), potrjujejo pravilnost zaključka sodišč druge in prve stopnje, da je prišlo do poškodbe tožnice v njenem delovnem času in da je bila poškodba posledica nesreče pri delu. Čeprav za presojo, da je do poškodbe prišlo pri delu oziroma v zvezi z delom to ni odločilno, ni zanemarljivo, da je to dejstvo s svojimi ravnanji nenazadnje potrdila tudi tožena stranka, saj je (očitno) tudi sama štela, da se je tožnica poškodovala pri izvajanju svojih delovnih zadolžitev.

15. Ukaza z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011 sta bila podlaga za priprave na tekmovanja, tožena stranka pa je tožnici in ostalim pripadnikom padalske reprezentance SV, ki so se udeležili priprav in (tudi) civilnih tekmovanj, udeležbo na teh tekmovanjih štela v redni delovni čas osem ur dnevno. Za te ure udeležbe v obdobju med ponedeljkom in petkom jim je obračunala ter izplačala tudi plačo, medtem ko jim je ure, opravljene v času nedelj, praznikov oziroma dela prostih dni kompenzirala. Enako je tožena stranka postopala tudi pri udeležbi pripadnikov SV na civilnem tekmovanju v A., kjer je prišlo do poškodbe tožnice. Tožena stranka je torej tožnici tudi za dan nesreče priznala redni delovni čas in plačo.

16. Čas na pripravah in tekmovanjih (tudi civilnih) se je štel kot čas prisotnosti na delu, pri čemer se je ta čas naknadno ročno vnašal v evidenco delovnega časa (ARDČ)

. Na enak način je bila vodena evidenca delovnega časa tudi v primeru tekmovanja v A. Sodišči druge in prve stopnje sta nadalje ugotovili, da je tožena stranka v zvezi s poškodbo tožnice sestavila prijavo poškodbe pri delu, da je bil tožnici z več odločbami ZZZS odobren dalj časa trajajoč bolniški stalež zaradi poškodbe pri delu in da je bila tožnica zaradi poškodbe pri delu tudi invalidsko upokojena

17. Tožena stranka je z ukazi (in tudi z Direktivo za šport) sama načrtovala tudi sodelovanje pripadnikov padalske reprezentance SV na civilnih tekmovanjih, pri čemer je imela v avgustu 2011 tožnica v zvezi s temi tekmovanji kot vodja priprav tudi posebne zadolžitve. Kljub nekaterim okoliščinam, na katere se v reviziji sklicuje tožena stranka (prijavo na tekmovanje v A. je izvedla LZS, ki je krila tudi stroške namestitve tožnice, tožnica ni imela potnega naloga za udeležbo na tem tekmovanju, …), so zato nebistvene revizijske navedbe tožene stranke, ki se nanašajo na to, da je bilo tekmovanje v A. civilno tekmovanje. Odločilno je, da se je tožnica (tako kot drugi člani padalske reprezentance SV, navedeni v ukazih, ki so bili izbrani za sodelovanje na tem tekmovanju) tekmovanja v A. udeležila v skladu z načrtom aktivnosti tožene stranke za člane padalske reprezentance SV, ki se je za avgust 2011 udejanjil v ukazih tožene stranke z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011

. Ukaza sta omogočila priprave na športna tekmovanja in tudi udeležbo na predvidenih športnih tekmovanjih. Poleg tega že iz revizijskih navedb izhaja, da je tožnico na civilno tekmovanje pri LZS prijavil D.B., ki je bil (tudi) trener padalske reprezentance SV (ni pa bil zaposlen v SV). D.B. je sicer kot trener vojaške padalske reprezentance tudi koordiniral izvedbo priprav padalske reprezentance SV.

18. Prav tako niso bistvene revizijske navedbe tožene stranke o tem, da v opisu del in nalog tožničinega delovnega mesta ni bila predvidena udeležba na tekmovanjih, saj je to izhajalo iz že omenjenih ukazov. Posledično niso utemeljena revizijska zatrjevanja (ki so sicer tudi v nasprotju z dejanskimi ugotovitvami sodišč druge in prve stopnje), da se je tožnica udeležila tekmovanja v A. na lastno željo in zahtevo

. Kljub zatrjevanju tožene stranke o organizacijski naravi teh ukazov sta ta akta z nalogami, določenimi za tožnico, vseeno predstavljala za tožnico zavezo glede delovnih dolžnosti, katerih izpolnitev je od nje pričakovala in predvidevala tožena stranka

. K temu je dodati, da tožena stranka ni navajala (tega sicer nista ugotovili niti sodišči druge in prve stopnje), da je imela tožnica možnost odkloniti udeležbo prav na vseh predvidenih civilnih tekmovanjih oziroma, da ni bila dolžna opraviti nobenega skoka na nobenem civilnem tekmovanju (iz ukaza z dne 20. 1. 2011 izhaja, da je bila udeležba na civilnih tekmovanjih namenjena pripravi na vojaška mednarodna tekmovanja). To pa pomeni, da je tožena stranka pričakovala, da se bo tožnica v okviru svojih delovnih obveznosti udeležila vsaj nekaterih od načrtovanih civilnih tekmovanj, kar je tožnica z udeležbo na tekmovanju v A. tudi storila.

19. Tudi dejstvo, zatrjevano v reviziji, da se je tožnica, tako kot vsak tekmovalec, sama odločila, na katero tekmovanje bo šla, oziroma ali bo opravila posamezni skok s padalom, ne predstavlja tistega odločilnega dejstva, ki bi potrjevalo stališče tožene stranke, da do tožničine poškodbe ni prišlo pri izvajanju tožničine delovne obveznosti. Udeležba na padalskih tekmovanjih oziroma skakanje s padalom predstavlja specifično aktivnost, ki je že po naravi stvari v veliki meri odvisna tudi od forme tekmovalcev, njihovih psihofizičnih sposobnosti oziroma njihove ustrezne telesne pripravljenosti. Zato je tožena stranka uveljavila prakso, da je bila v končni fazi tekmovalcu prepuščena odločitev, ali se bo udeležil posameznega tekmovanja oziroma ali bo opravil predvideni skok

. Odločitev tekmovalca, da bo opravil skok s padalom v skladu z načrtovanim planom aktivnosti padalske reprezentance SV, tako ne pomeni, da te aktivnosti ni izvedel v skladu s svojimi delovnimi obveznostmi, ki jih je od njega pričakovala in jih predvidevala tožena stranka.

20. Glede na navedeno se odgovor na prvo dopuščeno revizijsko vprašanje glasi, da je tožničina poškodba posledica nesreče pri delu.

Glede vprašanja, ali je tožena stranka odgovorna za škodo, ki je nastala tožnici

21. Sodišči sta v izpodbijanih sodbah presojali tudi, kakšna vrsta odškodninske odgovornosti je podana in ali je tožnica prispevala k nastanku škode.

22. Obligacijski zakonik (Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.; OZ) v prvem odstavku 131. člena določa, da kdor povzroči drugemu škodo, jo je dolžan povrniti, če ne dokaže, da je škoda nastala brez njegove krivde. Po drugem odstavku 131. člena OZ se za škodo od stvari ali dejavnosti, iz katerih izvira večja škodna nevarnost za okolico, odgovarja ne glede na krivdo.

23. Ob sklicevanju na uveljavljeno sodno prakso (da je padalski šport nevarna dejavnost) in glede na dejanske ugotovitve, da je tožnica z višine 2.200 metrov skočila z manjšim padalom za figurativne skoke (zaradi česar se dosegajo višje hitrosti), da je do nesreče prišlo med delovnim časom in da je tožena stranka vedela, da bo tožnica izvajala prav takšne skoke, je sodišče prve stopnje zaključilo, da je tožena stranka objektivno odškodninsko odgovorna za škodo, ki je nastala tožnici (drugi odstavek 131. člena OZ).

24. Ker tožena stranka v pritožbi ni nasprotovala takemu zaključku sodišča prve stopnje glede ugotovitve njene objektivne odškodninske odgovornosti, je sodišče druge stopnje obstoj te predpostavke kot enega od pogojev za odškodninsko obveznost tožene stranke do tožnice presojalo le v okviru uradnega preizkusa, ki se je nanašal na pravilno uporabo materialnega prava. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje, da je skakanje s padalom nevarna dejavnost in da je zato tožena stranka objektivno odškodninsko odgovorna tožnici za nastalo škodo.

25. V 150. členu OZ je določeno, da za škodo od nevarne stvari odgovarja njen imetnik, za škodo od nevarne dejavnosti pa tisti, ki se z njo ukvarja. Oddelek tožene stranke, v okviru katerega je tožnica kot poveljnica in kot tekmovalka izvajala svoje delovne naloge, se je ukvarjal tudi z izvajanjem padalskih skokov, padalski skoki pa po ustaljeni sodni praksi predstavljajo nevarno dejavnost

. Iz te dejavnosti namreč izvira večja škodna nevarnost za okolico od običajne. Ker je do tožničine poškodbe prišlo pri izvajanju te dejavnosti, je podana objektivna odškodninska odgovornost tožene stranke za škodo, ki je nastala tožnici. Tudi če se tožnica v avgustu 2011 ni udeležila vseh priprav in civilnih padalskih tekmovanj, ki jih je predvidela tožena stranka, je v zvezi z njimi vseeno imela delovne zadolžitve (ki so izhajale iz ukazov z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011). Te delovne zadolžitve so se nanašale na padalsko dejavnost, ki pa je, kot je bilo že ugotovljeno, nevarna dejavnost v smislu drugega odstavka 131. člena OZ oziroma 150. člena OZ.

26. Nepomembno je dejstvo, da je do škodnega dogodka prišlo na civilnem tekmovanju v A., saj je bila udeležba tožnice na tem tekmovanju in tudi njena delovna zadolžitev v avgustu 2011 (ko je bilo med drugim planirano tudi tekmovanje v A.), načrtovana s strani tožene stranke, kar vse izhaja iz ukazov tožene stranke z dne 11. 7. 2011 in 13. 7. 2011 (pa tudi iz ukaza z dne 20. 1. 2011). Ta načrt tožene stranke je tožnica z udeležbo na tekmovanju v A. izpolnila. Iz tega razloga za ugotovitev objektivne odškodninske odgovornosti tožene stranke tudi ni odločilno, da je tožnico na to tekmovanje prijavila LZS, da je LZS krila stroške namestitve, da tožena stranka ni bila niti organizator niti soorganizator tekmovanja in da se je tožnica tekmovanja udeležila kot reprezentantka RS.

27. Ker je podana objektivna odškodninska odgovornost tožene stranke za škodo, nastalo tožnici, so nebistvene revizijske navedbe tožene stranke, da nad tekmovanjem v A. ni mogla izvajati nadzora. Škodni dogodek, do katerega pride pri izvajanju dejavnosti, iz katere izvira večja škodna nevarnost za okolico od običajne, je posledica opravljanja te nevarne dejavnosti in ni odvisen od ravnanja (krivde) tistega, ki se s tako dejavnostjo ukvarja. Bistvo nevarne dejavnosti je prav v tem, da je tisti, ki se z njo ukvarja, ne more imeti pod nadzorom oziroma da še s tako skrbnim nadzorom in spoštovanjem pravil ne more preprečiti nastanka škode.

Zato tudi vprašanje nadzora nad tekmovanjem v A., ki bi bilo sicer pomembno v primeru ugotavljanja subjektivne odškodninske odgovornosti tožene stranke (oziroma njene morebitne krivde zaradi opustitve nadzora), za ugotovitev njene objektivne odškodninske odgovornosti ni odločilnega pomena.

28. Drugi odstavek 153. člena OZ določa, da je imetnik stvari prost odgovornosti tudi, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti. Po tretjem odstavku 153. člena OZ pa je imetnik deloma prost odgovornosti, če je oškodovanec prispeval k nastanku škode.

29. Iz dejanskih ugotovitev sodišč druge in prve stopnje izhaja, da je tožnica pri spornem skoku s padalom ravnala z zahtevano skrbnostjo in da ni ravnala malomarno. Tožnica v komandne vrvice padala, ko je bilo to v fazi skoka že odprto, ni mogla posegati, saj v nasprotnem primeru s padalom ne bi mogla upravljati in bi začela nekontrolirano padati. Komandne vrvice niso bile prepletene, isto padalo je tožnica uporabila že pri skoku pred 24. 8. 2011 (takrat je bilo padalo brezhibno), tudi spornega dne pa je bilo njeno upravljanje s padalom ustrezno. Padalo je tudi spornega dne do nekaj sekund pred pristankom delovalo brezhibno. Tožnica komandnih vrvic ni zablokirala, vzrok škodnega dogodka pa je bil prav v blokadi komandnih vrvic. Tožnica je pri padcu na tla uporabila tudi vse znane tehnike, s pomočjo katerih je poskušala omiliti posledice padca. Storila je vse, kar je bilo v njeni moči, da škoda ne bi bila še večja (pristanek le na levo nogo, ker bi v nasprotnem primeru tvegala nastanek hujših poškodb notranjih organov itd.). Ob takih dejanskih ugotovitvah sta sodišči druge in prve stopnje utemeljeno zaključili, da tožnica k nastanku škode ni prispevala.

30. Z revizijskimi navedbami, da je bila tožnica zadolžena za brezhibnost padala (sodišči sta ugotovili, da je padalo do nekaj sekund pred pristankom delovalo brezhibno), da je do blokade komandnih vrvic prišlo zaradi tožničinega malomarnega ravnanja in da pri ravnanju tožnice ni šlo za njeno spontano reakcijo, ki je bila izzvana z nevarno situacijo, tožena stranka izraža nestrinjanje z dejanskimi ugotovitvami sodišč druge in prve stopnje, kar pa ni dopusten revizijski razlog (drugi odstavek 370. člena ZPP).

31. Glede na navedeno se odgovor na drugo dopuščeno revizijsko vprašanje glasi, da je tožena stranka (v celoti) odgovorna za škodo, ki je nastala tožnici.

32. Ker revizija ni bila utemeljena, jo je Vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP zavrnilo.

33. Odločitev o revizijskih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Ker tožena stranka z revizijo ni uspela, sama krije svoje stroške revizije, tožnici pa mora povrniti njene stroške odgovora na revizijo.

34. Glede na to, da se je postopek v tej zadevi pred sodiščem prve stopnje pričel pred uveljavitvijo Odvetniške tarife (Ur. l. RS, št. 2/2015 in nadalj.; OT), se glede na 20. člen OT o odvetniških stroških v tem postopku odloča po določbah Zakona o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2008 in nadalj.; ZOdvT). Tožena stranka je dolžna tožnici povrniti njene stroške za sestavo odgovora na revizijo po tar. št. 3300 ZOdvT, kar ob vrednosti z revizijo izpodbijanega dela sodbe sodišča druge stopnje znaša 1.676,00 EUR, materialne stroške v višini 20,00 EUR (tar. št. 6002) in DDV v višini 373,12 EUR (tar. št. 6007), skupaj torej 2.069,12 EUR, v primeru zamude pa tudi zakonske zamudne obresti od prvega dne zamude do plačila.

35. Vrhovno sodišče je odločalo v senatu, ki je naveden v uvodu odločbe. Odločitev je sprejelo soglasno.

Primerjaj sodbo VS RS II Ips 246/2010 z dne 22. 12. 2011.

Podlago za tak način vnosa prisotnosti v ARDČ sta dajala ukaza z dne 11. 7 2011 in 13. 7. 2011.

Zoper te odločbe pristojnih zavodov tožena stranka ni vložila pravnega sredstva.

O realizaciji udeležbe padalske reprezentance SV na pripravah v avgustu je bilo izdelano tudi poročilo, ki vsebuje med drugim podatke o udeležbi in rezultatih članov padalske reprezentance na tekmovanju v A. z dostavkom, da se je v A. pri pristanku tožnica poškodovala.

V zvezi s tem se tožena stranka sklicuje tudi na tožničino izjavo z dne 5. 7. 2011 (glede katere je sicer tožnica podala ugovor prekluzije). Sodišči druge in prve stopnje te izjave nista dokazno ocenili in se do nje nista opredelili, revizija v zvezi z morebitno bistveno kršitvijo določb postopka glede navedenega ravnanja sodišča pa ni bila dopuščena.

Iz izpovedbe M. J., vodje športnih reprezentanc SV, izhaja, da je bila udeležba na tekmovanjih „v opisu del in nalog ŠPADO“ - tožnica pa je bila poveljnica ŠPADO (ukaz z dne 13. 11. 2011)

Tudi iz izpovedb zaslišanih prič (npr. M. J., T. O.) izhaja, da za neudeležbo na vojaških in civilnih tekmovanjih ni bilo predvidenih nobenih sankcij, oziroma da tekmovalce niso silili na tekmovanja.

Sodbe Vrhovnega sodišča II Ips 222/2005 z dne 26. 4. 2006, II Ips 527/2007 z dne 26. 5. 2011, II Ips 743/2009 z dne 21. 2. 2013

Primerjaj sodbi Vrhovnega sodišča RS II Ips 527/2007 z dne 26. 5. 2011 in II Ips 743/2009 z dne 21. 2. 2013,

Primerjaj sklepa Vrhovnega sodišča II Ips 291/2013 z dne 3. 7.2014 in II Ips 299/2017 z dne 24. 1. 2019

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 184

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (1999) - ZPIZ-1  - člen 63, 63/1

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/1, 131/2, 150, 153/2, 153/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.