VSRS Sodba I Ips 6813/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2020-01-30

mag. Kristina Ožbolt (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Marjeta Švab Širok, Marjana Lubinič, Vladimir Balažic

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kršitev kazenskega zakona - umor na grozovit način - zakonski znaki - krivda - naklep - eventualni naklep - prištevnost - sostorilstvo - objektivni in subjektivni element - kaznivo dejanje neupravičenega slikovnega snemanja - privolitev oškodovanca - bistvene kršitve določb postopka - pomanjkljivi razlogi o odločilnih dejstvih - pravica do obrambe - zavrnitev dokaznega predloga - pravna relevantnost dokazov - izločitev sodnika

Morebitna privolitev oškodovanca prejšnji večer v snemanje dogajanja, ki naj bi bilo po vsebini v bistvenem drugačno od predmetnih posnetkov, ne more vključevati tudi privolitve v snemanje obravnavanega dogodka nekaj ur kasneje, ko sta se obsojenca izživljala nad nezavestnim oškodovancem, pri čemer gre za več posnetkov v razmaku dveh ur. Za predmetna snemanja pa oškodovanec privolitve niti ni bil sposoben dati.

Ob ugotovitvi, da sta obsojena skupaj izvrševala zakonske znake kaznivega dejanja umora, ko sta oškodovanca skupaj na opisan način pretepala in se izživljala nad njim, pri čemer se je K. postavil na stran O. in se z njim poistovetil, fizično obračunavanje pa je s strani obeh obsojencev potekalo vse dokler oškodovanec ni izgubil zavesti in še tudi potem, k dejanjem pa je obsojeni K. pristopil v začetni fazi fizičnega obračunavanja med O. in oškodovancem, ko se je oškodovanec poskušal pobrati s tal, je sodišče pravilno zaključilo, da sta obsojenca dejanje izvršila v sostorilstvu in da sta se zavedala njunega skupnega delovanja. Pri tem na obstoj sostorilstva ne vpliva okoliščina, da je po povzročitvi bistvenih poškodb obsojenec želel poklicati rešilca (ki ga potem ni poklical). Glede na ugotovljeno je tudi nepomembno, ali je obsojeni K. dejanje štel za svoje ali za soobsojenčevo, ali se s tem sploh ni ukvarjal, saj je pri izvršitvi kaznivega dejanja sodeloval z neposrednim izvrševanjem zakonskih znakov le tega.

Stališče vložnika, da bi morala biti natančno opredeljena vloga vsakega obsojenca, katere konkretne udarce in poškodbe je vsak od obsojencev prizadejal oškodovancu, torej s čim konkretno je prispeval k nastanku obravnavane posledice, je glede na ugotovitev, da sta obsojenca dejanje izvršila v sostorilstvu, napačno.

Grozovitost je način izvršitve kaznivega dejanja in jo je v tej zvezi tudi potrebno ocenjevati, ne pa v zvezi s prepovedano posledico, do katere ima lahko storilec tudi drugačen subjektivni odnos. Glede na navedeno je zmotno stališče vložnika zahteve, da umora na grozovit način ni mogoče izvršiti s krivdno obliko eventualnega naklepa.

Za razmejitev kaznivega dejanja umora in kaznivega dejanja hude telesne poškodbe s smrtnim izidom je odločilen storilčev naklep, ne pa čas, ki je potekel od poškodovanja do nastopa smrti. Glede na takšno ugotovljeno dejansko stanje, ko je bila smrt oškodovanca izključno posledica ravnanj obsojencev, in ugotovljen subjektivni odnos obsojencev do prepovedane posledice, so dejanski in pravni zaključki nižjih sodišč in s tem pravna opredelitev dejanja pravilni.

I. Zahteve za varstvo zakonitosti se zavrnejo.

II. Obsojenca se oprostita plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Krškem je s sodbo z dne 20. 9. 2017 A. O. ter M. K. spoznalo za kriva storitve kaznivega dejanja umora v sostorilstvu po 1. točki 116. člena v zvezi z drugim odstavkom 20. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in kaznivega dejanja neupravičenega slikovnega snemanja po prvem odstavku 138. člena v zvezi z drugim odstavkom 20. člena KZ-1. A. O. u je za kaznivo dejanje umora določilo kazen enaindvajset let zapora, M. K. pa dvajset let zapora, za kaznivo dejanje neupravičenega slikovnega snemanja pa je vsakemu določilo kazen eno leta zapora. Na podlagi 53. člena KZ-1 je A. O. izreklo enotno kazen enaindvajset let in enajst mesecev zapora, M. K. pa dvajset let in enajst mesecev zapora ter jima na podlagi 56. člena KZ-1 v kazen zapora vštelo čas pripora in pridržanja od dne 13. 2. 2017 dalje. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je oba obsojenca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP in odločilo, da nagrada in potrebni izdatki zagovornikov obeh obsojencev, postavljenih po uradni dolžnosti, bremenijo proračun. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbe okrožne državne tožilke, obsojenega A. O. in zagovornikov obeh obsojencev zavrnilo.

2. Zoper pravnomočno sodbo zahtevo za varstvo zakonitosti vlagajo obsojeni A. O. in njegov zagovornik, odvetnik MM  ter zagovornik obsojenega M. K., odvetnik DM. Zagovornik obsojenega M. K. v zahtevi uveljavlja kršitev pravice do obrambe, ker sodišče ni izvedlo predlaganega dokaza, nasprotuje obstoju sostorilstva in zatrjuje neobrazloženost sodbe v tem delu glede krivde ter nasprotuje možnosti izvršitve kaznivega dejanja umora na grozovit način s krivdno obliko eventualnega naklepa. Višjemu sodišču pa očita, da ni odgovorilo na vse pritožbene očitke. Glede kaznivega dejanja neupravičenega slikovnega snemanja zatrjuje, da zaradi privolitve oškodovanca v snemanje niso izpolnjeni vsi zakonski znaki tega kaznivega dejanja. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in izpodbijani sodbi spremeni tako, da M. K. oprosti obtožb za kaznivi dejanji, za kateri je obsojen, ali da izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Zagovornik obsojenega A. O. v zahtevi uveljavlja kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP v zvezi z obrazložitvijo krivde glede kaznivega dejanja umora na grozovit način in predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Obsojeni A. O. pa v zahtevi nasprotuje pravilnosti pravne kvalifikacije ravnanja obsojencev kot kaznivega dejanja umora, zatrjuje kršitev po 5. točki prvega odstavka 39. člena ZKP in smiselno po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. V zvezi s kaznivim dejanjem neupravičenega slikovnega snemanja pa sodišču očita kršitev načela enakosti ter zatrjuje, da je zakon nejasen glede možnih predlagateljev za pregon tega kaznivega dejanja, ki se preganja na predlog, po mnenju obsojenca pa objava posnetka tudi ni mogla poseči v zasebnost oškodovanca, saj zanjo ni vedel.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovoril vrhovni državni tožilec Hinko Jenull, ki ocenjuje, da zahteve niso utemeljene. Glede konkretnih očitkov, glede katerih je po oceni tožilca zahteva dopustna, navaja, da je v nasprotju s samim bistvom sostorilstva zahteva, da bi v konkretnem primeru sodišče moralo vsako konkretno izvršitveno ravnanje sostorilcev opisati. Pravna opredelitev dejanja kot umora na grozovit način ne nasprotuje ugotovljeni krivdni obliki eventualnega naklepa, saj grozovitost zadeva način povzročitve posledice, krivdo pa utemeljuje privolitev obeh obsojencev v njen obstoj. Glede zavrnitve dokaznega predloga obramba po mnenju tožilca ni jasno izkazala, kaj naj bi se s predlaganimi posnetki ugotavljalo in kako bi to vplivalo na zakonitost sodbe. Glede obrazložitve naklepa pojasnjuje, da sta sodišči iz ravnanj obeh obsojencev, ko je bila večina najhujših udarcev že prizadejanih, sklepali na odnos storilcev do posledice, pri čemer pa se je dejanje izvrševalo še tudi potem, ko so bile najhujše poškodbe že povzročene, ko se je nadaljevalo izživljanje nad žrtvijo. Okoliščina, da obsojenca nista poklicala pomoči, ni del kazenskopravnega očitka, je pa del dokazne podlage za oceno krivdnega odnosa do prepovedane posledice. Očitki obsojenega O. so v večjem delu materialno neizčrpani ali pa z njimi dejansko izpodbija v pravnomočni sodbi ugotovljeno dejansko stanje. Glede utemeljenosti zahteve za izločitev predsednice senata in očitka v tej zvezi pa je ustrezna pojasnila podalo že višje sodišče.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencema in njunima zagovornikoma. Obsojenca in zagovornik obsojenega A. O. izjave niso podali, zagovornik obsojenega M. K. pa v izjavi navaja, da sostorilstvo ne more biti opravičilo za konstrukcijo objektivne odgovornosti, zavestno sodelovanje ali drugačen odločilen prispevek v smeri prepovedane posledice pa pri obsojenemu K. ni izkazan.

5. Glede na vsebino zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje, ugotovljeno v pravnomočni sodbi (drugi odstavek 420. člena ZKP) in ne presoja vprašanj, povezanih z dejanskim stanjem, kot so pravilnost ocene dokazov in zaključkov sodišča glede pravno relevantnih dejstev. Pravnomočno sodno odločbo je z zahtevo za varstvo zakonitosti dopustno izpodbijati le zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Vrhovno sodišče se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in so konkretizirane tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti.

Glede zahtev zagovornikov obeh obsojencev

6. Zagovornik obsojenega M. K. sodišču prve stopnje očita kršitev pravice do obrambe, ker je zavrnilo dokazni predlog za pridobitev podatkov pri družbi Facebook Inc., s sedežem v Združenih državah Amerike, o vseh posnetkih in vsem, kar je bilo na vseh treh Facebook profilih uporabnika A. O. v kritični noči zabeleženo in pojasnjuje, da je to ključni dokaz zaradi ugotavljanja, kaj vse je bilo posneto in kaj vse se je objavljalo. Na ta način bi se raziskala okoliščina, kako je do ravnanja, ki je bilo kasneje prikazano na posnetkih, ki se nahajajo v spisu, prišlo in kaj se je predhodno dogajalo, kakšna je bila vloga posameznega med sodelujočimi pri celotnem dogajanju, kar je po presoji vložnika pomembno za presojo objektivnih znakov kaznivih dejanj in subjektivnega odnosa obsojencev do storitve kaznivih dejanj. Ravno tako je to pomembno zaradi ugotavljanja privolitve oškodovanca v snemanje. Zgolj na podlagi uradnega zaznamka policije pa ni mogoče zaključiti, da so bili s strani policije zavarovani posnetki edini, ki so takrat obstajali.

7. Iz podatkov spisa je razvidno, da je sodišče Inštitutu za forenziko informacijskih tehnologij (v nadaljevanju IFIT) odredilo pregled obsojenemu O. zaseženega mobilnega telefona, SIM kartice in spominske kartice in vseh treh njegovih Facebook profilov ter izdelavo izvedenskega mnenja o tem, kaj vse se je kritične noči snemalo z navedenim telefonom in kdaj ter kaj vse se je shranjevalo na navedene Facebook profile. Izvedenec je v izvedenskem mnenju navedel, da je bil Facebook profil ... uporabnika A. O. onemogočen, profil ... ne obstaja več in se tako pokaže le profil ..., na katerem pa podatki o uporabnikovi aktivnosti kritične noči niso več dosegljivi. Izvedenec je nadalje na podlagi podatkov spisa ugotovil, da je policija iz javno dostopnega dela Facebook profila ... dne 13. 2. 2017 zavarovala posnetek, ki pa dne 14. 2. 2017 ni bil več na voljo, saj v primeru brisanja vsebin s strani skrbnikov sistema facebook.com vsebine od trenutka brisanja niso več dosegljive. Ko je policija dne 14. 2. 2017 zavarovala kopijo tega Facebook profila, odstranjene vsebine ni mogla shraniti. Policisti pa so shranili obvestilo skrbnika sistema o umiku vsebine, pri čemer se to obvestilo potem ne prikazuje več. Iz arhivske kopije profila ..., ki jo je zavarovala policija dne 14. 2. 2017, je razvidno, da se na kritični čas nanašata dva objavljena posnetka. Uporabnik je dne 13. 2. 2017 izvedel dve objavi v živo, in sicer ob 0:54 uri ter ob 1:42 uri. Uporabniškega profila ... pa policisti niso uspeli zavarovati, je pa v času poskusa zavarovanja s strani policije še obstajal. Na telefonu in spominski kartici pa se slike ali video posnetki, ki bi nastali v kritičnem času, ne nahajajo. Kot je zaslišan pojasnil izvedenec mag. Tadej Stergar je bilo temu najverjetneje tako, ker je šlo za prenašanje v živo in v takšnem primeru se posnetek na telefonu ne shrani.

8. Zagovornik obsojenega M. K. je nato na glavni obravnavi dne 13. 9. 2017 sodišču predlagal, da pri družbi Facebook Inc., Cambridge, pridobi celotne posnetke in vse, kar je bilo zabeleženo na vseh treh Facebook profilih dne 12. 2. 2017 in dne 13. 2. 2017, saj je izvedenec Stergar povedal, da ni mogel dostopati v uporabniške Facebook profile A. O., ti pa so pomembni zaradi razjasnitve takratnega dogajanja in tega, kaj se je snemalo. Tudi v pritožbi je vložnik zahteve navedel enako kot v zahtevi, da je dokaz pomemben zaradi ugotavljanja okoliščin, ki so privedle do kasnejšega dogajanja in tragičnega konca, kar je bilo najprej mišljeno kot zabava in merjenje moči, vloge posameznega med njimi pri celotnem dogajanju in zaradi ugotavljanja privolitve oškodovanca v snemanje.

9. Sodišče prve stopnje je navedeni dokazni predlog obrambe obsojenega M. K. zavrnilo z obrazložitvijo, da je dokaz nepotreben glede na to, da obramba ni izkazala okoliščin, da so na kateremkoli profilu še drugi podatki ali posnetki, ki so povezani z obravnavanim kaznivim dejanjem, posnetki, ki so bili zavarovani, pa so v spisu in jih je sodišče tudi vpogledalo. Da bi se kritične noči poleg zavarovanih posnetkov še kaj snemalo, v postopku ni bilo ugotovljeno, kar je razvidno iz izvedenskega mnenja izvedenca Tadeja Stergarja in tudi ni bilo potrjeno zatrjevano snemanje ob 20.00 uri zvečer. Višje sodišče pa je dodatno navedlo še, da iz podatkov spisa izhaja, da so policisti neposredno po dogodku v jutranjih urah dne 13. 2. 2017 pregledali Facebook profile obsojenega O. in so tudi zavarovali vse posnetke, ki so bili predmetnega dne predvajani na Facebook profilu obsojenega O., kar je bilo prej kot je družba Facebook profil onemogočila ali umaknila. Glede na to izvedba dokaza ne bi ničesar doprinesla k razjasnitvi dejanskega stanja.

10. Po določbi drugega odstavka 329. člena ZKP dokazovanje obsega vsa dejstva, za katera sodišče misli, da so pomembna za pravilno razsojo. Sodišče ni dolžno ugotavljati vseh dejstev, za katere stranka misli, da so pomembna in da jih je potrebno ugotoviti, ampak ugotavlja tista dejstva, ki so odločilna in za katera oceni, da so v konkretni zadevi pomembna za pravilno uporabo materialnega ali procesnega zakona. Sodišče je tako dolžno izvesti tiste dokaze, ki so pomembni za pravilno razsojo. Pravno jamstvo v kazenskem postopku iz tretje alineje 29. člena Ustave res zagotavlja vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, ob popolni enakopravnosti, tudi pravico do izvajanja dokazov v svojo korist. Vendar pa navedeni pravici do izvajanja dokazov v lastno korist stoji na drugi strani nasproti dolžnost substanciranja dokaznih predlogov. Obramba je namreč dolžna s konkretnimi navedbami vsaj z določeno stopnjo verjetnosti izkazati, da bi predlagani dokaz lahko ustvaril dvom in vplival na presojo o obstoju odločilnega dejstva. Predlagani dokazi morajo biti glede na njihovo vsebino in vrednost sposobni bistveno vplivati na ugotavljanje relevantnih dejstev, biti morajo torej materialnopravno relevantni in primerni za ugotavljanje predmeta dokazovanja (thema probandi).

11. Upoštevajoč zgoraj navedeno je sodišče tudi po presoji Vrhovnega sodišča utemeljeno zavrnilo dokazni predlog za pridobitev podatkov od družbe Facebook Inc., saj vložnik zahteve v postopku ni izkazal za verjetno, da predlagani dokaz sploh obstaja, ravno tako pa ni navedel pravno relevantnih dejstev in okoliščin, ki naj bi iz teh posnetkov izhajale in bi bile za obsojenca ugodne. Okoliščine, kaj sta obsojenca in oškodovanec pred storitvijo kaznivega dejanja počeli, kakšne vloge naj bi pri tem imeli, glede na ugotovljeno dejansko stanje v obravnavani zadevi niso odločilne in k razjasnitvi relevantnega dejanskega stanja ne bi pripomogle. Vložnik v zahtevi tudi ne pojasni, kako konkretno naj bi dogajanje pred storitvijo kaznivega dejanja vplivalo na presojo obstoja zakonskih znakov kaznivih dejanj, za katera sta obsojenca obsojena in na presojo njune krivde. Relevantno dejansko stanje je bilo ugotovljeno z ostalimi v postopku izvedenimi dokazi. Obsojenca sta namreč sam način povzročitve poškodb sama opisala, te so potrjene z madeži krvi na travi in oblekah obsojencev ter z izvedenskim mnenjem izvedenca za sodno medicino glede poškodb in vzroka smrti oškodovanca ter zavarovanimi posnetki in nenazadnje tudi z izvedenskim mnenjem izvedenke dr. Sanje Šešok. Na podlagi navedenih dokazov pa je sodišče tudi ugotovilo, da so bile povod za obračun žaljivke, ki jih je izrekel oškodovanec na račun O. mame, kar je v pritožbi zoper sodbo potrdil tudi sam obsojeni O. Glede privolitve v snemanje v zvezi z zatrjevanim snemanjem v večernih urah prejšnjega dne, pa gre pritrditi stališču nižjih sodišč, da morebitna privolitev oškodovanca prejšnji večer v snemanje dogajanja, ki naj bi bilo po vsebini v bistvenem drugačno od predmetnih posnetkov, ne more vključevati tudi privolitve v snemanje obravnavanega dogodka nekaj ur kasneje, ko sta se obsojenca izživljala nad nezavestnim oškodovancem, pri čemer gre za več posnetkov v razmaku dveh ur. Za predmetna snemanja pa oškodovanec privolitve niti ni bil sposoben dati (niti konkludentno).

12. Vložnik v tej zvezi sodišču druge stopnje očita protispisnost zaključkov, ko v sodbi navaja, da naj bi policisti dne 13. 2. 2017 pregledali vse tri Facebook profile uporabnika A. O., še preden jih je družba Facebook Inc. umaknila oziroma onemogočila profil, kar naj bi izhajalo tudi iz izvedenskega mnenja IFIT, iz katerega pa po mnenju vložnika izhaja ravno nasprotno, in sicer je glede uporabniškega profila A. K. v mnenju navedeno, da profil v času preiskave s strani inštituta IFIT ni obstajal več, da je v času poskusa zavarovanja s strani policije še obstajal, vendar ga niso uspeli zavarovati. Tako so protispisni zaključki pritožbenega sodišča, da je policija zavarovala vse posnetke, ki so bili predmetnega dne predvajani na Facebook profilu A. O.

13. Vrhovno sodišče ugotavlja, da zatrjevana protispisnost ni podana, saj ugotovljeno dejstvo, da policisti niso uspeli zavarovati Facebook uporabniškega profila ..., ni v nasprotju z ugotovljenim dejstvom, da so policisti v jutranjih urah 13. 2. 2017 uspeli zavarovati vse posnetke, ki so bili predmetnega dne predvajani na Facebook profilih obsojenega O. Iz ugotovljenega logično izhaja, da na navedenem Facebook profilu policisti niso našli nobenega posnetka dogajanja kritične noči. Iz navedb izvedenskega mnenja namreč izhaja, da policisti niso uspeli zavarovati uporabniškega profila, ki so si ga ogledali, ne pa tudi, da so našli relevantne posnetke, ki jih niso mogli zavarovati.

14. V zvezi s kaznivim dejanjem neupravičenega slikovnega snemanja zagovornik obsojenega K. zatrjuje, da zaradi privolitve oškodovanca v snemanje niso podani zakonski znaki tega kaznivega dejanja in navaja, da je snemanje predlagal oškodovanec, pri čemer je šlo za daljše, kontinuirano ravnanje vseh treh vpletenih, saj se je druženje in popivanje začelo že pred dnevi, zvečer se je izvajalo nekakšno merjenje moči, ki se je nadaljevalo dolgo v noč, zaradi česar po mnenju zagovornika ni mogoče govoriti o več dogajanjih. V takšnih okoliščinah pa ni mogoče zahtevati privolitve za vsako posamezno snemanje. V tej zvezi zagovornik še navaja, da K. ni vedel, da se dejanje prenaša v živo in da za drugačne ugotovitve ni dokazov, pri čemer nasprotuje ugotovitvam višjega sodišča, da se je obsojenec ravnanja zavedal, saj je videl, da na posnetku piše v živo in navaja, da je to K. opazil šele na koncu snemanja. K. je telefon v roke dal O. in mu naročil, da naj snema. Obsojencema tudi ni mogoče očitati, da sta vedela, da s snemanjem ne smeta nadaljevati, če ni bilo ponovnega izrecnega soglasja oškodovanca, predvsem glede na to, da je oškodovanec predlagal snemanje.

15. Glede morebitne privolitve v snemanje

je Vrhovno sodišče v tej sodbi že pojasnilo, da je pravilno stališče nižjih sodišč, da morebitne privolitve oškodovanca v snemanje dogajanja oziroma zatrjevanega pretepa med obsojenim O. in oškodovancem prejšnjega dne, česar obsojenca sicer nista niti uspela izkazati, ni mogoče širiti na snemanje dogajanja, ko sta obsojenca oškodovanca nezavestnega in z vidnimi hudimi poškodbami glave brcala, se nad njim izživljala in ga pustila ležati na tleh v mrazu, oblečenega le v kratke rokave. Z navedbami, da obsojeni K. ni vedel, da se dejanje prenaša v živo, da je napis „v živo“ videl šele ob koncu snemanja, da je K. O. dal telefon v roke in mu naročil, da naj snema, da je oškodovanec sam predlagal snemanje in da obsojenca nista vedela, da ne smeta snemati, pa vložnik izpodbija pravilnost v pravnomočni sodbi ugotovljenega dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP).

16. Zagovornik obsojenega M. K. sodiščema prve in druge stopnje očita napačno uporabo materialnega prava in pomanjkanje razlogov o odločilnih dejstvih, saj je po presoji vložnika stališče sodišč, da sta obsojenca kaznivo dejanje storila v sostorilstvu, napačno in sodbi glede obstoja sostorilstva nista zadostno obrazloženi. Takšno stališče vložnik utemeljuje z navedbami, da tekom postopka ni bilo izvedenega nobenega dokaza, ki bi sklepanje o sostorilstvu potrjeval, pri čemer bi moralo sodišče za takšen zaključek ugotoviti, da je obsojeni K. storil vsako od očitanih izvršitvenih ravnanj iz opisa kaznivega dejanja umora, kar bi moralo biti konkretno izkazano z izvedenimi dokazi. Priznanje obsojencev pa ne more nadomestiti izostanka drugih dokazov, zaradi česar ni sprejemljiv zaključek višjega sodišča, da sta oba obsojenca delovala skupaj in da so se njuna ravnanja dopolnjevala in odločilno prispevala k izvršitvi, ker sta sama opisala način pretepanja. Vložnik pri tem nasprotuje ugotovitvi pritožbenega sodišča, da je vloga obsojencev dokazno podprta z razlogi na strani 10 sodbe sodišča prve stopnje in navaja, da so tam navedena le ravnanja in besede soobsojenega O., ki jih sodišče zgolj pripisuje K., odločitev o sostorilstvu pa ni nikjer podkrepljena z okoliščinami, ki bi potrjevale očitek zoper K. Z zaključki, ki jih glede sostorilstva podaja pritožbeno sodišče, se po mnenju vložnika uvaja nekakšna objektivna odgovornost. Vsa izvršitvena ravnanja se očitajo obema obsojencema, čeprav vseh ni mogoče pripisati K., ki je povedal, da je oškodovanca dvakrat ali trikrat brcnil. Obsojenemu K. ni mogoče pripisati takšne vloge kot iz sodbe izhaja in mu sostorilstvo ni bilo dokazano, pri čemer višje sodišče na te očitke obrazloženo ni odgovorilo. S tem je bila kršena tudi pravica do učinkovitega pravnega sredstva. Za trditev, da sta obsojenca oškodovanca istočasno tepla, ga s pestmi udarjala v glavo in brcala, v spisu ni podlage. Glede subjektivnega elementa sostorilstva pa vložnik zahteve nasprotuje ugotovitvi sodišča druge stopnje, da je obsojeni K. dejanje štel za svoje, saj sodba ne pojasni, v čem se kaže subjektivni odnos obsojenega K. do dejanja, pri čemer iz spisa izhaja, da je K. želel poklicati rešilca in je po telefonu klical brata oškodovanca.

17. Sostorilstvo je po objektivni plati možno v dveh oblikah, to je v skupni izvršitvi dejanja, ko vsak od sostorilcev uresničuje del zakonskih znakov kaznivega dejanja in v drugačnem odločilnem prispevku h kaznivemu dejanju, ko kak sostorilec ni sam neposredno uresničil zakonskega znaka kaznivega dejanja, je pa njegov prispevek odločilen. Pri skupni izvršitvi gre lahko za delitev dela na podlagi sprejete delitve vlog, uresničevanje kaznivega dejanja pa je lahko sočasno ali sukcesivno. Sostorilstvo v obliki skupne izvršitve kaznivega dejanja se lahko kaže tudi v kontinuiranem delovanju, ko storilci eden za drugim ponavljajo ista izvršitvena dejanja, dokler ne nastane prepovedana posledica.

Za opredelitev več oseb, ki izvršujejo kaznivo dejanje, kot sostorilcev, mora poleg objektivnega kriterija obstajati zavest in volja teh oseb, da skupaj sodelujejo pri uresničitvi kaznivega dejanja.

Ob izpolnjenem objektivnem kriteriju bo sostorilec tisti, ki šteje dejanje za svoje (cum animo auctoris). Sostorilska volja pa je nepomembna, kadar sostorilec izpolni del zakonskih znakov kaznivega dejanja (sostorilstvo v ožjem smislu). Kdor sodeluje pri sami izvršitvi, je lahko sostorilec ne glede na to, ali dejanje šteje za svoje, za tuje, ali pa se s tem sploh ne ukvarja.

18. Za sostorilstvo je potrebna skupna odločitev za dejanje oziroma dogovor, ki pa ni treba, da je izrecen, zadošča tudi tihi, konkludentni dogovor, ravno tako ni potrebno, da je podan pred izvršitvijo, temveč lahko pride do njega, ko se je dejanje že začelo izvrševati. Skupna volja ni izključena niti, ko med udeleženci sploh ni nikakršnega dogovarjanja oziroma usklajevanja, ko gre torej za spontano skupno delovanje. Takšna situacija je lahko podana tudi v primeru sukcesivnega sostorilstva, ko posamezni sostorilec pristopi h kaznivemu dejanju, ki se izvršuje. Kadar med udeleženci ni nikakršne komunikacije, je zaključek o obstoju sostorilstva mogoče napraviti, če iz okoliščin in ravnanja vsakega posameznika jasno izhaja, da je v času izvrševanja kaznivega dejanja anticipiral ravnanja drugih ter privolil (hotel), da njegovo ravnanje kot dopolnitev ravnanj drugih privede do prepovedane posledice.

V subjektivnem smislu je skupna volja za izvršitev kaznivega dejanja podlaga za sostorilstvo oziroma se za subjektivno stran sostorilstva zahteva zavest vseh sostorilcev, da sodelujejo pri uresničitvi kaznivega dejanja, ne glede na to, kdo ga dokonča. Obstajati mora volja za dosego skupnega cilja. Pri sostorilstvu se vsakemu sostorilcu pripišejo ravnanja drugih kot da bi bila njegova.

19. Obstoj sostorilstva je sodišče prve stopnje utemeljilo z ugotovitvami, da so bile povod za obračun žaljivke oškodovanca na račun matere obsojenca, da je iz zagovorov obsojencev razvidno, da sta delovala skupaj, pri čemer so se njuna ravnanja dopolnjevala in odločilno prispevala k storitvi dejanja. Skupno delovanje in skupni namen obsojencev maščevati se oškodovancu pa potrjuje tudi sam kasnejši posnetek. Iz izvedenskega mnenja dr. Sanje Šešok izhaja, da se je obsojeni K. poistovetil z soobsojenim O. in ne z žrtvijo, ker se mu je zdelo, da si oškodovanec to zasluži, saj naj bi tudi njemu žalil očeta, kar je dejansko slišati iz posnetka. Očitno je bil pobudnik obsojeni O., vendar pa je K. odločilno prispeval k izvršitvi dejanja. Glede na način storitve sta obsojenca delovala v sostorilstvu, saj je bila smrt oškodovanca posledica kumulativnega učinka več močnih udarcev v predel glave in posledice ni mogoče pripisati zgolj enemu od udarcev, temveč gre za kumulativni učinek več močnih topih udarcev v predel glave, pri čemer jih je večina zagotovo nastala z brcami z nogo, nekateri pa lahko tudi pri udarcih z roko, stisnjenih v pest, pri čemer je bilo močnih udarcev zagotovo več kot deset. Višje sodišče pa je še navedlo, da sta obsojenca oškodovanca istočasno tepla, ga s pestmi udarjala ter brcala v glavo, ga zbila na tla, večkrat brcnila v mednožje, ga metala po tleh, z rokama udarjala po telesu, se nad njim izživljala ter mu nato nista nudila pomoči.

20. Glede na povzeto obrazložitev sodišč prve in druge stopnje zatrjevana kršitev, da sodišče v pravnomočni sodbi sostorilstva ni obrazložilo, ni podana. Ravno tako se je do pritožbenih navedb, s katerimi je vložnik izpodbijal obstoj sostorilstva, v celoti in skladno z zahtevami ustavnosodne prakse in prakse Vrhovnega sodišča opredelilo višje sodišče v točkah 14 do 16 izpodbijane sodbe. Ob ugotovitvi, da sta obsojena K. in O. skupaj izvrševala zakonske znake kaznivega dejanja umora, ko sta oškodovanca skupaj na opisan način pretepala in se izživljala nad njim, pri čemer se je K. postavil na stran O. in se z njim poistovetil, fizično obračunavanje pa je s strani obeh obsojencev potekalo vse dokler oškodovanec ni izgubil zavesti in še tudi potem, k dejanjem pa je obsojeni K. pristopil v začetni fazi fizičnega obračunavanja med O. in oškodovancem, ko se je oškodovanec poskušal pobrati s tal, je sodišče pravilno zaključilo, da sta obsojenca dejanje izvršila v sostorilstvu in da sta se zavedala njunega skupnega delovanja. Pri tem na obstoj sostorilstva ne vpliva okoliščina, da je po povzročitvi bistvenih poškodb obsojenec želel poklicati rešilca (ki ga potem ni poklical). Glede na ugotovljeno je tudi nepomembno, ali je obsojeni K. dejanje štel za svoje ali za soobsojenčevo, ali se s tem sploh ni ukvarjal, saj je pri izvršitvi kaznivega dejanja sodeloval z neposrednim izvrševanjem zakonskih znakov le tega.

21. Stališče vložnika, da bi morala biti natančno opredeljena vloga vsakega obsojenca, katere konkretne udarce in poškodbe je vsak od obsojencev prizadejal oškodovancu, torej s čim konkretno je prispeval k nastanku obravnavane posledice, je glede na ugotovitev, da sta obsojenca dejanje izvršila v sostorilstvu, napačno. Kot izhaja tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 125/2002 z dne 11. 12. 2003 mora biti jasna opredelitev poškodb, ki jih je oškodovancu prizadejal vsak izmed obdolžencev, podana v primeru, če sodišče dejanja ne kvalificira z eno od oblik udeležbe. V sodbi I Kp 1/99 z dne 11. 11. 1999 pa je Vrhovno sodišče navedlo, da ko je poškodba posledica skupnega naklepnega delovanja obsojencev, ni pomembno, katero in kakšno poškodbo je povzročil posamezni udarec obsojencev. Ker je sodišče ugotovilo, da je tudi obsojeni K. s svojim dejanjem kot sostorilec uresničeval zakonske znake kaznivega dejanja umora in pri tem ravnal vsaj s krivdno obliko eventualnega naklepa, je neutemeljeno zatrjevanje v zahtevi, da je bila z odločitvijo sodišča uvedena nekakšna objektivna odgovornost.

22. Navedbe vložnika v zahtevi, da ni dokazano, da sta obsojenca kaznivo dejanje storila v sostorilstvu, da priznanje obsojencev izostanka drugih dokazov ne more nadomestiti, da ne drži, da je vloga obsojencev dokazno podprta z razlogi na strani 10 sodbe, da je obsojeni K. sam povedal, da je oškodovanca dvakrat ali trikrat brcnil, da oškodovanca ni s pestmi udarjal v glavo in brcal, pa po vsebini predstavljajo nestrinjanje z v izpodbijani pravnomočni sodbi ugotovljenim dejanskim stanjem, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti v skladu z drugim odstavkom 420. člena ZKP ni dopustno uveljavljati. Pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja vložnik nedovoljeno izpodbija tudi z navedbami, da je zagovor obsojenca, da je oškodovanca udarjal zgolj takrat kot je vidno na posnetku, v nasprotju z zaključki sodišča, nadalje da posnetek dogajanja ob 2:55 uri ne potrjuje skupnega delovanja obsojencev, temveč kvečjemu, da je bila vloga obsojenega K. obrobna in se je ravnanju O.podredil in njegova ravnanja za smrt oškodovanca niso bila pomembna, da je bilo O. obuvalo precej bolj trdno od K. in da je presenetljivo stališče pritožbenega sodišča, da športni copati niso robustni športni čevlji, da je iz izjav na posnetku razvidno, da je O. oškodovanca udarjal po glavi, K. pa ne, da sta bili O. roki močno poškodovani, K. pa ni imel nobenih tovrstnih poškodb. Vložnik namreč s temi navedbami podaja svojo oceno dokazov, ki je drugačna od dokazne ocene sodišč v izpodbijani pravnomočni sodbi. Tudi z navedbami, da K., ko je pritrdil zagovoru O. glede svojega prispevka pri dejanju, ni razumel, kaj se ga sprašuje, zagovornik izpodbija dokazno oceno sodišča glede zagovora obsojenega K. in tako uveljavlja nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in ne protispisnosti.

23. Pravilnost pravne kvalifikacije kaznivega dejanja kot umora na grozovit način po 1. točki 116. člena KZ-1 zagovornik obsojenega M. K. izpodbija z navedbami, da umora na grozovit način ni mogoče izvršiti s krivdno obliko eventualnega naklepa, ker je to v nasprotju s samo bitjo inkriminacije, upoštevajoč tudi dejansko življenjsko situacijo kot se je odvijala kritičnega večera. Storilcu se namreč očita nekaj posebej zavržnega in mora biti tako ravnanje namensko, ni pa življenjski zaključek, da storilec privoli v to, da vzame življenje drugemu na grozovit način. Za izpolnitev zakonskih znakov umora na grozovit način bi moral biti izkazan obarvani naklep, eventualni pa ne more zadostovati. Če nekomu ni mogoče očitati, da namerno deluje v smeri prepovedane posledice, mu tudi ni mogoče očitati posebej zavržnega ravnanja v tej smeri. Pritožbenemu sodišču pa zagovornik v tej zvezi očita, da ni konkretno odgovorilo na predmetno pritožbeno navedbo, temveč je le povzelo stališče v komentarju. Zaključek o obstoju eventualnega naklepa tudi ni dokazan, pritožbeno sodišče pa se do pritožbenih navedb v tej zvezi ni opredelilo. Zagovornik tudi izpostavlja, da mora biti v primeru umora na grozovit način izkazan naklep storilca tudi v smeri načina izvršitve, torej grozovitega načina. Tako zagovornik obsojenega M. K. kot zagovornik obsojenega A. O. pa sodišču očitata, da je naklep obsojencev obrazložilo zgolj z okoliščinami, ki se nanašajo na ravnanje obsojencev po pretepu oziroma po tem, ko je obsojenec že obležal, saj je na obstoj eventualnega naklepa sklepalo na podlagi ravnanj obsojencev kot so razvidna iz posnetka, ki pa se nanaša na ravnanja obsojencev, ko sta oškodovancu že zadala odločilne poškodbe. Nobena sodba pa ne pove, kakšen naklep sta imela obsojenca pred prvim udarcem in med udarci, pri čemer mora zavedanje možnosti nastanka prepovedane posledice obstajati ob sami izvršitvi kaznivega dejanja, torej ob samih udarcih.

24. Umor na grozovit način je podan, ko storilec žrtev muči s tem, da ji povzroča hude fizične bolečine ali psihično trpljenje, ki po intenziteti in trajanju presegajo običajno trpljenje, ki nastane pri vsakem umoru. Sem med drugim prištevamo primere razvlečene agonije (trpljenje umirajočega ob umiranju) in usmrtitve s sukcesivnim zadajanjem številnih telesnih poškodb, ki vsaka zase ni resnejša, v skupnem učinku pa postanejo smrtne.

Na strani oškodovanca bo takšna grozovitost imela odraz v njegovem trpljenju in občutenju takšnih hudih fizičnih bolečin ali psihičnega trpljenja. Žrtev mora vse to sama občutiti, da lahko govorimo o tej obliki kaznivega dejanja, zato ne moremo govoriti v takšni obliki, če je žrtev v nezavestnem stanju ali če se storilec nad njo izživlja, ko je že mrtva. Podani morajo biti tako subjektivni znaki (brezčutnost, krvoželjnost ali izživljanje storilca) kot tudi objektivni znaki (trpljenje žrtve). V praksi se takšno dejanje pojavi ob povzročanju velikega števila telesnih poškodb, v primerih mučenja žrtve, podaljševanju smrtnih muk, ipd. Ta hujša oblika kaznivega dejanja umora se lahko stori tako z direktnim kot tudi z eventualnim naklepom.

Objektivna sestavina se torej kaže v ravnanju, s katerim storilec žrtvi povzroča trpljenje, strah ali bolečine, ki presegajo običajni način storitve takega kaznivega dejanja, subjektivna komponenta pa v zavesti storilca, da žrtvi povzroča hudo trpljenje ali v zavesti o možnosti povzročanja takega trpljenja in hotenju oziroma privolitvi vanj.

Umor pa zahteva obarvani naklep storilca povsod tam, kjer gre za zakonske znake kot opredelilnike posebnega namena storilca in torej subjektivne zakonske znake. Kadar posamezni normativni zakonski znaki niso nosilci izrazite obarvanosti naklepa, ki kliče po storilčevi direktnosti naklepa glede takega znaka, govorimo o objektivnem zakonskem znaku. Sem uvrščamo grozovitost in zahrbtnost. Tu za kaznivost zadošča eventualni naklep.

25. Pri eventualnem naklepu se mora storilec zavedati možnosti uresničitve vseh objektivnih zakonskih znakov kaznivega dejanja, vključno s prepovedano posledico. Voljna sestavina eventualnega naklepa pa se izraža v indiferentnosti storilca glede dejanja, vseeno mu je, ali bo dejanje izvršil in si misli, kar bo, pa bo, vzame to možnost v račun, jo dopušča.

V okviru zavedanja zakonskih znakov se mora storilec zavedati okoliščin, ki ustrezajo zakonskim znakom. V konkretnem primeru sta se storilca torej morala zavedati okoliščin, ki dejanje lahko delajo grozovito, kar je z ugotovljenim načinom izvršitve kaznivega dejanja, ko sta obsojenca oškodovancu zadala več močnih udarcev v vitalne dele telesa, predvsem v glavo, vse do nastopa nezavesti, s katerimi sta po naravi stvari oškodovancu povzročala hude bolečine, z izživljanjem in brezčutnostjo obsojencev pri tem, nedvomno izkazano.

26. Grozovitost je torej način izvršitve kaznivega dejanja in jo je v tej zvezi tudi potrebno ocenjevati, ne pa v zvezi s prepovedano posledico, do katere ima lahko storilec tudi drugačen subjektivni odnos. Glede na navedeno je zmotno stališče vložnika zahteve, da umora na grozovit način ni mogoče izvršiti s krivdno obliko eventualnega naklepa. Neutemeljena je tudi zatrjevana kršitev po 395. členu ZKP v tej zvezi, saj se je višje sodišče do te pritožbene navedbe opredelilo v 19. točki sodbe, ko je napačno pravno stališče obrambe ravno tako zavrnilo.

27. Glede oblike krivde je sodišče v pravnomočni sodbi navedlo, da sta obsojenca prepoznavala v kakšnem stanju je oškodovanec, videla sta, da je močno krvav, otečen, da se ne odziva in ne kaže znakov življenja, pa vendar nista poiskala pomoči, nista reagirala, temveč sta ga pustila ležati na travniku. Obsojenca sta se zavedala, da lahko oškodovanec zaradi poškodb glave, ki sta mu jih prizadejala, tudi umre, kar je razvidno tudi iz njunih navedb „al tale še diha, krvi je pa tut zgubu, ta je pa sam še za u trugo, ka te zebe, maš podhladitve, kar naj te zebe, prasec, da bog, da crkcu še dnes, da bog da zmrzno“ in vprašanja, če pokličeta rešilca, česar pa kljub temu nista storila. Obsojenca sta v posledico privolila, vseeno jima je bilo, kaj se bo zgodilo z oškodovancem, izkazala sta popolno brezčutnost, čutila nista prav nobene empatije, nad nemočnim oškodovancem sta se izživljala. Glede na način izvršitve kaznivega dejanja, ko sta obsojenca povzročila smrt oškodovancu z več močnimi udarci v predel glave, ga močno brcala, zbila na tla, ga na tleh še večkrat brcnila v glavo, v mednožje, ga metala po tleh, ga z rokama udarjala po telesu, pri čemer je oškodovanec trpel hude fizične bolečine, ob ugotovljeni brezčutnosti in izživljanju obsojencev nad oškodovancem, je sodišče zaključilo, da sta se obsojenca zavedala, da lahko oškodovanec zaradi poškodb umre in sta vsaj privolila v nastanek prepovedane posledice. Dejanje pa sta storila na grozovit način, saj sta udarce prizadejala predvsem v vitalne dele telesa, oškodovanca sta napadla istočasno in sta se nedvomno zavedala in privolila v nastanek prepovedane posledice. Sodišče je glede na to zaključilo, da sta ravnala z eventualnim naklepom.

28. Iz navedenega je razvidno, da je sodišče naklep storilcev razumno in zadostno obrazložilo, pri čemer pa se je logično oprlo tudi na ravnanje obsojencev po prizadejanju odločilnih poškodb kot izhaja iz zadnjega posnetka, ko sta se obsojenca nad nezavestnim oškodovancem še naprej izživljala, izražala svojo brezčutnost in indiferentnost do posledice, ki je grozila in iz katerih je razvidno zavedanje obsojencev glede možnosti nastanka posledice. Posnetek pa nenazadnje potrjuje tudi sam način nastanka poškodb, kot izhaja iz preostalih dokazov v spisu. Iz navedenega ravnanja na posnetkih je tako razviden odnos obsojencev do povzročitve samih poškodb kot tudi do prepovedane posledice, torej do celotnega dejanja, kakršnega sta po razumni in logični presoji sodišča obsojenca imela tudi v času povzročitve poškodb pred zadnjim snemanjem, torej tudi tistih, preden je oškodovanec nezavesten obležal. Iz navedb in obnašanja obsojencev na posnetku je namreč razvidno, da jima tudi, ko je oškodovanec zaradi njunih ravnanj negibno obležal na tleh, za njegovo stanje ni bilo mar in si je to po njunem celo zaslužil. Glede na navedeno je neutemeljen očitek zagovornikov obeh obsojencev, da sodba o odnosu obsojencev do dejanja v času njegove izvršitve nima zadostnih razlogov. Z navedbo, da se višje sodišče ni opredelilo do pritožbenih navedb, v okviru katerih so bile izpostavljene številne okoliščine, ki so jasno kazale na to, da o naklepu ni mogoče govoriti, pa zagovornik obsojenega K. ne konkretizira pritožbenih navedb, do katerih naj se pritožbeno sodišče ne bi opredelilo. Takšnih nekonkretiziranih očitkov pa Vrhovno sodišče ne more presojati (prvi odstavek 424. člena ZKP).

29. Preostali očitki zagovornika obsojenega A. O. v zahtevi, in sicer da v sodbi ni razlogov o tem, ali je obsojeni O. hotel, da oškodovanec bolj trpi kot je to običajno pri odvzemu življenja in da to pojmovno ni združljivo z eventualnim naklepom, pa so materialno neizčrpani, saj obsojenec in njegov takratni zagovornik v pritožbi tega nista uveljavljala. Sicer pa je sodišče že v okviru presoje utemeljenosti zahteve zagovornika obsojenega K. pojasnilo, da so takšni očitki neutemeljeni.

30. Zagovornik obsojenega K. višjemu sodišču v zvezi s presojo obstoja krivde še očita, da se ni opredelilo do vpliva alkoholiziranosti na prištevnost obsojenega K. ter do navedb glede osebnosti obsojenega K. in vpliva soobsojenca O. nanj, njegovega prilagajanja O. ter nameri, da pokliče pomoč. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zagovornik obsojenega K. v pritožbi z navedbami o močni alkoholiziranosti obsojenega K. v času izvršitve kaznivega dejanja in navedbami glede osebnosti in vodljivosti K. izpodbijal obstoj eventualnega naklepa pri obsojenemu K., ne pa konkretno tudi strokovnosti mnenj izvedencev dr. Mateja Kravosa in dr. Sanje Šešok, katerim je sodišče v celoti sledilo. Izvedenec dr. Kravos je med drugim ugotovil, da je bil obsojeni K. v času izvršitve kaznivih dejanj izrazito vinjen, vendar je bil takšnega vpliva vajen, zaradi česar je bila njegova sposobnost razumeti pomen svojih dejanj in jih obvladovati zmanjšana, a ne bistveno. Izvedenka dr. Šešok pa, da presojanje obeh obsojencev poteka na predkonvencionalni ravni, zato pri ločevanju moralnega in nemoralnega vedenja upoštevata zgolj trenutne lastne želje in potrebe, da je iz izjave obsojenega K., ali pokliče rešilca, razvidno, da se je zavedal, da sta oškodovancu naredila škodo, ki bi bila potrebna rešilca, pri čemer je s tem, ko mu je O. rekel, da ne bosta klicala rešilca in ko je poklical brata oškodovanca, menil, da je naredil vse, kar je moral, vendar osebnostno on ni bil podredljiv, temveč je šlo bolj za prilagajanje trenutni situaciji, ko sam ni bil odločen, kaj storiti. K. tega ni preprečil, ker se je strinjal s svojim prijateljem O., upoštevajoč njegove osebnostne značilnosti, to so egocentrizem, pomanjkanje krivde, nezmožnost uvida v lastna dejanja in se je najbrž z O., s katerim ima podobne osebnostne značilnosti, poistovetil. Na pritožbene navedbe glede obstoja naklepa pri obsojenemu K. se je višje sodišče opredelilo v 19. in 20. točki sodbe, v kateri je pritrdilo zaključku sodišča prve stopnje, da sta obsojenca dejanje storila na grozovit način s krivdno obliko eventualnega naklepa in izrecno navedlo, da v celoti sprejema razloge izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje iz 12. do 14. točke. V navedenem delu obrazložitve se je sodišče opredelilo do naklepa obsojencev in med drugim tudi navedlo, da se je K. poistovetil z O. in ne z žrtvijo.

31. Glede na posplošene pritožbene navedbe je višje sodišče z navedeno obrazložitvijo na te v zadostni meri odgovorilo, da je zadostilo standardu obrazložitve kot se je izoblikoval v ustavnosodni in praksi Vrhovnega sodišča. Procesni standard obrazloženosti odločbe sodišča druge stopnje je namreč drugačen oziroma nižji kot standard obrazložitve odločitve sodišča prve stopnje, med drugim tudi iz razloga smotrnosti. Ni namreč nujno, da se sodišče druge stopnje vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb in da ponavlja argumente prvostopenjske sodbe, če se z njimi strinja. Standardu obrazložitve sodišče druge stopnje zadosti tudi, če iz razlogov sodbe izhaja, da se je z njimi seznanilo oziroma jih ni prezrlo, ni pa dolžno odgovarjati na pritožbene navedbe, ki niso relevantne in so očitno neutemeljene. Poleg tega pa vložnik zahteve v zvezi z očitano kršitvijo po drugem odstavku 371. člena v zvezi s prvim odstavkom 395. člena ZKP, ki je v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti upoštevana le, če je izkazan njen vpliv na zakonitost sodne odločbe, le tega niti ne zatrjuje.

32. V preostalem delu pa zagovornik obsojenega M. K. obstoj krivde izpodbija z lastno presojo dokazov in svojimi zaključki, ki niso enaki presoji in zaključkom nižjih sodišč, s čimer dejansko uveljavlja nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Takšne so navedbe:

− da sta O. in oškodovanec kritičnega dne očitno prišla na neko idejo, da bi se pomerila v fizičnem obračunavanju, ki so ga želeli posneti, da bi si posnetke kasneje ogledali in se ob tem zabavali, kar se je spremenilo v nekaj drugega, česar ni nihče pričakoval in želel;

− da glede na predhodno življenje obsojencev, pitje alkohola in nizko stopnjo socialne in intelektualne razvitosti, obsojenca nista mogla pričakovati in še manj privoliti v posledice dejanja in eventualni naklep ni podan, ker je bila pri obsojencih ugotovljena visoka stopnja alkoholiziranosti, ki postavlja pod vprašaj zmožnost obsojencev izoblikovati eventualni naklep,

− da je želel obsojeni K. oškodovancu pomagati, saj je želel poklicati rešilca, pa ga je O. od tega odvrnil, poklical pa je brata oškodovanca;

− da je iz posnetka sklepati, da umora na grozovit način obsojencema ni mogoče očitati in je sklicevanje na posnetek zato nerazumljivo;

− da K. za umor ni imel nobenega motiva in je bil v dejanje vključen šele, ko je bilo vsega konec, da je zgolj sledil ravnanjem in pozivom O. in njegovo ravnanje ni imelo pomembne vloge pri celotnem dogajanju;

− da je bil dogodek mišljen kot dokazovanje med prijatelji, kar se je posnelo, da bi se kasneje pogledalo, da je prišlo do ekskalacije, pri čemer je šlo še vedno za nadaljevanje merjenja moči in da se obsojenca nista zavedala, kako resne so poškodbe oškodovanca in da te lahko pripeljejo do tragičnih posledic in sta mislila, da oškodovanec zgolj spi in da se bo prebudil;

− da K. ni sodeloval pri fizičnem obračunavanju z oškodovancem in se je tako še manj zavedal stanja oškodovanca, k čemur je prispevala tudi alkoholiziranost;

− - da se je K. O. prilagajal in zato reševalcev ni poklical in je očitno tudi sam menil, da poškodbe niso tako hude;

− da je K. kljub osebnim lastnostim in visoki alkoholiziranosti pokazal, da mu za oškodovanca ni vseeno, vendar je v tej svoji nameri padel pod vpliv O.;

− da se obsojeni K. evidentno ni zavedal, na kakšen način se bo dejanje zaključilo in je takšen zaključek sodišča v nasprotju z vsako logiko in podatki spisa.

33. Obsojeni A. O. v zahtevi nasprotuje pravni kvalifikaciji dejanja kot kaznivega dejanja umora, ker žrtev ni umrla neposredno po napadu, temveč šele kasneje in je po mnenju obsojenca zato lahko podano le kaznivo dejanje hude telesne poškodbe s smrtnim izidom. Z napačno pravno kvalifikacijo naj bi sodišče kršilo določbo drugega odstavka 354. člena ZKP. Svoje stališče vložnik utemeljuje z ugotovitvijo izvedencev, ki so dopustili možnost, da oškodovanec ne bi umrl, če bi mu bila nudena pravočasna pomoč. V tej zvezi tudi navaja, da nihče iz soseske ni poklical pomoči, čeprav je po mnenju obsojenca čudno, da nihče ni nič videl in slišal.

34. Zatrjevanje vložnika zahteve, da ravnanje obsojencev ni bilo pravilno pravno kvalificirano kot kaznivo dejanje umora na grozovit način, je neutemeljeno. Za razmejitev kaznivega dejanja umora in kaznivega dejanja hude telesne poškodbe s smrtnim izidom je odločilen storilčev naklep, ne pa čas, ki je potekel od poškodovanja do nastopa smrti. Sodišče je natančno pojasnilo, iz katerih dejstev in okoliščin je sklepalo, da sta se obsojenca zavedala, da lahko oškodovanec zaradi poškodb glave, ki sta mu jih prizadejala, umre in v to privolila. Sodišče je glede odnosa obsojencev do smrti oškodovancev ugotovilo, da ni podana le malomarnost obsojencev, temveč sta v smrt privolila, kar je razvidno iz njunih izjav, ko je oškodovanec ležal nezavesten na tleh in je evidentno potreboval pomoč, ki mu je zavestno nista nudila, temveč sta nasprotno z oškodovancem v takšnem stanju še naprej fizično obračunavala. Sodišče je sodbo oprlo tudi na izvedensko mnenje izvedenca za sodno medicino dr. Boruta Štefančiča, ki je med drugim ugotovil, da je oškodovanec umrl v posledici poškodbe glave kot celote, ki je povzročila oteklost možganov, ki se je s časom večala vse do meje, ko je postala možganska okvara ireverzibilna in nezdružljiva z življenjem. Izvedenec je tudi ugotovil, da bi ob zdravniški pomoči, ki bi bila nudena kratek čas po poškodovanju in ne šele nekaj ur kasneje kot je bila v konkretnem primeru, oškodovanec verjetno imel velike možnosti za preživetje. Oškodovancu je bila potem, ko so ga našli, nudena visoka strokovna medicinska pomoč, kar pa ni moglo odvrniti nastopa smrti. Glede na takšno ugotovljeno dejansko stanje, ko je bila smrt oškodovanca izključno posledica ravnanj obsojencev in ugotovljen subjektivni odnos obsojencev do prepovedane posledice, so dejanski in pravni zaključki nižjih sodišč in s tem pravna opredelitev dejanja tudi po presoji Vrhovnega sodišča pravilni.

35. Glede očitka obsojenega O., da sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da je dejanje storil v opitem in zmanjšano prištevnem stanju in da trpi razvojno vedenjske in mentalne motnje, Vrhovno sodišče ugotavlja, da je sodišče pri ugotavljanju prištevnosti sledilo izvedenskemu mnenju izvedenca dr. Mateja Kravosa. Ta je ugotovil, da zaradi vinjenosti obsojenca nista bila bistveno zmanjšano prištevna, torej zaradi alkohola nista bila v takšnem stanju, ki bi bilo kazenskopravno upoštevno pri presoji obstoja njune krivde. Osebnostne lastnosti obsojencev in njihov vpliv na njuno ravnanje pa je sodišče ugotavljalo z izvedenko klinične psihologije dr. Sanjo Šešok, ki ji je sodišče tudi v celoti sledilo in je na njene ugotovitve, da storilca agresivno maščevalno vedenje, ki sta ga izkazala do žrtve, sprejemata kot ustrezno in ga pojasnjujeta z namenom maščevanja, tudi uprlo sodbo. Ugotovljene neugodne okoliščine obsojencev, v katerih sta odraščala, pa je sodišče upoštevalo pri odmeri kazni kot olajševalne okoliščine. Tako ne drži, da sodišče ugotovitev izvedencev glede opitosti in osebnostnih značilnosti obsojencev ne bi upoštevalo, ni pa sodišče ugotovilo takšnih vedenjskih ali mentalnih motenj, ki bi vplivale na prištevnost oziroma kazensko odgovornost obsojencev. Kolikor se obsojeni O. s takšnimi ugotovitvami sodišča ne strinja, pa nasprotuje dokazni oceni sodišča in pravnomočno ugotovljenemu dejanskemu stanju, kar ni dovoljen razlog izpodbijanja z zahtevo za varstvo zakonitosti.

36. Neutemeljen je tudi očitek kršitve po 5. točki prvega odstavka 39. člena ZKP, na katerega je pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče v 9. točki sodbe, ki je pritožbeni očitek zavrnilo kot neutemeljen, saj je ugotovilo, da je predsednica senata sodelovala kot članica senata, ki je odločal o pritožbi zoper sklep o odreditvi pripora in kot članica senata, ki je v preiskavi podaljšal pripor obsojencema. Smisel izločitve po 5. točki prvega odstavka 39. člena ZKP namreč je, da ne bi isti sodnik v isti zadevi in isti odločbi odločal v različnih funkcijah, najprej kot sodnik, ki je izdal konkretno odločbo, nato pa še kot sodnik, ki bi odločal o pravnem sredstvu zoper to isto odločbo. Ta izločitveni razlog pa ne izključuje možnosti, da ne bi mogel sodnik v isti zadevi sodelovati pri izdaji različnih odločb na istem, pa tudi na višjem sodišču. Tako sodnik, ki je sodeloval pri odločanju v izvenobravnavnem senatu, ni izločen kot član senata, ki odloča na glavni obravnavi o glavni stvari in tudi ne v postopku odločanja o pritožbi pri sodišču druge stopnje, razen če je sodeloval pri odločanju o ugovoru zoper obtožnico oziroma o zahtevi predsednika senata po 271. ali 284. členu ZKP.

37. Odgovornosti za kaznivo dejanje po 138. členu KZ-1 obsojeni O. nasprotuje z navedbo, da je bilo z obsodbo kršeno načelo enakosti, saj tudi javne medijske hiše objavljajo posnetke policijskih in sodnih pregonov brez soglasja prizadetih. Nadalje obsojenec posplošeno zatrjuje, da je zakon nejasen in da iz zakona tudi ne izhaja, na čigav predlog se to kaznivo dejanje preganja in ugotavlja, da predloga oškodovani C. A. ni mogel podati ter navaja, da drugi za to niso pristojni. Zatrjuje še, da objava ni mogla poseči v zasebnost oškodovanca, saj zanjo on ni vedel. Sodišču tudi očita, da ni izključilo javnosti glavne obravnave, kljub prošnji, podani z namenom zaščite osebnosti pokojnika, saj so obiskovalci na glavno obravnavo prišli ravno zaradi ogleda posnetkov, kar je v nasprotju z očitkom obsojencu, ki naj bi posegel v zasebnost oškodovanca.

38. Iz podatkov spisa je razvidno, da je predlog za pregon obsojencev za kaznivo dejanje po prvem odstavku 138. člena KZ-1 podal brat umrlega oškodovanca, to je D. C., kar je skladno s 55. členom ZKP, obsojenec pa je ves čas postopka imel zagovornika, torej pravno pomoč. Glede na to se navedbe vložnika v tej zvezi izkažejo za nepomembne. Nepomembno je tudi zatrjevanje obsojenca, da se oškodovanec ni zavedal snemanja in objave, zaradi česar ni prišlo do posega v njegovo zasebnost, saj za poseg v zasebnost oškodovanca ni potrebno, da se ta zaveda, da je sneman, ravno tako vednost oškodovanca glede objave ni zakonski znak tega kaznivega dejanja. Glede očitka, da sodišče ni izključilo javnosti glavne obravnave, pa vložnik ne pojasni, katero kršitev uveljavlja in tudi ne, kako naj bi ta vplivala na zakonitost postopka.

Očitek kršitve načela enakosti pred zakonom pa je materialno neizčrpan.

39. Materialno neizčrpano je tudi zatrjevanje vložnika, da se v postopku ni bil sposoben braniti, da je bil šokiran, zagovornik pa ni imel interesa. S preostalimi navedbami pa obsojeni O. ne uveljavlja nobene materialne ali procesne kršitve zakona, temveč nasprotuje pravnomočno ugotovljenemu dejanskemu stanju. Takšne so navedbe, da je dejanje posledica spleta nepredvidljivih okoliščin, da torej smrti oškodovanca obsojenec ni predvidel, zaradi česar naklep ni podan, da obsojeni O. glede na svoje fizične značilnosti oškodovancu ni mogel zadati smrtno nevarnih poškodb, saj je bil oškodovanec večji in močnejši od njega, da izvedenec ni opredelil vrste poškodb, ki so pripeljale do smrti oškodovanca, da je šlo za dejanje v afektu, da je bil izzvan z žalitvijo na račun matere in njegove podpovprečne telesne velikosti, kar bi moralo biti upoštevano kot olajševalna okoliščina, enako njegova opitost in nerazsodnost. Tudi nestrinjanje z izvedenskim mnenjem, torej z že izvedenim dokazom, namreč po vsebini pomeni le dvom v ugotovljeno dejansko stanje, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče izpodbijati. Enako velja za navedbe, s katerimi vložnik izpodbija, da so bile ugotovljene dejanske okoliščine, ki vplivajo na izbiro kazenske sankcije in odmero kazni, pravilno upoštevane. Gre za razlog iz prvega odstavka 374. člen ZKP, s katerim se sodba sodišča prve stopnje lahko izpodbija v postopku s pritožbo. Presoja primernosti izrečene kazenske sankcije pa ni razlog, zaradi katerega bi bilo mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti.

40. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevah za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve določb kazenskega postopka in kazenskega zakona niso podane, deloma pa so bile zahteve vložene iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, zato jih je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

41. Izrek o stroških kazenskega postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP. Ker sta obsojenca brez premoženja, na prestajanju zaporne kazni in ne prejemata dohodkov, prej pa sta se preživljala z denarno socialno pomočjo, ju je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse.

Tako tudi sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 166/2001 z dne 14. 11. 2002, I Ips 211/2006 z dne 15. 2. 2007 in številne druge.

Slikovno snemanje s soglasjem upravičenca izključuje izpolnitev zakonskih znakov tega kaznivega dejanja, torej bit kaznivega dejanja po 138. členu KZ-1.

Ivan Bele: Kazenski zakonik s komentarjem, splošni del, GV založba, Ljubljana, 2001, str. 216.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 9199/2012-701 z dne 15. 1. 2015 ter članek M. Ambrož, Sostorilstvo v primežu teoretičnih modelov in praktičnih izzivov, Pravnik, revija za pravno teorijo in prakso, št. 5-6/2013, Zveza društev pravnikov Slovenije, str. 289.

Glej sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 9199/2012-701 z dne 15. 1. 2015.

dr. Damjan Korošec, idr., Veliki znanstveni komentar posebnega dela Kazenskega zakonika (KZ-1), 1. knjiga, UL RS, d. o. o. in Pravna fakulteta v Ljubljani, 2018, str. 301.

dr. Mitja Deisinger, Kazenski zakonik 2017, posebni del, s komentarjem, sodno prakso in literaturo, Poslovna založba Maribor, 2017, str. 128 - 129.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 61829/2011-379 z dne 6. 7. 2015.

dr. Korošec, idr., Veliki znanstveni komentar, str. 321.

dr. Ljubo Bavcon in drugi, Kazensko pravo, splošni del, šesta izdaja, Ljubljana, Uradni list RS, 2013, str. 279 - 283.

S temi navedbami vložnik nasprotuje ugotovitvam izvedencev dr. Mateja Kravosa in dr. Sanje Šešok, katerim je sodišče v celoti sledilo, in sicer da sta se obsojenca lahko zavedala svojega dejanja in ga imela v oblasti, da je ta sposobnost bila zmanjšana, vendar ne v bistveni meri.

Glej mag. Štefan Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, 2002 str. 97 ter sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 191/2004 z dne 30. 9. 2004 in druge.

Absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka v zvezi z javnostjo sojenja pa je po 4. točki prvega odstavka 371. člena ZKP podana le, če je v nasprotju z zakonom izključena javnost glavne obravnave. V obravnavanem primeru pa javnost kljub prošnji obrambe obsojencev ni bila izključena.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 20, 20/2, 24, 25, 116, 116-1, 138, 138/1.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 39, 39/1-5, 55, 371, 371/1-11, 371/2, 372, 372-1, 420, 420/2, 424, 424/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.