VSRS Sodba I Ips 14593/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2019-11-28

Vesna Žalik (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

bistvene kršitve določb postopka - sprememba obtožnega predloga - zloraba pravice - pravica do obrambe - kršitev kazenskega zakona - zakonski znaki - kaznivo dejanje ponarejanje listin - dejanje majhnega pomena - kaznivo dejanje ponarejanja listin

Glede na potek postopka in vsebino spremembe obtožbe, ko je bil del očitka obsojencu izpuščen, odsotnost obrazložitve spremembe obsojencu ni onemogočila, da bi se seznanil o vseh dejanskih in pravnih okoliščinah obtožbe oziroma njene spremembe. Izostanek tožilčeve utemeljitve spremembe obtožnega akta sam po sebi tudi ni odločilen za presojo dopustnosti spremembe obtožnice. Bistveno je, da je sprememba v skladu s pogoji, določeni v 344. členu ZKP, in z merili, izoblikovanimi v (ustavno)sodni praksi.

Predhodna ustna sklenitev najemne pogodbe in v postopku ugotovljena dejstva, da so bili v ponarejeni pisni pogodbi navedeni resnični podatki, da iz tega naslova do obsojenca nihče nima nobenih zahtevkov in da bi bil obsojenec glede na premoženjske razmere upravičen do subvencionirane najemnine, če bi vlogi priložil pristne listine, na izpolnitev zakonskih znakov kaznivih dejanj ponarejanja listin ne vplivajo. Listina je namreč ponarejena, če ne izvira od osebe, ki je na njen navedena kot izdajatelj, pri čemer ni relevantno, ali je vsebina ponarejene listine resnična ali ne.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Slovenski Bistrici je s sodbo z dne 15. 5. 2017 I. K. spoznalo za krivega storitve dveh kaznivih dejanj ponarejanja listin po prvem odstavku 251. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Za vsako kaznivo dejanje je določilo kazen dva meseca zapora in mu na podlagi drugega odstavka 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen tri mesece zapora. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je sodišče obsojenca oprostilo povrnitve stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obsojenčeve zagovornice zavrnilo.

2. Zoper pravnomočno sodbo zahtevo za varstvo zakonitosti vlaga obsojenčeva zagovornica zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, in sicer določbe 344. člena ZKP in v tej zvezi določb 23. in 25. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava), nadalje določbe 4. točke 358. člena ZKP, zaradi kršitve po prvem odstavku 374. člena ZKP in zaradi kršitve kazenskega zakona v vprašanju, ali je očitano dejanje kaznivo dejanje po prvem odstavku 251. člena KZ-1. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da obtoženca oprosti obtožbe.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovoril vrhovni državni tožilec mag. Jože Kozina, ki meni, da ta ni utemeljena in predlaga njeno zavrnitev. Glede očitane kršitve v zvezi z modifikacijo obtožnega predloga navaja, da je izčrpno stališče o tem podalo že višje sodišče, katerega tudi povzema. V zvezi z zatrjevano kršitvijo prvega odstavka 251. člena ZKP pa pojasnjuje, da se z navedeno inkriminacijo ščiti pravna dobrina varnosti pravnega prometa, katera je bila v obravnavanem primeru napadena in je obsojenec z očitanim ravnanjem dvakrat izpolnil vse zakonske znake tega kaznivega dejanja. Okoliščina, da je obsojenec z lastnico stanovanja sklenil ustno pogodbo o najemu, je tako nepomembna.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovi zagovornici. Obsojenec se o odgovoru ni izjavil, zagovornica pa v izjavi na odgovor navaja, da obramba vztraja pri očitku, da je šlo pri spremembi obtožbe za zlorabo te pravice, kar dokazuje dejstvo, da tožilstvo v posameznih primerih ravna različno in je v podobnem primeru prvotni obtožni predlog zaradi kaznivega dejanja goljufije umaknilo in vložilo novega za kaznivo dejanje ponarejanja listin.

5. Vložnica v zahtevi zatrjuje, da je sodišče prve stopnje kršilo določbo prvega odstavka 344. člena ZKP, ko je dovolilo spremembo obtožbe, kar je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Pri tem pojasnjuje, da je tožilstvo z modifikacijo z dne 19. 12. 2016 popolnoma spremenilo opis očitanih kaznivih dejanj in njuno pravno kvalifikacijo, te spremembe pa ni z ničemer obrazložilo, s čimer je zlorabilo to procesno pravico. Za takšno spremembo ni bilo zakonskih pogojev, sodišče pa od tožilstva ni zahtevalo, da spremembo pojasni, kljub ugovoru obrambe, da nasprotuje spremembi. Tudi sodišče v obrazložitvi sodbe ni navedlo razlogov, zakaj je spremembo dopustilo. Obsojencu se je po spremembi obtožbe očitalo povsem drugo kaznivo dejanje, ki je uvrščeno v drugo poglavje Kazenskega zakonika in bi bila glede na to utemeljitev spremembe in njene dopustitve potrebna. Ob izostanku utemeljitve je kršena pravica do obrambe obsojenca, ravno tako pa mora sodišče samo ugotavljati, na katerih izvedenih dokazih je utemeljena sprememba obtožbe. Stališče višjega sodišča, da ni potrebno, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi navede razloge, zakaj je modifikaciji sledilo, pa posega v pravico do poštenega sojenja iz 23. člena Ustave in pravico do učinkovite pritožbe iz 25. člen Ustave, saj obramba nima možnosti učinkovite pritožbe, če sodišče dopustitve spremembe ne utemelji.

6. Prvi odstavek 344. člena ZKP določa, da če tožilec med dokaznim postopkom spozna, da izvedeni dokazi kažejo na to, da se je spremenilo v obtožnici navedeno dejansko stanje, sme ustno spremeniti obtožnico, sme pa tudi predlagati, naj se glavna obravnava prekine, da pripravi novo obtožnico. Spremenjena obtožnica se sme nanašati le na dejanje, ki je že predmet obtožbe. Iz ustaljene ustavnosodne presoje in prakse Vrhovnega sodišča izhaja, da ima tožilec zaradi možnosti, da na glavni obravnavi izvedeni dokazi pokažejo na drugačno dejansko stanje, kakor ga zatrjuje, pooblastilo za spremembo obtožnice na način, da ta še vedno temelji na istem historičnem dogodku. To pooblastilo samo po sebi ni v neskladju z nobenim od ustavnih jamstev, če ga tožilec ne zlorabi in če je istočasno dopuščeno, da tudi druga stranka v postopku lahko glede na spremenjene okoliščine še vedno varuje svoje pravice v načeloma enakem pravnem položaju, kakor če do spremembe obtožnice ne bi prišlo. Pri tem zlorabo predstavlja že okoliščina, da se sprememba uveljavlja na način, ki škoduje obdolžencu ali pa mu otežuje njegov položaj. Sprememba obtožbe tudi ne sme okrniti obdolženčeve pravice do obrambe.

Iz strokovne literature in ustaljene prakse Vrhovnega sodišča, ki se navezuje na stališča Ustavnega sodišča, izhaja, da lahko tožilec spremeni obtožnico, če po njegovi oceni izvedeni dokazi kažejo na drugačno dejansko stanje, kot ga je videl pri vložitvi obtožnice, neodvisno od tega, ali so se v zadevi pojavili novi dokazi ali ne. Zadošča njegova ocena že izvedenih dokazov, potem, ko so bili ti na glavni obravnavi ponovno neposredno izvedeni.

Da za spremembo obtožbe zadošča že subjektivna ocena tožilca izhaja iz same dikcije zakona, ki določa, da bo tožilec spremenil obtožbo, če med glavno obravnavo spozna, da izvedeni dokazi kažejo na to, da se je spremenilo v obtožnici navedeno dejansko stanje. Sodišče nima podlage, da tožilcu ne dovoli spremembe obtožbe, razen če bi poskušal z zlorabo tega pooblastila spraviti obtoženca v neugodnejši procesni položaj ali mu neupravičeno otežiti obrambo.

7. Tožilstvo je obsojencu s prvotnim obtožnim predlogom očitalo storitev dveh kaznivih dejanj goljufije po prvem odstavku 211. člena KZ-1, ki je v primerjavi s kasneje spremenjenim besedilom obtožbe vsebovalo še očitek, da je obtoženec delavca Centra za socialno delo Slovenska Bistrica spravil v zmoto, da je izdal odločbo in da je z ravnanjem pridobil protipravno premoženjsko korist. Kot je v sodbi pojasnilo že višje sodišče, je državna tožilka s spremembo obtožnega predloga iz opisa kaznivega dejanja navedene očitke izpustila, kar je imelo za posledico spremembo pravne opredelitve dejanja, sam obtožbi akt pa se je nanašal na isti historični dogodek. Ravnanje, ki se je s spremenjenim obtožnim predlogom očitalo obsojencu, je bilo tako v celoti opisano tudi v prvotnem obtožnem predlogu in so torej že iz prvotnega opisa izhajali vsi zakonski znaki kaznivih dejanj ponarejanja listin. S spremembo obtožnega predloga je bila zmanjšana kriminalna količina obsojencu očitanih dejanj, očitali sta se mu milejši kaznivi dejanji. Glede na navedeno se navedbe vložnice zahteve, da je bil s spremembo obtožnega predloga popolnoma spremenjen opis očitanih kaznivih dejanj, izkažejo za neresnične. Z zmanjšanjem kriminalne količine tožilka ni prestopila okvira historičnega dogodka, opisanega v prvotnem obtožnem predlogu in ni šlo za novo (drugo), ampak za drugačno kaznivo dejanje, opis kaznivega dejanja pa bi glede na rezultat dokazovanja lahko prilagodilo tudi sodišče samo, ne da bi s tem kršilo identiteto med obtožbo in sodbo. Opis dejanja se tudi po spremenjeni obtožbi nanaša na ista ravnanja obsojenca. Za presojo istovetnosti med prvotnim opisom kaznivega dejanja in opisom v spremenjeni obtožnici pa pravna opredelitev dejanja ni pomembna, saj lahko državni tožilec pravno opredelitev spremeni v skladu s pravico, da razpolaga z obtožbo.

8. Tožilstvo je sporno modifikacijo obtožnega predloga podalo na drugem naroku za glavno obravnavo dne 19. 12. 2016, potem ko je na prvem naroku dne 21. 9. 2016 sodišče zaslišalo lastnico stanovanja M. M., ki je med drugim povedala, da se je z obsojencem ustno dogovorila za najem in najemnino v višini 200,00 EUR, pri čemer bi z njim sklenila pisno pogodbo, če bi on tako želel. Povedala je tudi, da je občina nikoli ni terjala za vrnitev najemnine. Na istem naroku zaslišan predstavnik Centra za socialno delo A. U. K. pa je povedal, da je glavni kriterij za ugoditev vlogi za subvencioniranje najemnine premoženjsko stanje prosilca in da je obdolženčevo premoženjsko stanje bilo takšno, da je bil do tega upravičen in je bila vloga zato odobrena. Pogoj za subvencijo pa je tudi sklenjena pisna pogodba, v kateri mora biti navedena kvadratura stanovanja in mesečna najemnina, podpisana pa mora biti s strani obeh strank.

9. Ob upoštevanju prikazanega poteka postopka in vsebine spremembe ni mogoče pritrditi stališču vložnice zahteve, da je državna tožilka to upravičenje uveljavila v nasprotju s prvim odstavkom 344. člena ZKP. Po oceni tožilke so na prvem naroku za glavno obravnavo izvedeni dokazi pokazali drugačno dejansko stanje kot ga je videla ob vložitvi obtožnega predloga, takšna sprememba pa je bila glede na navedeno logična in jo je bilo mogoče pričakovati. Glede na potek postopka in vsebino spremembe obtožbe, ko je bil del očitka obsojencu izpuščen, odsotnost obrazložitve spremembe obsojencu ni onemogočila, da bi se seznanil o vseh dejanskih in pravnih okoliščinah obtožbe oziroma njene spremembe. Izostanek tožilčeve utemeljitve spremembe obtožnega akta sam po sebi tudi ni odločilen za presojo dopustnosti spremembe obtožnice.

Bistveno je, da je sprememba v skladu s pogoji, določeni v 344. členu ZKP in z merili, izoblikovanimi v (ustavno)sodni praksi. V obravnavanem primeru je tem pogojem bilo zadoščeno. Po spremembi obtožbe je bila glavna obravnava zaradi priprave obsojenca na zagovor preložena za več kot mesec dni. Zagovor je obsojenec podal po spremembi obtožbe na naroku dne 30. 1. 2019, ko je tudi izjavil, da je spremenjen obtožni predlog razumel, zagovornica obsojenca pa je na tem naroku podala tudi dva dokazna predloga. Glavna obravnava se je nato začela znova dne 15. 5. 2017, ko je obsojenec ponovno izjavil, da je obtožni predlog razumel. Možnost obrambe obsojenca tako zaradi spremembe obtožbe v ničemer ni bila okrnjena. Ravno tako spremenjena obtožba za obsojenca ni predstavljala nikakršnega presenečenja, saj je bil očitek vsebovan že v prvotnem opisu, o spremembi pa sta bila na naroku obveščena obsojenec in zagovornica, do takrat pa obsojenec na obravnavi zagovora še niti ni podal. Glede na navedeno tožilki pri predmetni spremembi obtožnega predloga ni mogoče očitati zlorabe te pravice. S spremembo namreč obsojenčev pravni položaj ni bil v ničemer otežen.

10. Kot pravilno opozarja že sodišče druge stopnje v izpodbijani sodbi, je sodišče s tem, ko je sledilo spremembi tožilstva in v skladu z njo ugotovilo dejansko stanje, presodilo, da je sprememba dopustna. Procesna ureditev pa ne zahteva, da sodišče v situacijah, ki so jasne, navede v sodbi razloge v zvezi z dopustnostjo spremembe obtožbe, ki so praviloma pravne narave. Pravno presojo utemelji zlasti v primerih, ko obramba spremembi nasprotuje z relevantnimi ugovori. Kot takšnih pa upoštevajoč vse zgoraj navedeno ni mogoče šteti navedb zagovornice, podanih na naroku dne 19. 12. 2016. Razlogi za spremembo obtožbe so bili glede na ugotovljeno dejansko stanje očitni, obramba pa na naroku tudi ni zatrjevala, da ji ti niso znani, temveč je obsojenec navedel, da spremembo razume, spremembi pa je zagovornica nasprotovala iz razloga, da naj bi bilo že od vsega začetka postopka jasno, da zakonski znaki goljufije niso podani. To pa potrjuje, da sprememba obtožbe za obrambo ni predstavljala presenečenja, temveč je bila le ta pričakovana in so ji bili razlogi za spremembo znani. Tako tudi ni mogoče pritrditi vložnici zahteve, da je bila zaradi pomanjkanja razlogov sodbe okrnjena pravica obsojenca do učinkovite pritožbe in s tem do poštenega sojenja. Zatrjevane kršitve ZKP in Ustave tako niso podane.

11. V izjavi na odgovor tožilstva zagovornica še navaja, da tožilstvo v nekaterih primerih, podobnim obravnavanemu, obtožbo umakne, kar bi, kot navaja tudi v zahtevi, moralo tožilstvo storiti tudi v obravnavanem primeru. Pri tem kot dokaz prilaga obtožni predlog, iz katerega izhaja, da je tožilstvo umaknilo obtožni predlog za kaznivo dejanje goljufije in vložilo nov obtožni predlog za kaznivo dejanje ponarejanja listin, pri čemer pa prvotni obtožni predlog ni vseboval očitka ponareditve listine. Ta zadeva tako ni enaka obravnavani, v kateri je očitek ponareditve listine bil vsebovan že v prvotnem opisu. Sodišče pa v primeru umika obtožbe v fazi glavne obravnave izda zavrnilno sodbo (1. točka 357. člena ZKP), ki ima učinek res iudicata, zato ponovno odločanje o očitkih, vsebovanih v prvotnem opisu obtožbe, ni dopustno.

12. Kaznivo dejanje ponarejanja listin po prvem odstavku 251. člena KZ-1 stori, kdor ponaredi listino ali spremeni pravo listino, zato da bi se taka listina uporabila kot prava, ali kdor ponarejeno ali spremenjeno listino uporabi kot pravo.

13. Neutemeljene so navedbe vložnice zahteve, s katerimi utemeljuje očitek, da obsojenec z očitanim ravnanjem ni izpolnil zakonskih znakov dveh kaznivih dejanj po prvem odstavku 251. člena KZ-1. Predhodna ustna sklenitev najemne pogodbe in v postopku ugotovljena dejstva, da so bili v ponarejeni pisni pogodbi navedeni resnični podatki, da iz tega naslova do obsojenca nihče nima nobenih zahtevkov in da bi bil obsojenec glede na premoženjske razmere upravičen do subvencionirane najemnine, če bi vlogi priložil pristne listine, na izpolnitev zakonskih znakov očitanih kaznivih dejanj ne vplivajo. Listina je namreč ponarejena, če ne izvira od osebe, ki je na njen navedena kot izdajatelj, pri čemer ni relevantno, ali je vsebina ponarejene listine resnična ali ne. Listina pa je vsako pisanje, ki je primerno ter namenjeno za dokaz takšnega dejstva, ki ima vrednost za pravna razmerja (peti odstavek 99. člena KZ-1). Storilec hoče s ponareditvijo listine ustvariti videz, da je neko pravno pomembno izjavo podala določena oseba, čeprav je ta oseba na tak način ni podala. Uporaba krive listine je podana, ko jo storilec na kakršenkoli način spravi v promet, v katerem pride do izraza njena pravna pomembnost.

V obravnavani zadevi je obsojenec s tem, ko je ponarejeni listini, ki ju je sam izpolnil in podpisal najemodajalko, torej sam ponaredil, vložil pri centru za socialno delo kot prilogi vlogi za uveljavljanje subvencije najemnine za stanovanje, ki je na tej podlagi izdalo odločbo, s katero mu je priznalo pravico do subvencionirane tržne najemnine, izpolnil zakonske znake dveh kaznivih dejanj po prvem odstavku 251. člena KZ-1. Tako ne gre pritrditi navedbam vložnice, da ponareditev podpisa v obravnavani zadevi ni bistvena. Ravno ponarejen podpis na pogodbi oziroma uporaba takšne pogodbe je bistveni zakonski znak kaznivega dejanja po prvem odstavku 251. člena KZ-1 in je v obravnavani zadevi ključnega pomena. Nerelevantna in tudi neresnična v tej zvezi je tudi navedba v zahtevi, da se obsojencu ni očitala ponareditev listine. Zaradi odnosa med tema dvema izvršitvenima oblikama (ponareditev in uporaba takšne listine kot prave), ker uporaba konzumira ponareditev listine,

je v abstraktnem delu opisa navedena le izvršitvena oblika uporabe ponarejene listine. Kot izhaja iz konkretnega dela opisa kaznivih dejanj v izreku sodbe, pa je bil očitek obsojencu tudi, da je ponaredil podpisa na pogodbah.

14. Glede na navedeno so tudi navedbe vložnice, da je potrebno razlikovati med sklenitvijo pogodbe in podpisom pogodbe in da pisna oblika pri najemni pogodbi služi le v dokazne namene in ni pogoj za njeno veljavnost, nepomembne. V tej zvezi je neutemeljen tudi očitek, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na tovrstne pritožbene navedbe. Višje sodišče je namreč na pritožbene navedbe glede pomena predhodnega ustnega dogovora med obsojencem in lastnico stanovanja odgovorilo v deveti točki sodbe, ko ugotavlja, da je obsojenec vlogam za uveljavljanje pravic iz javnih sredstev priložil najemni pogodbi, ki jih lastnica stanovanja ni podpisala in izjave s takšno vsebino ni podala, s čimer je izpolnil vse zakonske znake očitanih kaznivih dejanj, pa četudi ponarejeni listini izkazujeta resnično pravno razmerje med njima.

15. Neutemeljen je tudi očitek, da so razlogi obeh sodišč glede sklenitve najemnih pogodb v nasprotju z izrekom sodbe, ker je iz razlogov razvidno, da sta sodišči šteli, da sta bili najemni pogodbi sklenjeni, le ne v pisni obliki, v izreku pa se obsojencu očita, da najemnih pogodb z lastnico ni nikoli sklenil. Iz izreka sodbe je jasno razvidno, da obsojenec z lastnico stanovanja ni sklenil pisnih pogodb, katere je sam izpolnil in na njih podpisal lastnico stanovanja ter jih priložil vlogi za uveljavljanje pravic iz javnih sredstev, pri tem pa, kot je pojasnjeno že zgoraj, predhodni ustni dogovor o načinu izvrševanja najemnega razmerja med obsojencem in lastnico stanovanja na obstoj kaznivih dejanj ponarejanja listin nima vpliva. Dejstvo, da so bili sicer podatki v pogodbi resnični, pa je sodišče upoštevalo pri odmeri kazenske sankcije.

16. Nadalje je neutemeljen očitek, da sodišči nista presodili, ali je bila ponarejena listina pravno pomembna v smislu, da je dokazovala neko pravno pomembno dejstvo. Iz izreka in obrazložitve izpodbijane pravnomočne sodbe namreč izhaja, da je obsojenec ponarejeni pogodbi priložil k vlogama za uveljavljanje pravic iz javnih sredstev na pristojnem centru za socialno delo in je s tem ponarejeni listini uporabil kot pravi, center za socialno delo pa je ravno zaradi teh prilog izdal odločbi, na podlagi katerih je bil obsojenec upravičen do subvencionirane najemnine. Iz navedenega izhaja, da je bila ponarejena listina v postopku uveljavljanja pravic iz javnih sredstev pravno relevantna, saj je služila kot dokaz v tem postopku pravno relevantnih dejstev (obstoj najemnega razmerja, kvadratura stanovanja, cena najema) in je njena predložitev skladno s 35. členom Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev predstavljala pogoj za pridobitev pravice do subvencionirane najemnine. Tako tudi ne drži navedba vložnice, da bi bil obsojenec brez pisne najemne pogodbe upravičen do subvencije najemnine.

17. Z navedbo, da obsojenec ni mogel ravnati z direktnim naklepom, saj je menil, da ne dela nič narobe, pa vložnica izpodbija pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, ki ga s tem izrednim pravnim sredstvom ni dovoljeno izpodbijati (drugi odstavek 420. člena ZKP). Dejstvo, da je bila najemna pogodba sklenjena v ustni obliki, pa samo po sebi ne izkazuje, da se obsojenec ni zavedal protipravnosti svojega ravnanja, ko je ponaredil listino in to uporabil kot pravo zaradi pridobitve pravice do subvencionirane najemnine.

18. Po 4. točki 358. člena ZKP izda sodišče oprostilno sodbo, če ugotovi, da je podana nesorazmernost med majhnim pomenom kaznivega dejanja (njegova nevarnost je neznatna zaradi narave ali teže dejanja ali zaradi tega, ker so škodljive posledice neznatne ali jih ni ali zaradi drugih okoliščin, v katerih je bilo storjeno in zaradi nizke stopnje storilčeve krivde ali zaradi njegovih osebnih okoliščin) ter posledicami, ki bi jih povzročila obsodba. Sodišče prve stopnje takšne nesorazmernosti ni ugotovilo. Dejstvo, da Občini Slovenska Bistrica ni nastala škoda, da je obsojenec dejansko bival v stanovanju, da bi bil glede na premoženjsko stanje do subvencionirane najemnine upravičen in da so bili podatki v najemnih pogodbah, razen podpisa, točni, je sodišče upoštevalo kot olajševalne okoliščine pri odmeri kazni. S tem je sodišče predmetne dejanske okoliščine, ki ne predstavljajo zakonskih znakov kaznivega dejanja ponarejanja listin, ustrezno pravno ovrednotilo in jih upoštevalo kot olajševalne okoliščine in ne kot okoliščine, ki bi na podlagi 4. točke 358. člena ZKP narekovale izrek oprostilne sodbe. Izrek oprostilne sodbe na navedeni podlagi namreč tudi upoštevajoč namen inkriminacije, s katero se varujeta varnost in zaupanje v pravnem prometu, ki sta bila z obravnavanim kaznivim dejanjem napadena in dejstvo, da je obsojenec zaporedoma izvršil dve takšni kaznivi dejanji, pri čemer je že obsojen zaradi kaznivih dejanj ponarejanja denarja, ponarejanja znamenj za zaznamovanje blaga, mer in uteži ter ponarejanja in uporabe ponarejenih vrednotnic in vrednostnih papirjev, ne bi bil utemeljen. Očitek vložnice zahteve, da bi moralo sodišče izreči oprostilno sodbo zaradi podane očitne in velike nesorazmernosti med pomenom kaznivega dejanja in posledicami obsodbe, je tako neutemeljen.

19. Sodišče je kazen obsojencu izreklo v okviru predpisane kazni za kaznivo dejanje po prvem odstavku 251. člena KZ-1 in mu skladno z drugim odstavkom 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen. Z navedbami v zahtevi, da nikomur ni nastala škoda, da obsojenec skrbi za invalidno hči in ima sam težave z zdravjem, pa vložnica zatrjuje, da dejanske okoliščine, ki vplivajo na izbiro kazenske sankcije in odmero kazni, niso bile (pravilno) upoštevane. Gre za razlog iz prvega odstavka 374. člen ZKP, s katerim se sodba sodišča prve stopnje lahko izpodbija v postopku s pritožbo. Presoja primernosti izrečene kazenske sankcije pa ni razlog, zaradi katerega bi bilo mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovno sodišče zato ni preizkušalo očitkov, s katerimi vložnica zatrjuje, da izrek kazni zapora ni primeren.

20. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve določb kazenskega postopka niso podane, deloma pa je bila zahteva vložena iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

21. Izrek o stroških kazenskega postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP. Ker je obsojenec brez premoženja in zaposlitve, ga je Vrhovno sodišče oprostilo plačila sodne takse, ker bi bilo lahko zaradi njenega plačila ogroženo njegovo vzdrževanje in vzdrževanje oseb, ki jih je dolžan preživljati.

Odločba Ustavnega sodišča RS U-I-289/95 z dne 4. 12. 1997.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 250/2009 z dne 28. 1. 2010.

Tako sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 366/2008 z dne 16. 10. 2008.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 45062/2014 z dne 22. 6. 2017.

Tako tudi sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 338/2009 z dne 28. 1. 2010, podobno tudi sodba I Ips 254/2009 z dne 22. 4. 2010.

dr. Mitja Deisinger: Kazenski zakonik 2017, posebni del, Poslovna založba MB, 2017, str. 554 - 555.

Ponareditev listine je namreč le predhodna faza uporabe ponarejene listine kot prave, ki izgubi svojo samostojnost, če je ponarejena listina tudi uporabljena kot prava in se vključi v to izvršitveno obliko kot njen naravni in pravni sestavni del po pravilu Lex primaria derogat legi subsidiaria.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 344, 344/1, 358, 358-4, 371, 371/2, 372, 372-1, 374.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 251.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.