VSRS Sodba VIII Ips 328/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-06-19

mag. Marijan Debelak (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, mag. Irena Žagar

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev delovnih obveznosti, ki ima vse znake kaznivega dejanja - odtujitev - videonadzor

V primeru delovnega spora glede zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 lahko tudi delovno sodišče presoja obstoj znakov kaznivega dejanja. S tem ni kršena domneva nedolžnosti iz 27. člena Ustave RS, saj delovno sodišče ne odloča o kazenski odgovornosti storilca, kot to zmotno meni revident, ampak zgolj presoja obstoj znakov kaznivega dejanja. Za presojo zakonitosti izredne odpovedi iz tega razloga zadošča dokazanost, da so v ravnanju delavca podani vsi znaki kaznivega dejanja, kot so opredeljeni v KZ-1.

II. Tožena stranka krije sama svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek, da sta izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 22. 7. 2015, ki ju je toženka podala tožnikoma, nezakoniti; da tožnikoma delovno razmerje pri toženki ni prenehalo, temveč traja še naprej z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja in da ju je toženka dolžna pozvati nazaj na delo, jima od dneva nezakonitega prenehanja delovnega razmerja do vrnitve na delo obračunati in izplačati mesečne bruto plače in ju prijaviti v matično evidenco ZPIZ tako, da jima bo za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja priznana delovna doba. Sodišče je ugotovilo, da sta tožnika nedovoljeno izvozila jeklen odpadek iz varovanega območja toženke in da sta vedela, da s tem sodelujeta pri odtujitvi jeklenega odpadka. S tem sta kršila delovne obveznosti, njuna kršitev pa ima vse znake kaznivega dejanja velike tatvine. Zato sta podani izredni odpovedi zakoniti.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnikov zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je prvi tožnik (v nadaljevanju revident) vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Navaja, da se sodišče ni opredelilo do izpovedi obeh tožnikov in njunih zatrjevanj, kje sta bila sporne noči in kaj sta delala. Nepravilno jima očita, da naj bi sodelovala pri odtujitvi spornega jeklenega odpadka, čeprav ni jasno, ali je sploh prišlo do odtujitve jeklenega odpadka in v kakšni količini. Sodba temelji le na listinski dokumentaciji, npr. na izjavah prič, podanimi v zagovoru in pred policisti, ne pa na dokazih, ki bi jih sodišče samo neposredno izvedlo. Toženka ne razpolaga z nobenim dokazom, ki bi neposredno dokazoval njegovo vpletenost v sporno odtujevanje. Dostop do lokomotive je imel vsak. Nobena od zaslišanih prič ni videla, da je revident zapuščal varovano območje. Vsi dokazi, na katere se sklicuje sodišče, so posredni in kažejo le, da je bil sporne noči na delovnem mestu. Poleg tega so bili vsi dokazi toženke informativne, poizvedovalne narave. Sodišče se ni opredelilo do izpovedi I. P., ki je povedal, da o odtujevanju ne ve ničesar. Nezadostni so tudi razlogi sodišča za zavrnitev njegovih dokaznih predlogov npr. z izvedencem za področje video nadzornih sistemov, izvedencem strojne stroke. Sodišče tudi ne obrazloži, zakaj ni opravilo ogleda kraja samega. Pri sprejemanju dokazne ocene sodišče ni sledilo 8. členu ZPP. Pomanjkljivo je povzelo izpovedbe prič, ki so bile zaslišane, medtem ko se do njegove izpovedi in drugih dokazov sploh ni opredelilo. Meni, da se sodišče ne bi smelo opreti na video posnetke, ker so bili pridobljeni nezakonito. Toženka ni imela podlage za video snemanje in hranjenje videoposnetkov. Videonadzor ne pomeni video snemanja, ampak, da se prek video sistema nadzira posamezno področje. Sodišče je prav tako nepravilno zavrnilo ugovor prekluzije, saj je sodišče upoštevalo trditve in dokaze toženke, ki jih je predložila po prvem naroku. Zmoten je tudi zaključek sodišča o pravilnosti postopka pred izdano odpovedjo. Pisna seznanitev z očitanimi kršitvami, ki jo je prejel, ne omogoča zagovora, saj iz nje ne izhaja, kaj naj bi storil napačno in kdaj. Odpoved je bila podana po poteku 30 dnevnega subjektivnega roka, saj je P. D. za sporen dogodek izvedel že 21. 6. 2015. Napačno je stališče, da subjektivni rok teče od dneva, ko se je delodajalec z gotovostjo seznanil z dejstvi, saj se zahteva nižja stopnja – prepričanje in ne gotovost. Nepravilen je tudi zaključek sodišča, da je šele po prejemu elektronskega sporočila toženka z gotovostjo zaključila, da je storil očitano hujšo kršitev. Elektronsko sporočilo je predstavljalo le potrditev predhodnega prepričanja delodajalca, da je storil očitano dejanje. Meni, da utemeljen razlog za podajo odpovedi ne obstaja. V sporni noči je bil ves čas znotraj varovanega območja toženke, nihče ga ni videl na vlakovni kompoziciji, ki bi odpeljala iz varovanega območja. Ni nedovoljeno izvozil jekleni odpadek in ni sodeloval pri domnevni odtujitvi jeklenega odpadka. Zoper njega ne teče noben kazenski postopek, niti v zvezi s tem ni bil obsojen, zato je sodišče z izpodbijano sodbo prekršilo domnevo nedolžnosti.

4. Toženka je podala odgovor na revizijo in predlagala njeno zavrnitev.

6. Na podlagi prvega odstavka 371. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji, v nadaljevanju ZPP) revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni.

7. Neutemeljen je ugovor revidenta, da sodba temelji le na listinskih dokazih, ne pa na dokazih, ki bi bili izvedeni neposredno pred sodiščem. Kot je pravilno pojasnilo že sodišče druge stopnje, je sodišče potek spornega dogodka ugotovilo na podlagi ogleda video posnetka, na podlagi izpovedi prič M. V., M. N., B. Z., upoštevalo pa je tudi izpovedi tožnikov. Gre za dokaze, ki so bili izvedeni neposredno pred sodiščem. Neutemeljen je tudi ugovor, da so bile vse priče toženke predlagane v informativni namen oziroma, da je šlo za informativne dokaze. Informativni dokaz predstavlja dokaz, s katerimi se dejstva, ki bi jih morala stranka navajati, šele ugotavljajo. Revident ne navede, katera relevantna dejstva toženka v svojih vlogah ni zatrjevala oziroma, katera dejstva naj bi sodišče ugotavljalo šele z zaslišanjem prič toženke (in katerih prič). Očitki v tem delu so zato povsem splošni, zato na njih niti ni mogoče odgovoriti. Prav tako je neutemeljen ugovor, da se je sodišče oprlo na posredne dokaze. ZPP ne vsebuje določb, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da so dopustna zgolj določena neposredna dokazna sredstva, posredni dokazi pa nedovoljeni. Sodišče tako lahko tudi na podlagi posrednih dokazov ugotovi odločilna dejstva, če predstavljajo celovit in zaključen krog, ki logično potrjuje zatrjevanja stranke ter ne omogoča razumnih pomislekov. Trditve revidenta, da ga sporne noči nihče ni videl na lokomotivi, s katere je bil odtujen jeklen odpadek ter da iz videoposnetka ni vidno, da lokomotivo upravlja on, tako ne pomenijo, da sodišče do zaključka, da je ravno on odpeljal jeklen odpadek z varovanega območja toženke, ne bi moglo priti na podlagi drugih, posrednih dokazov. To je v konkretnem primeru tudi storilo in svoje zaključke ustrezno obrazložilo.

8. Sodišči sta zadostno obrazložili razloge za zavrnitev dokaznega predloga revidenta z izvedencem za področje video nadzornih sistemov. Kot je pravilno pojasnilo sodišče, za ogled videoposnetkov ni potrebno strokovno znanje in si je sodišče posnetke lahko ogledalo samo. Dejstvo, da si je posnetke ogledala tudi priča M. N., ne pomeni, da gre za dokaz, za katerega bi moralo sodišče postaviti izvedenca. Revident prav tako razen splošne trditve, da je sodišče podalo nezadostne razloge za zavrnitev dokaznega predloga z izvedencem strojne stroke, ne navede, zakaj bi sodišče ta dokaz sploh moralo izvesti. Neutemeljen je tudi ugovor, da sodišče ni obrazložilo, zakaj ni opravilo ogleda kraja samega, saj revident takega dokaznega predloga niti ni podal oziroma mu je (gre za dokazni predlog toženke) med postopkom celo nasprotoval.

9. Zmotne so tudi trditve revidenta, da se sodišče ne bi smelo opreti na videoposnetke, ker naj bi bili ti pridobljeni nezakonito. Pri tem izhaja iz stališča, da bi toženka lahko izvajala zgolj videonadzor (neposredno nadzirala ljudi ali premoženje prek videosistema), ne pa videosnemanja, ker da za video snemanje in hranjenje videoposnetkov ni imela pravne podlage. Zakon o varstvu osebnih podatkov (Ur. l. RS, št. 86/2004 in naslednji, v nadaljevanju ZVOP-1) v 74. členu določa, da mora oseba javnega ali zasebnega sektorja, ki izvaja videonadzor, o tem objaviti obvestilo. Obvestilo mora biti vidno in razločno objavljeno na način, ki omogoča posamezniku, da se seznani z njegovim izvajanjem najkasneje, ko se nad njim začne izvajati videonadzor (drugi odstavek). Obvestilo mora med drugim vsebovati tudi telefonsko številko za pridobitev informacije, kje in koliko časa se shranjujejo posnetki iz videonadzornega sistema (tretji odstavek). Šteje se, da je z obvestilom posameznik obveščen o obdelavi osebnih podatkov (četrti odstavek). Že iz tretjega odstavka 74. člena ZVOP-1 izhaja, da videonadzor v smislu tega člena vključuje tudi videosnemanje oziroma shranjevanje posnetkov iz videonadzornega sistema. Nenazadnje je slikovno snemanje v dosegu ZVOP-1 le, če se posnetki videonadzora snemajo oziroma shranjujejo, saj šele s tem nastane zbirka osebnih podatkov v smislu 5. točke 6. člena ZVOP-1. Ker sta sodišči ugotovili, da je toženka videonadzor izvajala v skladu z določili ZVOP-1, ni mogoče pritrditi revidentu, da so bili posnetki pridobljeni brez pravne podlage.

10. Zmoten je tudi očitek relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka (prvi odstavek 339. člena ZPP), ki naj bi jo po zatrjevanju revidenta sodišče storilo s tem, da je pomanjkljivo, v korist toženke povzelo izpovedi prič, do izpovedi revidenta in drugi dokazov pa naj se ne bi opredelilo. Očitek revidenta je v prvi vrsti pavšalen, saj ne navede, katere izpovedi prič naj bi sodišče nepravilno povzelo in do katerih dokazov (razen njegove izpovedi) naj se ne bi opredelilo. Tudi sicer je očitek neutemeljen. V skladu z načelom proste presoje dokazov (8. člen ZPP) o tem, katera dejstva se štejejo za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj ter na podlagi uspeha celotnega postopka. Določba vsebuje metodološki napotek za oblikovanje dokazne ocene, bistveno pa je lahko kršena le v primeru, kadar dokazna ocena ni v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene (torej kadar ne ustreza standardu vestnosti in skrbnosti ter ni analitično sintetična). V obravnavani zadevi dokazni oceni sodišča ni mogoče očitati, da ne upošteva procesnih zahtev iz 8. člena ZPP. Iz obrazložitve sodišča prve stopnje (10 - 12. točka) tudi jasno izhaja, da je presojalo tudi izpoved revidenta (da ni sodeloval pri odtujitvi, da je vestno opravljal svoje delo ipd.), vendar ji ni sledilo zaradi vrste nasprotnih dejstev in dokazov, ki jih je med postopkom ugotovilo (npr. dejstva, da sta tožnika sporne noči sestavljala edino premikalno skupino železniškega transporta; videoposnetkov, iz katerih izhaja, da je bil sporne noči iz varovanega območja toženke odpeljan jeklen odpadek; pridobljen seznam prejemnikov nagrad, na katerem je bil naveden tudi revident; izpovedi prič, npr. Z., da so morale biti na lokomotivi osebe, ki so bile tistega dne v službi itd.). Iz sodbe sodišča prve stopnje tako jasno izhaja, zakaj sodišče izpovedbi revidenta ni sledilo. Poleg tega je sodišče ustrezno pojasnilo, zakaj in v kateri meri je sledilo izpovedi priče I. P. (tč. 14 sodbe sodišča prve stopnje), zato je očitek revidenta, da se sodišče do izpovedi te priče ni opredelilo, neutemeljen. Nejasen in predvsem pavšalen je tudi ugovor, da je sodišče izjavam določenih prič odreklo verodostojnost, po drugi strani pa jim sledilo, pri čemer revident ne navede nobene konkretne izjave. Z vsemi zgoraj navedenimi očitki revizija dejansko izpodbija sprejeto dokazno oceno sodišča (da je tožnik sodeloval pri odtujitvi jeklenega odpadka), kar pa ni dovoljen revizijski razlog.

11. Revident tudi povsem splošno ugovarja, da je sodišče nepravilno zavrnilo njegov ugovor prekluzije, podan v zvezi s trditvami in dokazi, ki jih je toženka predložila po prvem naroku. Pri tem ne navede, katere trditve oziroma dokaze sodišče ne bi smelo upoštevati in ali so te trditve in dokazi sploh kakorkoli vplivali na izid postopka. Sodbe sodišča druge stopnje zato v tem delu niti ni mogoče preizkusiti.

12. Materialno pravo ni zmotno uporabljeno.

13. Revident je bil pri toženki zaposlen na delovnem mestu strojevodja. Toženka mu je 22. 7. 2015 izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi po prvi in drugi alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in naslednji, v nadaljevanju ZDR-1), ker je kršil pogodbeno ali drugo obveznost iz delovnega razmerja, kršitev pa ima vse znake kaznivega dejanja oziroma, ker je naklepoma ali iz hude malomarnosti huje kršil pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. V izredni odpovedi mu je očitala sodelovanje pri odtujitvi 60 ton jeklenega odpadka v noči iz 20. 6. 2015 na 21. 6. 2015 iz obrata toženke A. v vrednosti 100.000,00 EUR. Jekleni odpadek je bil odtujen s pomočjo uporabe interne lokomotive in vagonov ter odpeljan iz varovanega območja delodajalca.

14. Iz dejanskih ugotovitev sodišča izhaja, da sta bila tožnika v noči iz 20. na 21. 6. 2015 v službi in da sta skupaj s še enim progovnim manipulantom sestavljala edino premikalno skupino železniškega transporta, ki je delala v tej izmeni. Revident je opravljal dela strojevodje, drugi tožnik H. pa dela premikača. Sodišče je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da sta tožnika sodelovala pri odtujitvi 60 ton jeklenega odpadka iz obrata toženke A. tako, da sta upravljala vlakovno kompozicijo in izvozila jeklen odpadek iz obrata A. in nato ven iz varovanega območja toženke ter se nato vrnila v varovano območje s praznim vagonom.

15. Revident v pretežnem delu revizije izpodbija tako ugotovljeno dejansko stanje (zatrjuje, da ni sodeloval pri odtujitvi jeklenega odpadka; da varovanega območja toženke sporne noči ni zapuščal; da odpadka ni odpeljal iz varovanega območja itd.), kar pa ni dovoljen revizijski razlog. Vrhovno sodišče je vezano na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga za izdajo izpodbijane sodbe, saj zmotnega ali nepopolnega dejanskega stanja na revizijski stopnji ni več mogoče izpodbijati (tretji odstavek 370. člena ZPP). Iz istega razloga so neutemeljeni tudi očitki revidenta, da ni jasno, ali je do odtujitve jeklenega odpadka sploh prišlo in v kakšni količini, saj iz dejanskih ugotovitev povsem jasno izhaja, da je šlo za odtujitev 60 ton jeklenega odpadka.

16. Toženka je tožnikoma v pisni obdolžitvi pred podano odpovedjo kršitve očitala na enak način kot kasneje v odpovedi - torej da sta v noči iz 20. 6. 2015 na 21. 6. 2015 kršila delovne obveznosti s tem, da sta sodelovala pri odtujitvi jeklenega odpadka teže najmanj 60 ton in vrednosti 100.000,00 EUR iz obrata A. s pomočjo interne lokomotive in vagonov ter da ima njuna kršitev znake kaznivega dejanja. Glede na navedeno ni utemeljen ugovor, da pisna obdolžitev ni časovno oziroma vsebinsko opredeljena, ker iz nje ne izhaja, kaj naj bi tožnika storila napačno in kdaj. Pravilno je stališče sodišča druge stopnje, da je bila pisna obdolžitev ustrezno opredeljena in je omogočala možnost sodelovanja in vplivanja na rezultat postopka izredne odpovedi. To možnost sta tožnika tudi izkoristila in podala ustni ter pisni zagovor.

17. Neutemeljen je tudi ugovor, da odpoved ni pravočasna, ker je delavec P. D. za izvoz jeklenega odpadka izvedel že 21. 6. 2015. Tudi v tem delu revident izpodbija dejansko ugotovitev sodišč (da je toženka na podlagi poročila varnostnega managerja P. D. za sporen dogodek izvedela 23. 6. 2015), kar ni dovoljen revizijski razlog. Poleg tega ni bistveno, kdaj je za sporen dogodek izvedel delavec P. D., saj ne gre za osebo, pristojno za podajo odpovedi. Odpoved je bila revidentu podana 23. 7. 2015, torej v 30 dneh od kar se je prvič izvedelo za sporni dogodek, zato ni bistveno, da je sodišče druge stopnje nepravilno štelo, da je tekel rok za podajo odpovedi od zagovora 16. 7. 2015. Odpoved je namreč pravočasna tudi v primeru, če kot datum, od katerega teče rok za podajo odpovedi, upoštevamo 23. 6. 2015, ko se je toženka s spornim dogodkom sploh prvič seznanila. Nejasno je tudi stališče revidenta, da sta sodišči nepravilno zaključili, da je toženka šele po prejemu elektronskega sporočila z gotovostjo zaključila, da je delavec storil očitano hujši kršitev, saj kaj takega iz razlogov izpodbijane sodbe ne izhaja. Sodišče prve stopnje je v zvezi s pravočasnostjo odpovedi omenilo elektronsko sporočilo D. z dne 31. 8. 2015, v katerem je slednji navedel, da 23. 6. 2015 še ni vedel, kdo je vpleten v krajo ter da je po prijavi to ugotavljala Policija. Pri tem niti sodišče prve, ne sodišče druge stopnje ni navedlo, da je toženka s tem sporočilom ugotovila, da je revident storil očitano kršitev.

18. Neutemeljen je tudi ugovor revidenta, da zoper njega ne teče noben kazenski postopek in da je sodišče z zaključki, da naj bi sodeloval pri odtujitvi oziroma veliki tatvini, prekršilo domnevo nedolžnosti iz 27. člena Ustave RS. V primeru delovnega spora glede zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga po prvi alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 lahko tudi delovno sodišče presoja obstoj znakov kaznivega dejanja. S tem ni kršena domneva nedolžnosti iz 27. člena Ustave RS, saj delovno sodišče ne odloča o kazenski odgovornosti storilca, kot to zmotno meni revident, ampak zgolj presoja obstoj znakov kaznivega dejanja. Za presojo zakonitosti izredne odpovedi iz tega razloga zadošča dokazanost, da so v ravnanju delavca podani vsi znaki kaznivega dejanja, kot so opredeljeni v KZ-1. Glede na zgoraj povzete dejanske ugotovitve o sodelovanju revidenta pri odtujitvi jeklenega odpadka, je pravilno stališče sodišč, da je s svojim ravnanjem izpolnil zakonske znake kaznivega dejanja velike tatvine iz 205. člena KZ-1 in je zato podan utemeljen razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 1. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

19. Ker revizijski razlogi niso podani, je sodišče na podlagi 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

20. V skladu s petim odstavkom 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Ur. l. RS, št. 2/2004 in naslednji) toženka sama krije stroške odgovora na revizijo.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 110/1, 110/1-1

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 205

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.