VSRS sodba II Ips 105/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-03-02

Anton Frantar (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

zahteva za varstvo zakonitosti - kršitev pravic osebnosti - pravica do zdravega življenjskega okolja - prekomerne imisije - hrup - železniški promet - škoda, ki presega običajne meje - povrnitev nepremoženjske škode - višina odškodnine - duševne bolečine zaradi kršitev pravic osebnosti

Standard običajne meje iz tretjega odstavka 133. čelna OZ je pravni standard, ki ga mora zapolniti sodišče v vsakem konkretnem primeru.

Sodišči sta rezultate meritev hrupa ob hiši tožnikov, ki so bile opravljene s pomočjo izvedenca ob pogojih, ki so bili podobni kot v spornem obdobju, primerjali z (mejnimi in kritičnimi) vrednostmi iz Uredbe, ki so postavljene glede na kriterije (vir hrupa, naravo območja), ki že upoštevajo primerljiva okolja, iz česar izhaja, da sta ugotavljali in napolnjevali standard običajne meje (in ne krajevno običajne meje) iz tretjega odstavka 133. člena OZ.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Tožniki sami krijejo stroške odgovora na zahtevo za varstvo zakonitosti.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je toženka dolžna plačati prvi tožnici, tretji tožnici in četrtemu tožniku vsakemu 1.620,00 EUR in drugemu tožniku 500,00 EUR odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 8. 2008 do plačila. Zavrnilo je tožbeni zahtevek za postavitev sekundarne zaščitne ograje v višini 2,5 m gledano pravokotno od namišljene sredinske črte na stanovanjsko hišo tožnikov, ..., na parc. št. 2779, št. stavbe 191, k. o. ..., ob železniški progi v dolžini 100 m v smeri proti železniški postaji Hodoš in 100 m v smeri proti železniški postaji Puconci.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženke delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je prvi tožnici, tretji tožnici in četrtemu tožniku znižalo odškodnino vsakemu na 1.300,00 EUR, drugemu tožniku pa na 300,00 EUR, vse z z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30. 8. 2008 do plačila. Sicer je pritožbo toženke in v celoti pritožbo tožnikov zavrnilo in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Potrdilo je ugotovitve in razloge prvostopenjskega sodišča, le višino je glede na prisojene odškodnine v primerljivih primerih odmerilo drugače.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je Vrhovno državno tožilstvo vložilo zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in zmotne uporabe materialnega prava, in sicer tretjega odstavka 133. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Vrhovnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje. Navaja, da bo stališče, ki ga bo v konkretni zadevi sprejelo Vrhovno sodišče glede pravnega standarda škode, ki presega običajne meje iz tretjega odstavka 133. člena OZ, pomembno za poenotenje in razvoj prava preko sodne prakse.

4. Sodišči sta pri zapolnjevanju pravnega standarda škode, ki presega običajne meje, uporabili upravne predpise o dovoljenih količinah imisij, in sicer Uredbo o mejnih vrednostih kazalcev hrupa v okolju (Ur. l. RS, št. 105/05, v nadaljevanju Uredba) in Uredbo o ocenjevanju in urejanju hrupa v okolju (Ur. l. RS, št. 121/2004). Ugotovljene je bilo, da so bile mejne vrednosti kazalcev hrupa v večernem obdobju presežene prvi in tretji dan, v dnevnem času do preseganja ni prišlo, v nočnem času so bile presežene kritične vrednosti. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da hrup presega običajne meje in tožnikom povzroča škodo, ki jo je treba subsumirati pod tretji odstavek 133. člena OZ, kar je pritožbeno sodišče potrdilo. Niti pritožbeno niti prvostopenjsko sodišče se nista v ničemer opredelili do navedb toženke glede kriterijev, ki napolnjujejo pravni standard škode, ki presega običajne meje. Toženka je opozorila, da je treba pri oceni običajnih meja jakosti emisij od neelektrificirani železniški progi izhajati iz vrednosti imisij v okolju primerljivih železniških odsekih v državi in pri tem ugotoviti, kakšne negativne vplive so tožniki še dolžni trpeti, ker so za okolje ob takšni progi običajni.

5. Pri vprašanju, ali je škoda iz tretjega odstavka 133. člena OZ, že škoda, ki je nastala zaradi čezmerne obremenitve okolja, ali pa je pojem običajne škode širši, se komentatorji OZ nagibajo k slednjemu. Poudarjajo, da je čezmerna obremenitev okolja obremenitev, ki presega predpisane mejne vrednosti ali okvire dovoljenih posegov v okolje, vendar besedilo tretjega odstavka ne omejuje škode na krajevno običajne meje, temveč na običajne meje. Upravni predpisi o dovoljenih količinah emisij so orientacija, vendar sodišče nanje ni vezano. Enako stališče je zavzelo Višje sodišče v Ljubljani v zadevi III Cp 2616/2014 z dne 22. 10. 2014, ko je odločitev sodišča prve stopnje razveljavilo in sodišču naložilo, naj v ponovljenem postopku poleg presežene kritične vrednosti hrupa še posebej ugotavlja, kakšen je hrup ob primerljivih cestah in kakšen je še običajen hrup.

6. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vročena tožnikom, ki so nanjo obrazloženo odgovorili in predlagali njeno zavrnitev.

7. Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

8. Odločanje o tem, ali zahteva vsebuje za pravni red kot celoto pomembna pravna vprašanja, je v celoti prepuščeno Vrhovnemu sodišču.(1) V zvezi s predpostavko iz tretjega odstavka 385. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 367.a člena ZPP je v zahtevi relevantno pravno vprašanje pravnega standarda škode, ki presega običajne meje iz tretjega odstavka 133. člena OZ, zato ga je Vrhovno sodišče vzelo v obravnavo.

9. Pri odločanju o zahtevi je omejeno le na preizkus kršitev, ki jih Vrhovno državno tožilstvo uveljavlja (prvi odstavek 391. člena ZPP). Sklicevanje na pripravljalno vlogo in pritožbene navedbe (četudi s konkretnimi listovnimi številkami), ne terja podrobnejše obravnave. Na očitek izostanka primerjave z drugimi odseki neelektrificiranih železniških prog pa je odgovorjeno že v okviru obrazložitve na postavljeno materialnopravno vprašanje.

10. Standard običajne meje je pravni standard, ki ga mora zapolniti sodišče v vsakem konkretnem primeru. Vrhovno sodišče je v večih zadevah, ko je obravnavalo poseg v pravico do zdravega življenjskega okolja iz 72. člena Ustave RS (v nadaljevanju URS) zaradi povečanega hrupa ob cesti G1-3 v Murski Soboti(2) in v Gornji Radgoni(3) pojasnilo, da življenje v urbanem okolju sicer res terja od posameznika ustrezno prilagoditev in toleranco do imisij (hrup, vibracije, onesnaženje zraka), vendar le do „normalnih“ meja. Kadar te imisije presežejo mejne vrednosti, pa je mogoče govoriti o takšnem vplivu na osebnostne pravice posameznika, da je njegova škoda pravno priznana(4)(5) in je podana tudi odškodninska odgovornost zanjo.

11. V zadevi II Ips 409/2009 z dne 18. 2. 2010(6) je Vrhovno sodišče pravni standard preseganja običajne meje iz tretjega odstavka 133. člena OZ zapolnjevalo na podlagi ugotovitev, da tožniki živijo ob glavni cesti prvega reda G1-3, na odseku, ki je med najhrupnejšimi odseki primerljivih cest, v nočnem času pa celo najhrupnejši zaradi izrazito visokega deleža tovornih vozil, da je bil porast hrupa v letih 2003 do 2006 izrazito visok in da so prekoračene v podzakonskih aktih določene mejne oziroma kritične vrednosti obremenitev (določene v Uredbi). Takšne ugotovitve so bile podlaga za zaključek, da hrup presega običajne meje, ki jih tožniki niso dolžni trpeti.

12. Podobno sta v obravnavani zadevi nižji sodišči standard preseganja običajne meje zapolnjevali na podlagi ugotovitev, da se je promet na progi Murska Sobota - Hodoš od leta 2003 do 2008 vsako leto povečeval, da tožniki živijo ob tej (neelektrificirani) železniški progi in da je obremenitev s hrupom moteča in problematična. Pri lokomotivah tovornih vlakov je dodatno moteč tudi izpuh iz motorja. S pomočjo izvedenca so bile opravljene meritve in izračuni ter ocena vrednosti ravni hrupa ob stanovanjski hiši tožnikov in primerjave s postavljenimi mejnimi in kritičnimi vrednostmi določenimi v podzakonskih aktih, kar je pripeljalo do ugotovitve, da so bile presežene kritične vrednosti v nočnem času in večerne mejne vrednosti.(7) Izvedenec je kot dodaten dejavnik izračunal še možnosti „motenj spanja“.(8) Na podlagi takšnih ugotovitev sta nižji sodišči zaključili, da mejne, zagotovo pa kritične vrednosti hrupa presegajo običajne meje hrupa in da so tožniki zaradi tega trpeli zaradi nespečnosti, utrujenosti in motenj duševnega ravnovesja(9) ter da je podana odškodninska odgovornost zaradi prekomernega posega v pravico do zdravega življenjskega okolja tožnikov.

13. Sodišči nista izrecno primerjali vrednosti imisij v okolju ob primerljivih železniških odsekih v državi, kot jima je očitala toženka in kot jima očita zahteva za varstvo zakonitosti, da se do teh navedb nista opredelili, ampak sta se zaradi primerjave z drugimi podobnimi območji oprli na podzakonski akt, ki določa meje,  splošno določene za primerljiva območja. Uredba namreč med drugim zaradi varstva naravnega in življenjskega okolja pred hrupom določa stopnje zmanjševanja onesnaževanja okolja s hrupom, mejne vrednosti kazalcev hrupa v okolju, kritične vrednosti kazalcev hrupa v okolju in vire onesnaževanja okolja s hrupom. Kot enega od virov hrupa vključuje tudi glavno železniško in regionalno železniško progo, vključno s pripadajočimi železniškimi postajami (3. člen Uredbe). Uredba v 4. členu določa štiri stopnje zmanjševanja onesnaževanja okolja s hrupom, ki so določene za posamezne površine glede na občutljivost za škodljive učinke hrupa. Območje, v katerega se uvršča območje stanovanjske hiše tožnikov, je območje III. stopnje varstva pred hrupom. Gre za površine podrobnejše namenske rabe prostora, na katerih je dopusten poseg v okolje, ki je manj moteč zaradi povzročanja hrupa, kamor se uvrščajo tudi območja stanovanj: splošne stanovanjske površine in stanovanjske površine s kmetijskimi gospodarstvi. V 5. členu Uredba določa mejne in kritične vrednosti glede na posamezna območja varstva pred hrupom. V tretjem odstavku tega člena so posebej določene mejne vrednosti kazalcev hrupa L(dan), L(noč), L(večer) in L(dvn), ki ga povzroča uporaba ceste ali železniške proge in obratovanje večjega letališča na posameznem območju varstva pred hrupom (številčno določene v preglednici 3 priloge 1 te Uredbe). To pomeni, da že Uredba sama upošteva posebnosti posameznega območja glede na vir hrupa (železniška proga), dopustno mejo glede na naravo določenega območja (območje stanovanjskega naselja) in glede na to določa mejne in kritične vrednosti. Sistematično torej upošteva kriterije, ki so pomembni pri presoji in zapolnjevanju standarda običajne meje. Sodišči sta rezultate meritev hrupa ob hiši tožnikov, ki so bile opravljene s pomočjo izvedenca ob pogojih, ki so bili podobni  kot v spornem obdobju (promet je bil celo nižji kot v spornih obdobjih), primerjali z (mejnimi in kritičnimi) vrednostmi iz Uredbe, ki so postavljene glede na navedene kriterije, iz česar izhaja, da sta ugotavljali in zapolnjevali standard običajne meje (in ne krajevno običajne meje) iz tretjega odstavka 133. člena OZ.

14. Tožniki so zahtevali povrnitev stroškov odgovora na zahtevo za varstvo zakonitosti. Načelo odvisnosti stroškovne odločitve od uspeha v postopku ureja razporeditev finančnega bremena pravdanja med pravdni stranki, ki sta s svojimi procesnimi aktivnostmi stroške tudi povzročili, ne ureja pa stroškovnih posledic, ki jih imajo stranke zaradi procesnih aktivnosti morebitnih drugih

udeležencev postopka. Iz določb 154. člena ZPP torej ni mogoče izpeljati zaveze državnega tožilca, da mora povrniti strankam postopka stroške, ki jim jih je povzročil z vložitvijo neutemeljene ali nedovoljene zahteve za varstvo zakonitosti. Tudi posebne določbe, po kateri bi moral vrhovni državni tožilec, čigar zahteva je zavržena ali zavrnjena, strankam postopka povrniti stroške

odgovora na zahtevo, ZPP nima.(10) Ker v zakonu ni določb, ki bi omogočale prevalitev stroškovnega bremena postopka z obravnavanim izrednim pravnim sredstvom(11) na Vrhovno državno tožilstvo, je Vrhovno sodišče odločilo, kot izhaja iz izreka.

(1) Gl. odločbo Ustavnega sodišča U-I-139/10 z dne 12. 5. 2011.

(2) Gl. odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 148/2007 z dne 8. 11. 2007, II Ips 813/2007 z dne 29. 11. 2007, II Ips 940/2007 z dne 24.1.2008 in II Ips 567/2008 z dne 9. 7. 2008.

(3) Gl. odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 409/2009 z dne 18. 2. 2010 in II Ips 170/2009 z dne 26. 3. 2009.

(4) Presojo glede vprašanja, ali gre za pravno priznano škodo, je oprlo na določbe 72. člena URS ter 5., 9. in 10. člena Zakona o varstvu okolja (ZVO).

(5) Škoda, ki presega običajne meje, je protipravna. D. Jadek Pensa, Obligacijski zakonik (OZ): s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana, 2003, str. 770.

(6) Podobno v drugih podobnih odločbah, gl. op. 2.

(7) Za III. stopnjo varstva pred hrupom, v kateri se nahaja hiša tožnikov, Uredba določa mejne vrednosti - dnevna 65 dBA, večerna 60 dBA in nočna 55 dBA, kritična vrednost pa v nočnem času 59 dBA. Trodnevne meritve izvedenca so pokazale: prvi in tretji dan ter povpreček večernih meritev presežene mejne ravni hrupa (prvi dan 62,1 dBA, tretji dan 61,8 dBA), v nočnem obdobju pa presežene vrednosti v vseh dneh (prvi dan 59,2 dBA, drugi dan 63,2 dBA in tretji dan 61,7 dBA). V dnevnem obdobju mejne vrednosti niso bile presežene.

(8) Izračun „motnje spanja“ je pokazal, da so ob povprečni izmerjeni vrednosti hrupa vrednosti motenj spanja kot dodatnega kazalca takšne, da bi 6 % ljudi bi imelo velike probleme z motnjo spanja, 14-15 % povprečne težave, 28 % pa bi imelo občasne ali majhne probleme z motnjo spanja.

(9) Prva tožnica je bila do leta 2007 zaposlena, od takrat dalje upokojena, zaradi hrupa ne more gledati televizije in se pogovarjati, ponoči zaspi, a jo vsak vlak zbudi in je neprespana; drugi tožnik dela kot prevoznik, doma je le čez vikend, hrup moti njegov počitek; tretji tožnik opravlja zasebno dejavnost, hrup ga pri tem moti, ker ne more telefonirati; ne more gledati televizije ob normalni jakosti, zaradi hrupa je živčen; četrta tožnica se vsak dan vozi na delo v Celje (odsotna od 5.00 do 17.00), hrup jo moti predvsem ponoči.

(10) Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 148/2014.

(11) Prim. odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 19/2012, II Ips 148/2014 in II Ips 177/2014, II Ips 302/2014.

URS člen 72. OZ člen 133, 133/3. Uredba o mejnih vrednostih kazalcev hrupa v okolju člen 3, 4, 5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.