VSRS Sklep II Ips 87/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-11-29

mag. Rudi Štravs (preds.), Jan Zobec (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - STEČAJNO PRAVO

izpodbijanje dolžnikovih pravnih dejanj - paulijanska tožba - prenehanje izpodbojne pravice po splošnih pravilih obligacijskega prava - osebni stečaj - prilagoditev tožbenega zahtevka - izpodbijanje pravnih dejanj v korist stečajne mase - načelo enakega obravnavanja upnikov - časovne meje izpodbojnosti

ZFPPIPP določa samo pravne posledice uvedbe stečajnega postopka za tedaj že vložene paulijanske tožbe - vložene v skladu s splošnimi pravili obligacijskega prava, torej tudi v skladu z roki, predvidenimi v 257. členu OZ. Za te tožbe, med katerimi so tudi take, s katerimi se izpodbijajo pravna dejanja, storjena pred obdobjem izpodbojnosti, kot ga opredeljuje 269. člen ZFPPIPP, ni določeno prav nič drugega in prav nič več kot to, kar je v tem odstavku zapisano, namreč, da "[č]e je upnik pred začetkom stečajnega postopka vložil tožbo, s katero uveljavlja zahtevke na podlagi izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj po splošnih pravilih obligacijskega prava, lahko po začetku stečajnega postopka te zahtevke uveljavlja samo še za račun stečajnega dolžnika".

I. Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje ter izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje in odločba o stroških postopka, ki drugi toženki nalaga povrnitev stroškov postopka, se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnica je zoper toženki vložila tožbo, s katero je primarno zahtevala ugotovitev ničnosti darilne pogodbe z dne 4. 2. 2011, sklenjene med prvo in drugo toženko, podredno pa je postavila zahtevek za izpodbijanje dolžničinih pravnih dejanj.

2. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem sojenju, kjer je presojalo le še utemeljenost podrednega tožbenega zahtevka (odločitev o zavrnitvi primarnega zahtevka je postala pravnomočna že po prvem sojenju), razsodilo, da je sporna darilna pogodba brez pravnega učinka proti tožnici v delu, ki je potreben za poplačilo njene terjatve do prve toženke v višini 59.222,71 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi in stroški. Druga toženka je za izterjavo te terjatve dolžna dopustiti izvršbo 1/2 solastniški idealni delež na nepremičnini, ki je bil predmet darilne pogodbe. Podredni tožbeni zahtevek zoper prvo toženko je sodišče zavrnilo. Odločilo je še o pravdnih stroških.

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi tožnice in druge toženke ter potrdilo izpodbijano sodbo. Odločilo je še o pritožbenih stroških.

4. Druga toženka je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo, v kateri zatrjuje bistvene kršitve določb postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Revizijskemu sodišču prvenstveno predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni; podrejeno pa predlaga razveljavitev sodb sodišč nižjih stopenj in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša revizijske stroške.

5. Revizija je bila vročena tožnici, ki v odgovoru predlaga njeno zavrnitev ter priglaša stroške revizijskega postopka.

6. Za odločitev bistvene prvine konkretnega dejanskega stanu, na katere je revizijsko sodišče vezano, je mogoče povzeti v naslednje točke:

- dne 4. 2. 2011 je bila sklenjena darilna pogodba med prvo toženko kot darovalko in drugo toženko, njeno hčerjo, kot obdarjenko. S to pogodbo je darovalka podarila svoj solastniški delež do ½ na nepremičnini, zemljiški parceli z ID znakom ..., obdarjenka, že do tedaj solastnica do ½, pa je na tej nepremičnini ustanovila v korist darovalke dosmrtno brezplačno služnost stanovanja ter prepoved odtujitve in obremenitve;

- nad darovalko se je 24. 4. 2014 začel postopek osebnega stečaja;

- tožnica ima zoper prvo toženko že ob vložitvi izpodbojne tožbe zapadlo ter s pravnomočno sodbo ugotovljeno terjatev v višini 59.222,71 EUR;

- tožnica je tožbo, s katero izpodbija dolžničino pravno razpolaganje, vložila 3. 2. 2014.

7. Za revizijsko presojo bistveno stališče sodišč nižjih stopenj je, da upnik, ki je pred začetkom stečajnega postopka vložil tožbo, s katero je uveljavljal zahtevke na podlagi izpodbijanja dolžnikovih pravdnih dejanj po splošnih pravilih obligacijskega prava, ki so bila storjena izven obdobja izpodbojnosti, kot je to opredeljeno po Zakonu o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (v nadaljevanju ZFPPIPP), po začetku stečajnega postopka nad dolžnikom ni dolžan uveljavljati teh zahtevkov na račun stečajnega dolžnika in v korist stečajne mase.

8. Druga toženka v reviziji vztraja, da je stališče o neuporabljivosti določb ZFPPIPP zmotno. Sklicuje se na načelo o enakem obravnavanju upnikov v stečaju (46. člen ZFPPIPP). Z začetkom stečajnega postopka pravica izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj po splošnih pravilih obligacijskega prava preneha in se lahko zahtevke uveljavlja samo še za račun stečajne mase. Tožbeni zahtevek bi zato moral biti ugotovitveni. Revidentka meni tudi, da je tožnica naknadno nedopustno spreminjala (in ne le oblikovala, kot naj bi zmotno menilo sodišče druge stopnje) podredni tožbeni zahtevek; sodišče pa naj bi ga tudi samo nedopustno spreminjalo. Hkrati se zavzema tudi za stališče, da 3-letnega roka za vložitev paulijanske tožbe po Obligacijskem zakoniku (v nadaljevanju OZ), kadar gre za posel med sorodniki, v konkretnem primeru ni mogoče uporabiti, saj naj bi dejansko šlo za odplačno razpolaganje. O tem naj bi izpodbijana sodba ne imela razlogov.

9. Tožnica v odgovoru na revizijo pritrjuje stališčem sodišč nižjih stopenj in se sklicuje na stališča teorije ter na namensko in sistemsko razlago določb ZFPPIPP. Glede očitka o odplačnosti pogodbe poudarja, da ugotovljeno dejansko stanje ni dovoljen revizijski razlog. Izrek sodbe glede podrednega zahtevka pa je enak zahtevku iz prvotne tožbe, zato je neutemeljen očitek, da je bil zahtevek nedopustno spremenjen.

11. Jedro revizije je mogoče strniti v očitek, da bi morali sodišči prve in druge stopnje določbo drugega odstavka 270. člena ZFPPIPP razlagati v skladu z načelom enakega obravnavanja upnikov (46. člen ZFPPIPP) in vse upnike, ki so v razmerju do insolventnega dolžnika v enakem položaju, obravnavati enako. Osrednja tema revizije je torej vprašanje, ali je treba drugi odstavek 270. člena ZFPPIPP,

uporabiti tudi v primerih, kakršen je obravnavani, torej v primerih, ko je bilo izpodbijano dolžničino dejanje storjeno pred obdobjem izpodbojnosti, t. j. pred obdobjem od začetka zadnjih 12 mesecev pred uvedbo stečajnega postopka do začetka stečajnega postopka, če gre za pravna dejanja iz drugega odstavka 271. člena ZFPPIPP, pa v obdobju od začetka zadnjih 36 mesecev pred uvedbo stečajnega postopka do začetka stečajnega postopka. V obravnavanem primeru je bilo namreč izpodbijano dejanje storjeno več kot 36 mesecev pred uvedbo stečajnega postopka. Če bi obveljalo stališče revizije, bi morala tožnica v skladu z drugim odstavkom 270. člena ZFPPIPP tožbo oblikovati tako, da izpodbojni zahtevek uveljavlja samo še za račun stečajnega dolžnika.

12. Pritožbeno sodišče je bilo mnenja, da je za razlago drugega odstavka 270. člena ZFPPIPP bistvena določba 269. člena tega zakona, po kateri se pododdelek 5.3.4. ZFPPIPP uporablja za vse pravne posle in druga pravna dejanja, ki jih je stečajni dolžnik sklenil ali izvedel v t. i. obdobju izpodbojnosti, torej v 12 oziroma, če gre za pravna dejanja iz drugega odstavka 271. člena tega zakona, v 36 mesecih pred uvedbo stečajnega postopka. Pravni posli, ki so bili sklenjeni ali izvedeni pred tem obdobjem, zato po mnenju pritožbenega in prvostopenjskega sodišča niso zajeti z določbami pododdelka 5.3.4. ZFPPIPP in tako tudi ne z določbo drugega odstavka 270. člena ZFPPIPP.

13. Revizijsko sodišče je drugačnega mnenja. Določba 269. člena ZFPPIPP je vsekakor bistvenega pomena za izpodbijanje dolžnikovih pravnih dejanj. Vendar je njen domet omejen na tisto, kar opredeljuje naslov tega člena, namreč na definicijo obdobja izpodbojnosti. Zato drugega odstavka 270. člena tega zakona ni mogoče razlagati tako, kot sta ga razložili sodišči prve in druge stopnje. Izpodbijanje dolžnikovih pravnih dejanj po splošnih pravilih obligacijskega prava (Paulijanska tožba – 255. do 260. člen OZ) namreč ni predmet urejanja ZFPPIPP. Ta zakon določa samo pravne posledice uvedbe stečajnega postopka za tedaj že vložene paulijanske tožbe – vložene v skladu s splošnimi pravili obligacijskega prava, torej tudi v skladu z roki, predvidenimi v 257. členu OZ. In za te tožbe, med katerimi so tudi take, s katerimi se izpodbijajo pravna dejanja storjena pred obdobjem izpodbojnosti, kot ga opredeljuje 269. člen ZFPPIPP, ni določeno prav nič drugega in prav nič več kot to, kar je v tem odstavku zapisano, namreč, da »[č]e je upnik pred začetkom stečajnega postopka vložil tožbo, s katero uveljavlja zahtevke na podlagi izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj po splošnih pravilih obligacijskega prava, lahko po začetku stečajnega postopka te zahtevke uveljavlja samo še za račun stečajnega dolžnika«.

14. Namen te določbe je lahko prepoznaven. Osvetli ga namreč temeljno načelo enakega obravnavanja upnikov, ki je rdeča nit stečajnega postopka. To načelo izraža zahtevo, da je treba vse upnike, ki so v razmerju do insolventnega dolžnika v enakem položaju, obravnavati enako (glej 46. člen ZFPPIPP). Stečajni postopek se namreč vodi zaradi uresničitve interesa upnikov, da dosežejo plačilo svojih terjatev v enakem deležu kot drugi upniki, ki so v razmerju do stečajnega dolžnika v enakem položaju.

Čeprav tožnica izpodbija pravno dejanje, ki je bilo storjeno še pred obdobjem izpodbojnosti (ki, kot že rečeno, velja samo za izpodbijanje v stečaju), zaradi tega v razmerju do insolventne dolžnice ni v drugačnem položaju od ostalih upnikov. V drugačnem položaju so samo izločitveni in ločitveni upniki. Ko je tako, mora biti tožnica obravnavana enako kot ostali upniki.

15. Uvedba stečajnega postopka je torej obrnila list v razmerju med tožnico in toženo obdarjenko, hkrati pa vzpostavila novo razmerje tudi med njo in ostalimi upniki. Novo razmerje terja prilagoditev izpodbojnega zahtevka. Po začetku stečajnega postopka je take zahtevke mogoče uveljavljati samo še za račun stečajnega dolžnika, torej za račun (v dobro) vseh upnikov. Tožnici je treba zato omogočiti, da ustrezno spremeni zahtevek. To je tudi razlog, da za tako spremembo tožbe soglasje toženca ni potrebno (drugi odstavek 270. člena ZFPPIPP). Revizijsko sodišče je zato reviziji ugodilo in, da bi tožnici omogočilo spremembo tožbe (drugi odstavek 270. člena ZFPPIPP), sodbo pritožbenega sodišča ter izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP).

16. Odgovor na (sicer očitno neutemeljene) revizijske očitke o dosedanjem (kot trdi revizija) nedopustnem spreminjanju obstoječega podrednega tožbenega zahtevka glede na obrazloženo ni relevanten. Z navedbami o dejanski odplačnosti sporne pogodbe pa revizija izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar ni dovoljen revizijski razlog (tretji odstavek 370. člena ZPP), neutemeljeno pa navaja tudi, da izpodbijana sodba o tem nima razlogov (glej 9. točko obrazložitve izpodbijane sodbe).

17. Odločitev o revizijskih stroških temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP (II. točka izreka).

Ta določba se glasi: »Če je upnik pred začetkom stečajnega postopka vložil tožbo, s katero uveljavlja zahtevke na podlagi izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj po splošnih pravilih obligacijskega prava, lahko po začetku stečajnega postopka te zahtevke uveljavlja samo še za račun stečajnega dolžnika in za tako spremembo tožbe soglasje toženca ni potrebno.«

Gl. N. Plavšak, Komentar Zakona o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju, Tax-Fin-Lex, Ljubljana 2017, str. 569.

Stališče teorije je, da to velja tudi v primerih, ko je sodišče pred začetkom stečajnega postopka ugodilo zahtevkom upnika in osebi, v korist katere je bilo opravljeno izpodbito pravno dejanje, naložilo, da upniku plača to, kar je prejela na podlagi izpodbojnega dejanja. Po začetku stečajnega postopka je namreč dovoljeno izdati sklep o izvršbi ali zavarovanju te terjatve in opraviti druga dejanja v izvršilnem postopku samo v dobro stečajnega dolžnika, čeprav stečajni dolžnik v izvršilnem naslovu ni naveden kot upnik (drugi do četrti odstavek 351. člen v zvezi s četrtim odstavkom 270. člena ZFPPIPP). Gl. N. Plavšak, prav tam, str. 645.

Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (2007) - ZFPPIPP  - člen 46, 269, 270, 270/2, 271

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 255

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.