VSRS Sodba II Ips 29/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-05-31

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

veljavnost oporoke pred pričami - dokazovanje - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - pravica do izjave v postopku - izvedenec - zaslišanje izvedenca - opustitev zaslišanja izvedenca

V skladu s sodno prakso do kršitev pravil pravdnega postopka ne pride v primeru, ko sodišče kljub strankinemu predlogu ne zasliši sodnega izvedenca, ker stranka ni podala pripomb, glede katerih bi bilo treba izvedenca zaslišati oziroma so bile te pripombe pavšalne, neobrazložene oziroma niso povzročile dvoma v pravilnost in popolnost mnenja. Potrebo po zaslišanju izvedenca, ki je svoje mnenje podal pisno, je nujno treba presojati od primera do primera.

1. Sodišče prve stopnje je tudi v ponovljenem sojenju

zavrnilo zahtevek za ugotovitev, da je pisna oporoka pred pričami oporočitelja A. A. z dne 14. 6. 2000 pravno neveljavna in se razveljavi, ter zavrglo tožbo v delu, s katerim je tožnik zahteval ugotovitev, da je pisna oporoka pred pričami oporočitelja A. A. z dne 23. 4. 1993 pravno neveljavna in se razveljavi. Tožniku je naložilo povrnitev pravdnih stroškov prvega toženca, druge toženke in tretje toženke.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo odločbo sodišča prve stopnje. Tožniku je naložilo povrnitev stroškov pritožbenega postopka prvega toženca.

3. Tožnik je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. V njej navaja, da je bistveni revizijski očitek ta, da sodišči prve in druge stopnje nista sledili njegovemu dokaznemu predlogu. Sodišče ne more odločiti mimo pravilne dokazne ocene. Tožnik je zoper mnenje izvedenske komisije glede oporočne sposobnosti zapustnika podal argumentirane pripombe. Te so šle zlasti v smeri, da se izvedenska komisija ni opredelila do morebitnih stranskih učinkov zdravil, zlasti v kombinaciji, da je pokojni dnevno zaužil veliko število različnih tablet, ki ob hkratnem jemanju zagotovo negativno vplivajo na mentalno zdravje posameznika. Tudi izvedensko mnenje ugotavlja, da je imel pokojni predpisanih več diagnoz. Stanje se je vseskozi spreminjalo, pri čemer je vse skupaj vplivalo na srčno popuščanje, ki je bilo v času pisanja izpodbijanih oporok izrazito. V mnenju je tudi zapisno, da ni mogoče posredno sklepati na psihične motnje v času sestave oporoke. Posredno sklepanje torej ne zadošča za pravilno ugotovljeno dejansko stanje. Slednje zlasti z vidika, ker je izvedenska komisija ugotovila, da je pokojni zaužil tudi zdravila, ki so vplivala na psihično stanje pokojnika. Tožnik je v pripombah izrecno izpostavil, da se izvedenska komisija do navedenih učinkov konkretno sploh ni opredelila oziroma se sploh ni opredelila. Sodišče bi moralo zato te pripombe posredovati izvedenski komisiji v dopolnitev. Komisija je tudi izpostavila, da so določena zdravila imela vpliv na delovanje osrednjega živčevja pokojnika, zlasti v kombinaciji z motnjami v delovanju srca in ožilja. V zvezi s slednjim zdravstvenim stanjem je bil pokojni večkrat hospitaliziran. Poleg tega izvedenska komisija ni pridobila osebnega kartona pokojnika za tisto obdobje, ni se opredelila na kakšen način je razvoj možgansko žilnih bolezni negativno vplival na razum pokojnika. Izvedenska komisija izpostavlja tudi anksiozno depresivno motnjo pokojnika, v zvezi s čimer pa mnenja ni imela možnosti pojasniti, saj sodišče pripomb ni poslalo v dopolnitev komisiji oziroma te ni zaslišalo. Komisija je tudi ugotovila, da gre za okrnjeno spoznavno sposobnost pokojnika, vendar ne za hujšo obliko, ki bi lahko vplivala na razumevanje človeka. Ker sodišče ni predložilo pripomb v dopolnitev, je kršilo načelo kontradiktornosti in pravico do izjave strank v postopku, kar je tožnik izpostavil na zadnjem naroku in citiral odločbo Ustavnega sodišča Up-680/2014. Posredovanje mnenja strankam v izjavo je bilo nesmiselno, če je sodišče zavzelo stališče, da mnenje v celoti razjasnjuje dejanske okoliščine. Ker je šlo zgolj za enkratno izdelavo mnenja, brez vsakršnih kasnejših dopolnitev, bi moralo sodišče še toliko bolj v skladu z Zakonom o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) glede dokazne ocene zahtevati od komisije dopolnitev mnenja. Dokazni standard namreč ni bil izčrpan že ob prvi izdelavi mnenja. Sodišče je tako ponovno samo odločalo o strokovnih vprašanjih, za kar ni usposobljeno, kar je nedopustno. Sodišče je v zvezi z argumentiranimi pripombami tožnika glede izvedenskega mnenja zaključilo, da je splošno znano dejstvo, da bolniki, enaki kot pokojni, niso okrnjeni pri razumevanju in zavedanju. Navedeno sklepanje presega dopuščene okvire odločanja sodišča o spornih vprašanji. Sodišče je glede strokovnih vprašanj bolj verjelo nestrokovnim pričam, namesto da bi posredovalo pripombe v dopolnitev izvedenski komisiji, kar je nedopustno. Sporen je tudi zaključek, da je pravilno postopanje, da se tožnik ni imel pravice seznaniti z medicinsko dokumentacijo, ki jo je vpogledala izvedenska komisija in jo povzela. Tudi s tem je bilo kršeno načelo kontradiktornosti, saj bi se tožnik z vpogledom v medicinsko dokumentacijo lahko prepričal, ali je bil povzetek zapisan pravilno. Nesprejemljiv je zaključek, da tožnik ni podal argumentiranih pripomb glede izvedenskega mnenja. Tudi glede mnenja izvedenca grafologa je tožnik podal argumentirane pripombe in pridobil drugo mnenje. Izvedenec je namreč razpolagal zgolj z dvema originalnima podpisoma, pri čemer je splošno znano dejstvo, da je potrebno večje število originalnih podpisov za pravilne zaključke izvedenca. Izvedenec dr. Keržan je zaključil, da gre za izredno visoko mero skladnosti podpisa, pri čemer je tožnik z mnenjem, ki ga je pridobil zunaj sodnega postopka, vzpostavil dvom v pravilnost takega mnenja, zaradi česar bi moralo sodišče bodisi zahtevati dopolnitev bodisi zaslišati izvedenca. Načeli ekonomičnosti in smotrnosti ne moreta prevladati nad pravilno izvedbo dokaznega postopka, sploh glede na to, da je bila zadeva enkrat na Vrhovnem sodišču že razveljavljena. Nedopustno je tudi sklepanje sodišča o razlogih za zapise, da tožnik ne prejme ničesar zaradi domnevno slabega odnosa s pokojnim. Te okoliščine so povsem nerelevantne glede pristnosti podpisa pokojnika na oporoki in oporočne sposobnosti pokojnika. Gre za odločanje sodišča mimo postavljenega zahtevka in podanih navedb, zaradi česar so podane absolutne bistvene kršitve določb ZPP (14. in 15. točka drugega odstavka 339. člen ZPP). Sodišče zaradi neposredovanja pripomb v dopolnitev izvedencu oziroma komisiji tega ni niti zaslišalo na naroku samem. Sodišče svojega zaključka ne obrazloži, zaradi česar izpodbijanih sodb ni mogoče preizkusiti. Sodišče bi moralo glede na tožnikove argumentirane pripombe dokaznim predlogom ugoditi. Sodna praksa (na primer odločba Višjega sodišča v Celju II Cp 697/2009) je glede tega jasna.

4. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena tožencem, ki nanjo niso odgovorili.

6. Revizijski očitek kršitve pravice do izjave v zvezi z izvedbo dokaza z izvedencem medicinske stroke (v nadaljevanju izvedenske komisije) je neutemeljen. Po določbi 253. člena ZPP je dokaz z izvedencem sicer primarno res ustni dokaz. V sodni praksi pa je običajno, da so izvedenska mnenja izdelana pisno, le ustna, na obravnavi podana mnenja pa so redkost. Pisna ekspertiza ima nedvomno svoje prednosti, saj izvedencu omogoča poglobljen pristop k delu (študij literature, posveti s kolegi, daljše razmišljanje itd.).

Vendar zgolj pisna komunikacija ne more nadomestiti neposrednega, živega dialoga. Neposredno zaslišanje je nenadomestljivo vselej, kadar so potrebna medsebojna pojasnila ali kadar so v pisnem mnenju protislovja, pomanjkljivosti in nedorečenosti. Zaslišanje izvedenca je potrebno (zgolj), kadar imajo stranke na pisno mnenje pripombe in terjajo pojasnila o posameznih okoliščinah, ki so pravno pomembne za rešitev spora, zaradi česar je podan dvom o strokovni pravilnosti in popolnosti mnenja.

7. V skladu s sodno prakso do kršitev pravil pravdnega postopka torej ne pride v primeru, ko sodišče kljub strankinemu predlogu ne zasliši sodnega izvedenca, ker stranka ni podala pripomb, glede katerih bi bilo treba izvedenca zaslišati oziroma so bile te pripombe pavšalne, neobrazložene oziroma niso povzročile dvoma v pravilnost in popolnost mnenja.

Glede takega stališča tudi Ustavno sodišče RS v zadevi Up-680/2014 ni izrazilo pomislekov. Potrebo po zaslišanju izvedenca, ki je svoje mnenje podal pisno, je zato nujno treba presojati od primera do primera. Sodišče pa se mora do tistih strankinih pripomb na izvedensko mnenje, ki so za odločitev bistvenega pomena, in do njene zahteve, naj da izvedenec dodatna pojasnila, opredeliti.

8. V konkretnem primeru sta se sodišči prve in druge stopnje do pripomb tožnika na pisno mnenje izvedenske komisije opredelili. Pojasnili sta, da tožnik postavlja vprašanja, na katera je izvedenska komisija v svojem mnenju že odgovorila, druge njegove pripombe pa so povsem pavšalne.

Opozoriti velja, da je pomanjkljivost tožnikovih revizijskih očitkov že v tem, da v njih z razlogi sodišča druge stopnje sploh ne polemizira, ampak svoje pripombe zgolj ponavlja.

Tudi sicer pa Vrhovno sodišče pritrjuje oceni, da so se tožnikove pripombe na izvedensko mnenje, ki je izčrpno, jasno in razumljivo ter temelji na dejstvih in medicinski doktrini, pretežno nanašale na vprašanja njegove vsebine oziroma prepričljivosti oziroma da so izražale golo nestrinjanje s samim mnenjem. Bistveno je, da je komisija v mnenju odgovorila na vsa vprašanja, relevantna za odločitev v tem postopku. V takem primeru pa (v skladu z uveljavljenimi stališči sodne prakse) ni mogoče zaključiti, da bi postopanje sodišča v nasprotju z določbo prvega odstavka 253. člena ZPP preraslo v relativno ali celo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem oziroma drugem odstavku 339. člena ZPP. Zavrniti je treba tudi revidentov očitek, da gre za procesno napačno postopanje sodišč s tem, ko se ni imel pravice seznaniti z medicinsko dokumentacijo, ki jo je vpogledala izvedenska komisija. Očitek je neutemeljen iz razloga, ker v konkretnem primeru iz spisa ni razvidno, da bi tožnik sploh zahteval vpogled v arhiv izvedencev in da bi bila njegova zahteva zavrnjena.

9. Prav tako tožniku ni bila kršena pravica do izjave, ker sodišče mnenja izvedenca grafologa ni dalo v (ponovno) dopolnitev. Na enak pritožbeni očitek, ki ga v reviziji z ničimer ne razširi, je tožnik že dobil pravilen odgovor sodišča druge stopnje. Ob izostanku pravno relevantnih pripomb oziroma zgolj golem nestrinjanju s samim mnenjem, postopanje sodišča v nasprotju z določbo prvega odstavka 253. člena ZPP ni preraslo v relativno ali celo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka po prvem oziroma drugem odstavku 339. člena ZPP.

10. Neutemeljene so tudi revizijske navedbe, da so v konkretnem primeru pri presoji oporočiteljeve razsodnosti in pristnosti podpisa okoliščine, ki kažejo na tožnikov slabe odnos z oporočiteljem (pokojnim očetom), nerelevantne. Revident v zvezi s tem sodiščema očita odločanje mimo postavljenega zahtevka in podanih navedb, zaradi česar naj bi bile podane absolutne kršitve določb ZPP (iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člen ZPP). Pojasniti je treba, da je kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP podana zgolj takrat, ko obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku ter med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Procesna kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pa se nanaša na možnost preizkusa sodbe. Očitno je, da revidentove navedbe ne morejo utemeljiti teh kršitev. Prav tako pa ne drži, da gre za odločanje mimo ugovorih navedb,

poleg tega je že sodišče druge stopnje pravilno in izčrpno pojasnilo, da izpostavljene okoliščine so pravno relevantne, sploh ob zatrjevanju tožnika, da oporočitelj tožnika ne bi nikdar razdedinil.

11. Razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, po obrazloženem niso podani, zato je Vrhovno sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP), skupaj s priglašenimi revizijskimi stroški (prvi odstavek 165. člena ZPP).

V prejšnjem sojenju je Vrhovno sodišče s sklepom II Ips 69/2015 z dne 14. 5. 2015 sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

J. Zobec v L. Ude in drugi, Pravdni postopek: zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list RS in GV Založba, Ljubljana 2006, str. 496 in nasl.

Primerjaj odločbe II Ips 206/2012 z dne 5. 9. 2013, II Ips 404/2010 z dne 12. 12. 2013, II Ips 138/2011 z dne 26. 4. 2012, II Ips 437/2002 z dne 29. 5. 2003. Primerjaj tudi J. Zobec v L. Ude in drugi, Pravdni postopek: zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list RS in GV Založba, Ljubljana 2006, str. 496.

Sodišči prve in druge stopnje sta pojasnili, da se je komisija do stranskih učinkov zdravil oziroma na njihov vpliv na razsodnost pokojnega A. A. jasno opredelila s tem, ko je navedla, da pokojniku predpisana zdravila ne sodijo v skupino zdravil z zasvojitvenim učinkom ali pomembnejšim vplivom na delovanje osrednjega živčevja. Obrazložili sta, da je v mnenju tudi pojasnjeno, da anksiozno depresivna simptomatika (ki je komisija v nasprotju z revidentovim zatrjevanjem ne izpostavlja, ampak zgolj dopušča) pomembneje ne vpliva na spoznavne sposobnosti posameznika, kakor tudi ne porušita njegovega stika z realnostjo. Iz mnenja tudi izhaja, da Apaurin pokojniku sploh ni bil predpisan v relevantnem obdobju sestave oporoke z dne 14. 6. 2000 (primerjaj 21. in 22. točko obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje).

To pripelje do situacije, ko se revizija vsebinsko ne sooča z argumenti sodišča druge stopnje, temveč s tistimi, na katere je bil odgovor podan že v izpodbijani sodbi. Očitki, naslovljeni na sodbo sodišča prve stopnje, pa ne morejo biti neposredno predmet preizkusa v revizijskem postopku - primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča RS II Ips 174/2016 z dne 26. 4. 2018.

Primerjaj odločbi II Ips 267/2017 z dne 12. 10. 2017 in II Ips 213/2015 z dne 8. 12. 2016.

Toženci so dejstva v zvezi s temi okoliščine navajali v odgovoru na tožbo z dne 17. 11. 2011.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 253, 339, 339/2, 370

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.