VSRS Sodba II Ips 177/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-25

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Jaz Zobec

DENACIONALIZACIJA - OBLIGACIJSKO PRAVO - STANOVANJSKO PRAVO

privatizacija stanovanj in stanovanjskih hiš - stanovanjska pravica - dolžnost sklenitve prodajne pogodbe (kontrahirna dolžnost) - rok za sklenitev pogodbe - zapadlost terjatve - ovira za odločanje - uveljavljanje zahteve za sklenitev pogodbe s tožbo - pravnomočno končan denacionalizacijski postopek - zastaranje - splošni zastaralni rok - začetek teka zastaralnega roka - dopuščena revizija

Pravila o zastaranju je treba razlagati glede na okoliščine posameznega primera, tako da stranki ni nesorazmerno oteženo ali celo onemogočeno uveljavljanje zahtevkov, ki jih ima na razpolago.

V konkretnem primeru tožeča stranka ni bila stranka denacionalizacijskega postopka in z njegovim zaključkom (vse do leta 2013) ni bila seznanjena, kar pomeni da ni vedela kdaj naj bi terjatev tožeče stranke zapadla (torej kdaj se je iztekel rok, v katerem bi ta morala odločiti). Na drugi strani je pomembna tudi ugotovitev, da je imela tožena stranka, po samem zakonu dolžnost (na njeno zahtevo) stanovanje prodati osebi, ki je na dan uveljavitve SZ na stanovanju imela stanovanjsko pravico. Takšna obveznost je v primeru začetka denacionalizacijskega postopka "mirovala". A je sama po sebi "oživela", če je bil denacionalizacijski postopek končan na način, da nepremičnina upravičencu ni bila vrnjena v naravi.

Tožena stranka, kot zavezanka v postopku denacionalizacije in s tem stranka tega postopka, se je dejstva, da je ta zaključen, nedvomno morala zavedati. Njeno ravnaje, ko o zahtevi tožeče stranke vseeno ni odločila, ampak je nasprotno (neupravičeno) čakala, da bo k temu pozvana (ter hkrati več let ohranjala v veljavi najemno razmerje), je tako najmanj neskrbno in neskladno z načelom vestnosti in poštenja. Tožeči stranki namreč občine k odločitvi ni bilo treba pozivati. Svoji obveznosti je zadostila že s tem, ko je leta 1993 podala zahtevo za odkup stanovanja.

II. Tožena stranka mora tožeči stranki povrniti 503,98 EUR stroškov odgovora na revizijo, v roku 15 dni od prejema te sodbe, v primeru zamude pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. V zadevi je sporno, ali je tožena stranka dolžna tožeči stranki prodati stanovanje ..., po pravilih odkupa po Stanovanjskem zakonu iz leta 1991 (v nadaljevanju SZ). Ključen argument, s katerim tožena stranka nasprotuje tožbenemu zahtevku je, da naj bi bil ta zastaran.

Sodišče prve stopnje je ob prvem odločanju temu argumentu sledilo in je tožbeni zahtevek zavrnilo. Po razveljavitvi sodbe je svoje stališče spremenilo. Sledilo je zaključku višjega sodišča, da je bil zahtevek podan pravočasno, ugotovilo, da je ta utemeljen in toženi stranki naložilo, da s tožečo stranko sklene prodajno pogodbo (I. točka izreka). Dodalo je, da bo v primeru, če pogodbe v 15 dneh ne bo sklenila, to nadomestila pravnomočna sodba (II. točka izreka). Toženi stranki je v plačilo naložilo tudi tožnikove pravdne stroške (III. točka izreka).

2. Višje sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo, sodbo sodišča prve stopnje potrdilo in odločilo, da tožena stranka sama krije svoje pritožbene stroške.

3. Tožena stranka je zoper takšno sodbo (v zvezi z sodbo sodišča prve stopnje) vložila predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče mu je s sklepom II DoR 399/2016 ugodilo tako, da je revizijo dopustilo glede vprašanja: Ali je v okoliščinah konkretnega primera pravilna odločitev o zastaranju terjatve?

4. Skladno z navedenim sklepom je tožena stranka pravočasno vložila dopuščeno revizijo. Vrhovnemu sodišču predlaga, da ji ugodi tako, da spremeni sodbo višjega sodišča in ugodi pritožbi tožene stranke, spremeni sodbo sodišča prve stopnje in tožbeni zahtevek zavrne. Podredno predlaga, da sodbo sodišča druge stopnje razveljavi in mu zadevo vrne v novo sojenje.

5. Tožeča stranka v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev.

6. Tožena stranka meni, da sta nižji sodišči tožeči stranki dali upravičenje, ki ga je ob upoštevanju veljavnih predpisov (Obligacijski zakonik - v nadaljevanju OZ in 117. člen SZ), že izgubila. Poudarja, da ni sporno, da je bila zahteva za odkup stanovanja iz leta 1993 veljavna in pravočasna ter da s potekom časa svoje veljave ni izgubila. Vloga z dne 7. 2. 2013, s katero je tožeča stranka toženko pozvala k nadaljevanju postopka prodaje stanovanja, naj bi bila zato brez vsakršnega pomena. Na datum njene vložitve naj ne bi bilo mogoče vezati nobenih pravnih posledic, posebej pa ne začetka teka zastaralnega roka. Nasprotno bi pomenilo pravno nevzdržno situacijo, ko zastaralni rok sploh ne bi (nikoli) začel teči, če tožnica dodatnega poziva ne bi dala.

Revidentka ponavlja, da naj bi razlog, zaradi katerega tožena stranka o tožničini zahtevi za odkup stanovanja ni odločila, odpadel s koncem denacionalizacijskega postopka (10. 7. 2004). Tedaj naj bi začel teči rok za odločitev o tožničini zahtevi. Ker tožena stranka v 30 dneh tega ni storila, je tožeča stranka od 10. 8. 2004 razpolagala s pravico, da sklenitev pogodbe zahteva s tožbo. Od tedaj naj bi zato tekel 5 letni zastaralni rok, ki se je iztekel leta 2009 (kar je več let pred vložitvijo vloge z dne 7. 2. 2013 in tožbe). Drugačna odločitev naj bi nasprotovala praksi Vrhovnega sodišča (izpostavlja odločbi II Ips 139/2008 in II Ips 321/94) in višjih sodišč (konkretno odločbi VSL, I Cp 2131/2012).

Nadalje meni, da sta sodišči napačno presojali pomen skrbnosti tožeče stranke v lastnih zadevah. Na njej naj bi bilo breme skrbi za usodo njenega zahtevka, kar pomeni, da bi se morala vsaj občasno (vsakih 5 let) pozanimati o tem, kaj se dogaja v denacionalizacijskem postopku. Informiranje tožnice o tem, da se je postopek končal, naj nikakor ne bi moglo biti dolžnost tožene stranke (postopek je namreč vodila upravna enota).

Dodaja, da se revidentki dejansko očita kršitev kontrahirne dolžnosti, zato bi bila na mestu kvečjemu njena odškodninska odgovornost, nikakor pa ne obveznost sklenitve prodajne pogodbe.

8. Sodišči prve in druge stopnje sta odločitev, da terjatev ni zastarana, utemeljili na posebnih okoliščinah obravnavanega primera. Zapisali sta, da je tožeča stranka (nesporno) od tožene stranke pravočasno zahtevala odkup stanovanja, na katerem je, v času uveljavitve SZ, imela stanovanjsko pravico. Tožena stranka je na njeno zahtevo odgovorila z dopisom, s katerim jo je obvestila, da je nepremičnina, na kateri se nahaja sporno stanovanje, predmet denacionalizacijskega postopka, zato prodaja ni možna. V denacionalizacijskem postopku, ki se je zaključil 10. 7. 2004, nepremičnina upravičencu ni bila vrnjena v naravi. Postopek odkupa stanovanja bi se zato moral nadaljevati, a do tega ni prišlo. Tožena stranka o zahtevi tožeče stranke za odkup, podani že v letu 1993, ni odločila, čeprav ji je dolžnost odločitve v 30 dneh (po koncu denacionalizacijskega postopka) nalagal zakon. Na drugi strani tožeča stranka takšne odločitve ni zahtevala vse do leta 2013, ko je z vlogo z dne 7. 2. 2013 toženo stranko pozvala, naj o zahtevi odloči.

1.) tožeča stranka, po tem, ko jo je tožena stranka leta 1994 obvestila, da o njeni zahtevi za odkup ne more odločiti, do leta 2013 ni storila ničesar;

2.) tožena stranka po koncu denacionalizacijskega postopka o tožničini zahtevi ni odločila, čeprav bi (kar trdi celo sama) to morala storiti v 30 dneh.

9. V sodni praksi je sprejeto enotno stališče, da je SZ v 123. členu določil prekluziven rok za vložitev zahteve za prodajo stanovanja po 117. členu. Če je bila ta zahteva podana pravočasno, je bilo tožbo mogoče vložiti v splošnem (torej petletnem) zastaralnem roku.

V primeru, ko bi upravičenka pravočasno vložila zahtevo za odkup, pa zavezanka o njej ne bi odločila, bi torej zastaralni rok brez dvoma začel teči prvi dan po izteku 30 dnevnega roka za odločitev, iztekel pa bi se 5 let kasneje.

10. V obravnavani zadevi je v zvezi s spornim stanovanjem tekel denacionalizacijski postopek, ki je pomenil oviro za odločitev o zahtevi tožeče stranke za odkup stanovanja (88. člen Zakona o denacionalizaciji, v nadaljevanju ZDen). Obveznost tožene stranke, da o zahtevi odloči, je tako nastala šele v trenutku, ko je bil denacionalizacijski postopek končan (na način, da upravičencu nepremičnina ni bila vrnjena v naravi). Po izteku roka za njeno (prostovoljno) odločitev, pa je nastalo upravičenje tožeče stranke, da sklenitev prodajne pogodbe zahteva s tožbo. To pomeni, da zastaralni rok za takšen zahtevek (vsaj) do zaključka denacionalizacijskega postopka ni mogel teči. Kaj pa po njem?

11. Pomen zastaranja je v sankcioniranju pasivnega upnika, ki ne poskrbi za pravočasno varstvo svojih pravic. Praviloma zato zastaralni rok začne teči prvi dan po dnevu, ko je imel upnik pravico terjati izpolnitev terjatve (prvi odstavek 336. člena OZ). V obravnavanem primeru bi to pomenilo prvi dan po dnevu, ko se je iztekel 30 dnevni rok, v katerem je bila tožena stranka dolžna odločiti o tožničini zahtevi (tj. 31. dan po zaključku denacionalizacijskega postopka).

12. Zakon pa v nadaljevanju dopušča možnost, da je začetek teka zastaralnega roka v določenih primerih drugačen. V nekaterih primerih to določa izrecno (npr. pri odškodninskih terjatvah, terjatvah ugotovljenih pred sodiščem ali drugim pristojnim organom, terjatvah z enoletnim zastaralnim rokom), vedno pa ne.

Sodišče mora zato tista pravila, ki so določena, razlagati glede na okoliščine posameznega primera tako, da stranki ni nesorazmerno oteženo ali celo onemogočeno uveljavljanje zahtevkov, ki jih ima na razpolago. Paziti mora torej, da s preveč togo razlago upravičencu ne naloži nesorazmernega bremena za uveljavljanje pravic.

Z drugimi besedami: upoštevati mora interes upnika, da lahko učinkovito uveljavi pravico, ki mu jo podeljuje pravni red. Upniku, ki ni imel prave možnosti uveljaviti svoje pravice, namreč ni mogoče očitati pasivnosti.

13. V konkretnem primeru sta tako, v okviru razlage pravil o zastaranju, pomembni ugotovitvi nižjih sodišč, da (1) tožeča stranka ni bila stranka denacionalizacijskega postopka in da (2) z njegovim zaključkom (vse do leta 2013) ni bila seznanjena, kar pomeni da ni vedela kdaj naj bi terjatev tožeče stranke zapadla (torej kdaj se je iztekel rok, v katerem bi ta morala odločiti).

Na drugi strani je pomembna tudi ugotovitev, da je imela tožena stranka, po samem zakonu dolžnost (na njeno zahtevo) stanovanje prodati osebi, ki je na dan uveljavitve SZ na stanovanju imela stanovanjsko pravico (drugi odstavek 117. člena SZ). Takšna obveznost je v primeru začetka denacionalizacijskega postopka (ki je pomenil oviro za odločanje) „mirovala“. A je sama po sebi „oživela“, če je bil denacionalizacijski postopek končan na način, da nepremičnina upravičencu ni bila vrnjena v naravi. To se je v konkretnem primeru zgodilo 10. 7. 2004. Občina, kot zavezanka v postopku denacionalizacije in s tem stranka tega postopka (115. člen SZ v zvezi s prvim odstavkom 60. člena ZDen), se je tega nedvomno morala zavedati. Njeno ravnanje, ko o zahtevi tožeče stranke vseeno ni odločila, ampak je nasprotno (neupravičeno) čakala, da jo bo k temu pozvala tožeča stranka (ter hkrati več let ohranjala v veljavi najemno razmerje), je tako najmanj neskrbno in neskladno z načelom vestnosti in poštenja (5. člen OZ). Tožeči stranki namreč občine k odločitvi ni bilo treba pozivati. Svoji obveznosti je zadostila že s tem, ko je leta 1993 podala zahtevo za odkup stanovanja.

14. Res je sicer, da bi tožeča stranka (kot upravičenka za nakup stanovanja pod izjemno ugodnimi pogoji) lahko samoiniciativno spremljala dogajanje v denacionalizacijskem postopku, na način, da bi se vsakih 5 let pozanimala o njegovem teku. A bi takšna zahteva, v okoliščinah konkretnega primera, pomenila nesorazmerno oteževanje uveljavitve njenega zahtevka v primerjavi s tem, kar bi mogla in morala storiti toženka. Tožeča stranka je namreč lahko (upravičeno) pričakovala, da bo občina ravnala skladno z zakonom in bo po zaključku denacionalizacijskega postopka o zahtevi odločila sama od sebe (ali pa jo bo o njegovem zaključku vsaj obvestila, kot jo je obvestila o dejstvu, da postopek teče). Ob splošno znanem dejstvu, da so številni denacionalizacijski postopki tekli zelo dolgo in da nekateri tečejo še danes, tožeči stranki tako ni moč očitati opustitve potrebne skrbnosti, ker do leta 2013 ni preverjala, kaj se dogaja v denacionalizacijskem postopku, ampak se je zanesla, da bo občina (kot oblastni organ) ravnala v skladu s svojimi obveznostmi.

15. Zastaralni rok ne more teči, dokler je tožnikova nevložitev tožbe posledica nezakrivljene nevednosti ali krivdnega ravnanja toženca.

Od tožeče stranke zato, ob ugotovljenem nepoštenemu ravnanju tožene stranke in upoštevaje, da o pogojih rojstva tožbe (actio nata) ni bila ozaveščena, ne bi bilo razumno niti pošteno zahtevati, da tožbo vloži v 5 letih od zaključka denacionalizacijskega postopka, ker bo sicer izgubila pravico do sodnega uveljavljanja svoje pravice. Z ustavnopravnega vidika je namreč zastaranje institut, ki posega v učinkovito pravico do sodnega varstva (23. člen Ustave). To je na abstraktni ravni dopustno zaradi pravne varnosti in stabilnosti (kar je sestavni del načela pravne države iz 2. člena Ustave). Protiutež učinkoviti upnikovi (tožnikovi) pravici do sodnega varstva ni zgolj vrednota konzervativnosti pravnih razmerij, marveč tudi varstvo dolžnikove (toženčeve) pravice do učinkovite obrambe – ko od historičnega dogodka do sodnega varstva mine daljše časovno obdobje, je možnost učinkovite sodne obrambe zaradi zbledelosti dejstev in dokazov okrnjena. Na abstraktni ravni je zato utemeljeno, da se ugotavljanje prave resnice umakne dejanskemu miru.

16. Če razlogi, ki na abstraktni ravni utemeljujejo poseg v pravico do sodnega varstva prek instituta zastaranja, niso podani tudi v konkretnem primeru, potem je ustavno dopusten položaj utemeljen le na papirju, ne pa tudi v resnici. Zato se je nujno vprašati, kaj zgornje izhodišče pomeni, če ga prenesemo na konkreten primer ter v skladu s tem tudi razlagati zakonska pravila o zastaranju? Toženka je imela škarje in platno celotnega postopka prodaje stanovanja po SZ. Zakaj jo torej ščititi? Zaradi stabilnosti s pravom neskladnega dejanskega stanja, ki se ga je sama zavedala, tožnik pa ne? Zaradi zagotavljanja njene učinkovite obrambe? Odgovor je obakrat nikalen. Toženka je javnopravni subjekt, ki mora imeti urejeno javnopravno evidenco. Če je tako, je odgovor na vprašanje, ali bi bila res v čem prikrajšana v pravici do svoje učinkovite sodne obrambe, na dlani: resnične potrebe po varstvu interesov tožene stranke, ki naj bi jih sicer ščitil institut zastaranja, ni.

17. Ob tehtanju položaja obeh pravdnih strank gre tako pritrditi stališču sodišč prve in druge stopnje, da zastaranje pravice do vložitve tožbe ni začelo teči, dokler se tožeča stranka ni seznanila s tem, da je ovira za odločanje odpadla.

Ker je s tem določen začetek (in konec) teka zastaralnega roka, pa ni utemeljen revidentkin ugovor, da je na ta način, v primerih kot je obravnavani, institut zastaranja izničen. Ne, le razlaga 336. člena OZ in s tem ustavno bistvo instituta zastaranja je skladno s sistemom pravic, o katerih je bilo govora v 15. točki te obrazložitve. Takšna razlaga torej te pravice ščiti ter hkrati ne posega v nobeno nasprotno upravičenje. Gre za razlago, po kateri je treba upnikovo „pravico terjati izpolnitev obveznosti“ iz prvega odstavka 336. člena OZ razumeti kot učinkovito možnost, ki ni zastrta s tančico nevednosti, za katero je odgovorna predvsem nasprotna stranka. Takšna razlaga je ustavnoskladna ter hkrati ovsebinjena z načelom vestnosti in poštenja iz 5. člena OZ.

18. Neutemeljeno je tudi revidentkino stališče, da ji takšna odločitev povzroča (večno) negotovost v zvezi s stanjem tovrstnega premoženja. Negotovost je namreč odvisna zgolj od nje same. Ker je ona tista, ki je dolžna skleniti pogodbo, bo njena negotovost trajala zgolj do tedaj, ko bo o sklenitvi pogodbe odločila. Po tem druga stranka ne bo več imela „varstva“, ki ji ga nudi poznejši začetek teka zastaralnega roka. S pasivnim ravnanjem in odlaganjem odločanja, pa si tožena stranka ne more zagotoviti ugodnejšega položaja, kot bi ga imela ob izpolnjevanju svojih, zakonsko predvidenih, obveznosti.

19. Iz povedanega izhaja, da uveljavljeni revizijski razlogi niso podani. Vrhovno sodišče je zato revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

20. Odločitev o revizijskih stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena, v povezavi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker toženka z revizijo ni uspela, mora tožnici povrniti stroške odgovora nanjo. Te je Vrhovno sodišče odmerilo skladno s priloženim stroškovnikom in ob upoštevanju Odvetniške tarife. Tožeči stranki je priznalo 413,10 EUR nagrade za odgovor na revizijo (tar. št. 21) z 22% DDV, kar skupaj znese 503,98 EUR.

Tako VSRS v pravnem mnenju, sprejetem na občni seji VSS 18. in 19. 6. 1996 ter v odločbah II Ips 508/2005, II Ips 166/2002, II Ips 87/2018, II Ips 321/94 idr.

Glej V. Kranjc in drugi: Obligacijski zakonik (splošni del) s komentarjem, str. 336.

Podobno je uporabo instituta zastaranja razlagalo Ustavno sodišče, v primerih „izbrisanih“ - glej npr. odločbo Up-1177/12-17. Tako tudi J. Zobec: Procesni vidiki zastaranja, v Pravnem letopisu 2015, GV založba, Ljubljana 2015., str. 141.

Tako D. Možina: Pretrganje in zadržanje zastaranja terjatev, Pravni letopis 2015, GV založba, Ljubljana 2015.

To predstavlja ključno razliko od primerov, v katerih zavezanec o zahtevi ni odločil, stanovanja pa niso bila predmet denacionalizacijskih postopkov, saj so upravičenci v teh primerih točno vedeli, kdaj je rok za odločitev potekel. Njihova pasivnost (opustitev vložitve tožbe) je zato seveda lahko pripeljala do zastaranja.

Da vložena zahteva za odkup ohrani svoje učinke in je zato po koncu denacionalizacijskega postopka ni treba ponovno podati, je Vrhovno sodišče pojasnilo že v odločbi II Ips 204/97, potrdilo pa v odločbi II Ips 81/2017.

Nasprotno je sicer stališče VSL v sodbi I Cp 170/2009, podobno pa Barbara Starič-Strajnar: Nakup stanovanja po zavrnjeni denacionalizaciji, Pravna praksa, 1996, št. 16, str. 23.

Stanovanjski zakon (1991) - SZ  - člen 115, 117, 117/2, 123

Zakon o denacionalizaciji (1991) - ZDen  - člen 60, 60/1, 88

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 5, 336, 336/1

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 2, 23

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.