VSRS Sodba II Ips 50/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-08-30

Anton Frantar (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - OSEBNOSTNE PRAVICE - USTAVNO PRAVO

povrnitev nepremoženjske škode - kršitev osebnostnih pravic - objava časopisnega članka v učbeniku - mladoletna žrtev kaznivega dejanja - odgovornost države - potrditev učbenika - skrbnost dobrega strokovnjaka - odgovornost založnika - solidarna odgovornost - pravica do zasebnosti - varstvo osebnostnih pravic - svoboda izražanja in umetniškega ustvarjanja - kolizija pravic - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - vzročna zveza - nastanek škode - višina odškodnine - povrnitev pravdnih stroškov - solidarna obveznost - nerazdelna odgovornost sospornikov - uspeh stranke v postopku - pobotanje pravdnih stroškov - dopuščena revizija

Založnica pri izdaji učbenika ni ravnala s skrbnostjo dobrega strokovnjaka, zato je za škodo, nastalo zaradi njegove neprimerne vsebine, odškodninsko odgovorna.

Strokovni svet, ki je potrdil sporni učbenik, je ustanovila Vlada Republike Slovenije za odločanje o strokovnih zadevah in za strokovno pomoč pri sprejemanju odločitev in pri pripravi predpisov (prvi odstavek 22. člena ZOFVI). Nanj so bile prenesene določene pristojnosti države glede urejanja šolstva; do nastanka škode prišlo v okviru njegovega javnopravnega delovanja. V takšnem primeru se država zgolj zato, ker je strokovnemu svetu pridržana določena avtonomija, odškodninske odgovornosti za njegova nedopustna ravnanja ni razbremenila.

Pravica do zasebnosti posamezniku vzpostavlja krog intimnega lastnega delovanja, kjer sme z garancijo države sam odločati o tem, katere posege vanj bo dopustil. Največjo stopnjo varstva uživa posameznikovo intimno in družinsko življenje, nekoliko nižjo njegovo zasebno življenje zunaj javnosti, najmanj pa je varovano delovanje posameznika v javnosti. Obenem je stopnja varstva zasebnosti odvisna tudi od posameznikove družbene vloge. Brez privolitve prizadetega je dopustno pisati o zasebnem življenju osebnosti iz sodobnega življenja, ki zanimajo javnost (t. i. absolutne osebe iz javnega življenja) in oseb, ki javnost zanimajo samo v zvezi z nekim konkretnim dogodkom (t. i. relativne osebe iz javnega življenja), ne pa tudi o drugih osebah. Pri opisovanju življenjskih dogodkov absolutnih in relativnih oseb javnega življenja je brez privolitve prizadetega dovoljeno opisati zlasti tisto, kar je pomembno za značaj, dejanja in mišljenja teh oseb glede na njihovo javno udejstvovanje. Toda tudi pri teh osebah brez privolitve prizadetega ni dovoljeno objavljati stvari iz njihovega intimnega življenja

V okviru svobode izražanja ni varovano zgolj širjenje informacij ali idej, ki so sprejete kot splošno sprejemljive, temveč so varovane tudi izjave, ki žalijo, šokirajo in vznemirjajo, saj je le na takšen način zadoščeno zahtevam pluralizma, tolerance in strpnosti kot temeljnim atributom demokratične družbe.

Dolžnost varovati identiteto mladoletne žrtve zavezuje tako tistega, ki o kaznivem dejanju poroča, kot tistega, ki isti primer uporablja za dosego izobraževalnega namena.

Glede na prakso ESČP žrtve kaznivih dejanj ni mogoče opredeliti kot t.i. relativno javne osebe niti v primerih, ko gre za kazniva dejanja, ki so vzbudila precejšnje zanimanje javnosti. Zaradi svojega ranljivega položaja morajo žrtve kaznivih dejanj uživati posebno zaščito, svoboda izražanja in javnost sojenja pa ne pomenita, da mediji pri poročanju o kaznivih dejanjih niso dolžni ravnati z ustrezno skrbnostjo.

Vsebina učbenika je posegla v tožničino pravico do zasebnosti. V članku je bilo navedeno polno ime obdolženca, da gre za osebo iz E. ter da je bila žrtev zlorabe njegova hči. Na podlagi takšne vsebine je bila tožnica za določen krog prijateljev, sošolcev in znancev zagotovo prepoznavna. Krajevna opredelitev zlorabe in imenovanje obdolženca s polnim imenom sta ob dejstvu, da ne gre za najbolj pogost priimek, omogočala precej enostavno identifikacijo tožnice kot žrtve.

I. Revizijama se delno ugodi in se sodba sodišča druge spremeni tako, da se pravilno glasi:

„I. Pritožbama toženk se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni:

- v točki II. izreka tako, da sta toženki dolžni v roku 15 dni od prejema te sodbe tožeči stranki nerazdelno plačati 20.000,00 EUR, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 11. 2014 dalje do plačila, višji tožbeni zahtevek pa se zavrne;

- v točki IV. izreka pa tako, da sta toženki dolžni v korist proračuna Republike Slovenije za postopek pred sodiščem prve stopnje nerazdelno povrniti stroške v višini 1.331,60 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. 3. 2016 dalje, druga toženka pa dodatno še 126,65 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6. 3. 2016 dalje.

II. Sicer se pritožbi zavrneta in sodba sodišča prve stopnje potrdi.

III. Toženki sta dolžni v korist proračuna Republike Slovenije v roku 15 dni nerazdelno povrniti pritožbene stroške v višini 637,73 EUR, in sicer prva toženka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 8. 10. 2016 dalje, druga toženka pa z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 10. 2016 dalje; poleg tega je druga toženka dolžna tožnici dodatno povrniti še 33,65 EUR pritožbenih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7. 10. 2016 dalje.“

III. Prva toženka je dolžna tožnici v roku 15 dni povrniti 685,77 EUR stroškov revizijskega postopka, druga toženka pa 851,06 EUR, obe skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku paricijskega roka dalje do plačila.

1. Tožnica je zahtevala plačilo odškodnine za duševne bolečine zaradi posega v zasebnost in osebnostne pravice, ki jih je utrpela zaradi objave v učbeniku za sociologijo. Tožnica je bila učenka tretjega letnika Gimnazije ..., ko se je učbenik uporabljal na njeni gimnaziji. Na podlagi članka, povzetega v učbeniku, je bila za večino ljudi iz njenega okolja prepoznana kot žrtev kaznivega dejanja, brez dvoma pa za vse dijake gimnazije, ki jo je obiskovala. Prva toženka je bila izdajateljica učbenika, v okviru druge toženke oziroma Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport pa je deloval strokovni svet, ki je potrjeval učbenike, ki so se uporabljali v javnih šolah. Tožnica je toženkama očitala, da pri izdaji oziroma potrditvi učbenika nista ravnali dovolj skrbno.

2. Sodišče prve stopnje je zaradi umika tožbe ustavilo postopek glede zahteve za umik objave vsebine članka (I. točka izreka). Sicer pa je tožbenemu zahtevku ugodilo in toženkama naložilo nerazdelno plačilo odškodnine v višini 30.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 11. 2014 dalje (II. točka izreka), v presežku, tj. glede zahtevanih zakonskih zamudnih obresti tudi za čas od 6. 12. 2011 do 19. 11. 2014, pa je zahtevek zavrnilo (III. točka izreka). Toženkama je naložilo, da morata tožnici nerazdelno povrniti tudi stroške postopka v višini 2.013,47 EUR (IV. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi prve in druge toženke zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (I. točka izreka). Odločilo je še o stroških pritožbenega postopka.

4. Zoper navedeno sodbo je Vrhovno sodišče s sklepoma II DoR 304/2016 in II DoR 307/2016 z dne 24. 11. 2017 dopustilo reviziji prve in druge toženke glede vprašanj, ali so izpolnjene vse predpostavke njune odškodninske odgovornosti in ali sta sodišči nižjih stopenj pri odmeri višine odškodnine pravilno uporabili materialno pravo.

5. Na podlagi sklepov o dopustitvi revizije sta obe toženki vložili reviziji, v katerih sta se sklicevali na bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Predlagali sta spremembo sodbe sodišča druge stopnje tako, da se tožbeni zahtevek zavrne, podredno pa njeno razveljavitev. Priglasili sta tudi vsaka svoje revizijske stroške.

6. Reviziji sta bili vročeni tožeči stranki, ki je nanju odgovorila ter predlagala njuno zavrnitev. Priglasila je stroške revizijskega postopka.

7. Dejansko stanje, ki je bilo podlaga odločitve nižjih sodišč, je sledeče:

− v učbeniku A. avtoric P. P. in T. T., ki je bil izdan leta 2011, se je na 55. strani nahajalo besedilo, ki je bilo označeno kot citat članka iz časopisa B. oziroma spletnega portala www...., objavljenega ...

− prva toženka je bila založnik učbenika; Strokovni svet Republike Slovenije za splošno izobraževanje pa je učbenik potrdil;

− tožnica je bila v okolju, v katerem živi, na podlagi povzetega članka kot žrtev kaznivega dejanja prepoznavna za večino ljudi, zagotovo pa za dijake gimnazije, ki jo je obiskovala;

− seznanitev z dejstvom, da so bili dijaki seznanjeni z vsebino učbenika, je pri tožnici povzročila hudo čustveno vznemirjenost in reaktibilnost avtonomnega živčevja, ki se je kazala v motnjah delovanja srca, dihanja, tremorju, občutku nemoči, nesposobnosti biti pokonci, se gibati, bilo ji je slabo in je kolabirala. Zaradi močnega stresa je prejela pomirjevala; ni zmogla običajnih del v povezavi z zahtevami šole, vključevanja med vrstnike, oblikovanja samopodobe in lastne vrednosti (občutila je trpljenje, žalost, tesnobo in občutja krivde), s tem pa je doživela hude nevrofiziološke travmatske doživljaje, ki so trajno okrnili njene sposobnosti za obvladovanje in okrevanje. Tožničino zdravstveno stanje je bilo povezano s predhodno fiziološko - psihološko vulnerabilnostjo, doživeto travmatiziranostjo in obremenjujočo posttravmatsko stresno motenostjo.

8. Sodišči sta presodili, da so bile z objavo spornega članka v učbeniku kršene osebnostne pravice tožnice. Tožnica je bila v času spolnih zlorab in sojenja mladoletna, v kazenskem postopku pa je bila udeležena kot žrtev oziroma oškodovanka. Članek je neupravičeno posegel v njeno pravico do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen Ustave RS - v nadaljevanju ustava) ter varstva osebnih podatkov (38. člen ustave). Tožničinega očeta je sicer zaradi njegovih ravnanj šteti za relativno javno osebo, kar daje javnosti pravico oziroma interes, da je obveščena o konkretnih dogodkih, ki se mu očitajo, vendar na način, ki v ustrezni meri varuje identiteto in interese mladoletne žrtve. Poročanje v spornem članku temu ne ustreza, saj omogoča zelo lahko identifikacijo žrtve. Takšno poročanje je vsebinsko pretirano in za informiranje javnosti nepotrebno, hkrati pa tudi v nasprotju z 287. členom Kazenskega zakonika-1

, ki kot kaznivo predpisuje objavo informacij, na podlagi katerih bi bilo mogoče prepoznati identiteto mladoletne osebe. Avtor članka je ravnal protipravno, enako pa sta ravnali tudi avtorici učbenika. Sklicevanje na vsebino članka, ki je bil javno objavljen v časniku B., njunemu ravnanju ne odvzema protipravnosti. Četudi je članek bil in je še vedno dostopen na spletu, to nima enakih posledic, kakor jih ima članek povzet v učbeniku za srednje šole, ki ga morajo dijaki predelati in o čemer mora predavati tudi profesor sociologije pri svojem predmetu. Vsak povprečno skrben človek bi moral predvideti, da bo učbenik s takšno vsebino pri svojem šolanju uporabljala tudi žrtev kaznivega dejanja. Glede na kratko časovno oddaljenost od sojenja do izdaje učbenika, dejstvo, da je bila žrtev kaznivega dejanja mladoletnica in da avtorici nista pridobili njenega soglasja za objavo ter da je pri sojenju šlo za enega izmed najbolj odmevnih sodnih postopkov za tovrstna kazniva dejanja, bi lahko avtorici namen, ki sta ga zasledovali, dosegli na drugačen način (s soglasjem tožnice) ali z drugačno vsebino. Vsebina učbenika brez navedbe konkretnega primera ali z navedbo primera od drugod ne bi bila okrnjena.

9. Prva toženka je pri izdaji učbenika opustila dolžno skrbnost dobrega strokovnjaka in je zato podana njena odškodninska odgovornost. Avtorici učbenika, ki sta delovali v njenem imenu in za njen račun, nista ravnali dovolj skrbno. Odgovorni urednik bi ob pregledu vsebine učbenika objavo spornega članka lahko preprečil in s tem zavaroval integriteto žrtve. Naloga urednika ni le poskrbeti za zakonitost objave v smislu varovanja avtorskih pravic, temveč tudi z vidika varovanja osebnostnih pravic in osebnih podatkov.

10. Glede druge toženke pa je sodišče ugotovilo, da postopek sprejemanja učbenika ni bil opravljen s skrbnostjo dobrega strokovnjaka. V skladu s prvim odstavkom 25. člena Zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja

učbenike na področju splošnega izobraževanja potrjuje Strokovni svet Republike Slovenije za splošno izobraževanje (v nadaljevanju strokovni svet). Tako recenzent kot tudi komisija bi v postopku sprejemanja učbenika lahko opozorila na neprimernost objavljenega članka in predlagatelja pozvala na dopolnitev oziroma odpravo pomanjkljivosti. Ugovor, da strokovni svet odloča samostojno in avtonomno in da posledično odgovornost druge toženke ni podana, sta sodišči zavrnili, ker strokovni svet deluje v okviru Ministrstva za izobraževanje, znanost in šport, ter potrjuje učbenike po postopku, ki ga določi minister. Sklicevanje, da učbenike potrjuje Zavod za šolstvo kot samostojna pravna oseba, ni utemeljeno, saj zavod skrbi le za posredovanje podatkov o potrjenih učbenikih.

11. Glede na ugotovljene škodne posledice pa sta sodišči tožnici kot pravično prisodili odškodnino v celotnem zahtevanem znesku 30.000,00 EUR.

12. Prva toženka uvodoma meni, da sta nižji sodišči prekoračili razpravno načelo, ker sta se opredelili do vsebine časopisnega članka z dne 9. 9. 2009, katerega zakonitost ni bila predmet tega postopka, poleg tega sta ugotovili, da je tožnica škodo utrpela zaradi podoživljanja ravnanj njenega očeta, kar ni bilo zatrjevano.

13. Prva toženka pri vključitvi dela članka v učbenik ni ravnala protipravno. Povzeti članek je bil zakonito objavljen v dnevnem časopisju in je še vedno prosto dostopen na internetu. Ponovna objava informacije, ki je že zakonito priobčena javnosti, ni protipravna niti ne more pomeniti posega v osebnostne pravice osebe, ki se je članek lahko dotika. Stališče nižjih sodišč vnaša pravno negotovost o tem, katere javno objavljene informacije se smejo izmenjevati in javno objavljati. Tožnica umika članka ni zahtevala, zato njena zahteva po plačilu odškodnine nasprotuje načelu venire contra factum proprium. Protipravnost ne more biti podana zato, ker je bil v učbenik vključen članek o dogodku, ki se je nedavno zgodil v relativni bližini, saj učenci dogodek, ki je prostorsko in časovno bližje, mnogo lažje razumejo kot dogodek, ki se zaradi prostorske in časovne oddaljenosti zdi manj verjeten. Protipravnost izključuje tudi ravnanje tožeče stranke, ki je dijakom gimnazije oziroma svojemu razredu na javnem dogodku izpovedala o svoji travmatični izkušnji. Posebno, ker naj bi ji škoda nastala ravno zato, ker je ista publika ponovno prišla v stik s tem primerom.

14. Pri presoji protipravnosti je treba upoštevati interes javnosti, da se tudi v okviru srednješolskega izobraževanja opozarja na odklonska ravnanja. Interes javnosti prevlada nad interesom žrtev kaznivih dejanj, da se teh dogodkov ne bi omenjalo zaradi bojazni o podoživljanju duševnih bolečin, saj bi to lahko privedlo do njihove tabuizacije. Pri razpravah v javnem interesu bi moralo biti zelo malo prostora za omejitve svobode izražanja, še posebej ob dejstvu, da identiteta tožeče stranke iz članka za povprečnega bralca oziroma učenca, ki z njeno zgodbo ni bil že predhodno seznanjen, ni bila ugotovljiva.

15. Napačno je stališče nižjih sodišč, da je prva toženka odškodninsko odgovorna, ker bi objavo članka lahko preprečila. Avtorici sta izbrali članek, ki sta ga vnesli v vsebino učbenika. Prva toženka z izbiro ni imela nobene zveze niti ji ni mogoče očitati neskrbnosti, saj sama na vsebino učbenika ne more in ne sme vplivati. Vsebino učbenika potrdi strokovni svet in torej ne gre za pristojnost prve toženke. Prva toženka se je na odločitev strokovnega sveta upravičeno zanesla. Napačno je tudi stališče, da sta avtorici delovali v imenu prve toženke, saj se z založniško pogodbo avtor zaveže na založnika prenesti pravico reproduciranja in distribuiranja, založnik pa se zaveže v zameno plačati honorar.

16. Dejstvo, da oseba trpi zaradi seznanitve tretjih oseb z dogodkom, ki ga je doživela, ne predstavlja pravno priznane škode. Stiska, ki naj bi jo tožnica doživljala ob tem, ko so jo nekateri dijaki ponovno, drugi pa na novo prepoznali kot žrtev hudih kaznivih dejanj, ni pravno priznana škoda.

17. Med objavo dela že objavljenega članka v učbeniku in zatrjevano škodo ni podana adekvatna niti ratio legis vzročna zveza. Ugotovljeno je bilo, da so bili dijaki Gimnazije ... seznanjeni z dogodki, ki so se dogajali v njeni družini. Tožeča stranka ni uspela dokazati, da so bili seznanjeni z vsebino učbenika, pa tudi, če bi bili, so se odzvali normalno. Ker je tožeča stranka o dogodkih svojemu razredu sama povedala, je lahko pričakovala, da se bo to med učenci razvedelo. Njeno ravnanje je prekinilo morebitno vzročno zvezo.

18. Višina prisojene odškodnine ni obrazložena, predvsem pa je občutno pretirana, saj bi morali sodišči upoštevati predhodno zdravstveno stanje tožeče stranke. Neživljenjski je zaključek, da je seznanitev s člankom pri tožnici povzročila trajno okrnitev njene sposobnosti za obvladovanje in okrevanje, saj se to nanaša na njeno siceršnje zdravljenje. Izvedenka je pojasnila, da je tožeča stranka ob obravnavanem dogodku doživela dražljaj, ki jo je spomnil na predhodno doživete travmatske dogodke, ki jih je povzročil njen oče, in teh napadov ni povzročilo dejstvo, da bi jo drugi dijaki prepoznali kot žrtev hudih kaznivih dejanj. Posledic v konkretni zadevi ni bilo, saj so bili tako dijaki kot širša okolica že seznanjeni z dejanji, ki jih je utrpela.

Povzetek revizijskih navedb druge toženke

19. Druga toženka v reviziji meni, da njena pasivna legitimacija ni podana. Zavod RS za šolstvo v skladu z 8. členom Pravilnika o potrjevanju učbenikov

izdela oceno o skladnosti učnih gradiv s cilji, standardi znanja in vsebinami, opredeljenimi v učnem načrtu. Na podlagi njegove pozitivne ocene strokovni svet učbenik samo potrdi in ga ne sme vsebinsko presojati. Strokovni svet ni organ v sestavi ministrstva za izobraževanje, saj odloča avtonomno in ni vezan na navodila ministrstva ali vlade. Zgolj zato, ker člane strokovnega sveta imenuje vlada, drugi toženki ni mogoče očitati malomarnega ravnanja pri potrditvi učbenika. Odgovornost za pripravo besedila in organizacijo vsebin v učbeniku je na avtorjih, recenzentu in založbi, ne pa na strokovnem svetu ali njegovi komisiji. Po 9. členu pravilnika učbenik predloži v potrditev avtor, v konkretnem primeru ga je predložil založnik. Obvezna priloga je tudi recenzentska ocena o skladnosti učbenika s sodobnimi spoznanji stroke in o metodično - didaktični ter razvojno - psihološki ustreznosti. Stališče nižjega sodišča, da bi komisija morala opozoriti na neprimernost članka, presega njene pristojnosti, saj komisija preverja le potrebne elemente v vlogi za potrditev učbenika. Za delo avtorjev in recenzenta ne more biti odgovorna druga toženka kot tudi ne za delo samostojnega Zavoda za šolstvo in strokovnega sveta.

20. Sodišče kolizije med svobodo izražanja (39. člen ustave) in svobodo umetniškega ustvarjanja (59. člen ustave) na eni ter pravico do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic (35. člen ustave) na drugi strani ni pravilno presojalo. Zaradi objave dela članka v učbeniku ni podana protipravnost ravnanja druge toženke. Članek je bil objavljen v dnevnem časopisju in je še vedno dostopen na spletu, kjer objava ni bila protipravna, posledično pa ne more biti protipravno niti povzemanje dela članka v učbeniku. V članku ni bilo nobenih osebnih podatkov, na podlagi katerih bi bila tožnica lahko prepoznana, sploh ne tistim, ki z zadevo niso bili predhodno seznanjeni. Dijaki gimnazije, ki jo je obiskovala tožnica, so bili z njeno travmatično izkušnjo že predhodno seznanjeni. Zaključek, da vsebina učbenika brez spornega članka ne bi bila okrnjena, je v nasprotju z izvedenimi dokazi, saj je priča P. P. povedala ravno nasprotno.

21. Dejstvo, da tretje osebe pridejo v stik s primerom, ki je tožeči strani v preteklosti povzročil škodo v njenem duševnem zdravju, zaradi česar ta oseba podoživi takšno stanje, ne predstavlja pravno priznane škode. Tožnica je dijakom sama izpovedala o svoji travmatični izkušnji in so bili s tem seznanjeni že pred objavo v učbeniku. Z vsebino učbenika se dijaki 4. letnika, ki jim je bil namenjen, sploh niso seznanili, kar izhaja iz izpovedb prič B. B., C. C. in D. D. Seznanitev tožeče stranke s člankom je pomenila le dražljaj, ki je sprožil čustveno reakcijo, njene psihične bolečine pa izvirajo iz kaznivega dejanja.

22. Vzročna zveza ni izkazana. Iz izpovedb prič je razvidno, da so dijaki kot tudi širša okolica že pred objavo v učbeniku vedeli za dogodke, ki so prizadeli tožnico, tožnica pa zahteva odškodnino ravno zaradi duševnih bolečin, ki naj bi jih utrpela, ker naj bi jo dijaki prepoznali kot žrtev kaznivega dejanja. Sicer pa sodišče vzročne zveze sploh ni utemeljilo in je s tem zagrešilo bistveno kršitev postopkovnih pravil po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku

. Napačno je uporabilo tudi določbe 131. člena Obligacijskega zakonika

, ko je ugotovilo solidarnost obeh toženk, pri čemer ni ugotovilo nobenega pogoja iz 186. člena OZ in sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti.

23. Višina odškodnine je pretirano visoka. Sodišče ni upoštevalo, da tožeča stranka še vedno trpi duševne bolečine zaradi predhodnih travmatskih dogodkov in da so bili dijaki že pred izdajo učbenika z njenimi hudimi izkušnjami seznanjeni. Sodišče ni upoštevalo predhodnega psihičnega in siceršnjega zdravstvenega stanja, ki ga je ugotovila izvedenka. Sama seznanitev s člankom ni mogla povzročiti trajnih posledic. Pomenila je le dražljaj, ki je pri tožnici povzročil čustvene in fiziološke reakcije, ki so se zaradi travmatičnih dogodkov pojavljale že predhodno. Tožnica je imela že predhodno poseben status, veliko je manjkala v šoli, po seznanitvi je sicer manjkala 3 tedne, nato pa se je vrnila v šolo in zaključila letnik, kar kaže, da je odškodnina pretirano visoka. Prisojena odškodnina odstopa od primerljivih zadev iz sodne prakse (denimo prisojenih odškodnin v zadevah VSL I Cp 496/2013, VSK Cp 1314/2010 in II Ips 366/2011).

Povzetek navedb tožeče stranke iz odgovorov na revizijo

24. Tožnica v obeh odgovorih na revizijo v celoti pritrjuje presoji nižjih sodišč. Predlaga zavrnitev revizij.

26. V primeru dopuščene revizije Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP). Revizijske navedbe obeh toženk o zagrešenih procesnih kršitvah presegajo okvir v obravnavanem primeru dopuščenih vprašanj. Ker revizija izven tega okvira ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP), Vrhovno sodišče na te navedbe ni odgovarjalo.

27. V obravnavani zadevi sta v konfliktu tožničina pravica do varstva zasebnosti in osebnostnih pravic in pravica do svobode izražanja. Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) je že v številnih odločbah poudarilo, da sta v izhodišču pravica do zasebnosti in pravica do svobode izražanja enakovredni,

zato ni mogoče nobeni že apriorno, vnaprej zagotoviti prednosti. Sodišča morajo tako od primera do primera presojati, kateri izmed pravic je glede na vse relevantne okoliščine posamične zadeve treba zagotoviti varstvo in katera se mora zaradi aktiviranja nujne, ustavno varovane vsebine druge pravice tej umakniti. Postopek tehtanja se opravi tako, da je najprej treba ugotoviti, za kako hud poseg v eno izmed pravic gre in kolikšen je pomen izpolnitve druge, z njo tekmujoče pravice. Šele nato pa je mogoče izoblikovati pravilo o sobivanju pravic v konkretnih okoliščinah. V sodni praksi ESČP so se izoblikovali nekateri kriteriji, ki naj bi pripomogli pri iskanju ravnotežja, in sicer kakšna je bila tema objave; ali je objava prispevala k razpravi v javnem interesu; ali je bil prizadet posameznik javnosti poznan že poprej in kakšno je bilo njegovo prejšnje ravnanje; kakšna je bila metoda pridobivanja informacij in presoja njihove verodostojnosti; pa tudi vsebina, oblika in posledice objavljenega.

28. Pravica do zasebnosti je zagotovljena s 35. členom ustave, ki vsakomur zagotavlja nedotakljivost njegove telesne in duševne celovitosti, zasebnosti in osebnostnih pravic. Na evropski ravni je zasebno in družinsko življenje varovano z 8. členom Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Pravica do zasebnosti posamezniku vzpostavlja krog intimnega lastnega delovanja, kjer sme z garancijo države sam odločati o tem, katere posege vanj bo dopustil. Največjo stopnjo varstva uživa posameznikovo intimno in družinsko življenje, nekoliko nižjo njegovo zasebno življenje zunaj javnosti, najmanj pa je varovano delovanje posameznika v javnosti. Obenem je stopnja varstva zasebnosti odvisna tudi od posameznikove družbene vloge. Brez privolitve prizadetega je dopustno pisati o zasebnem življenju osebnosti iz sodobnega življenja, ki zanimajo javnost (t. i. absolutne osebe iz javnega življenja) in oseb, ki javnost zanimajo samo v zvezi z nekim konkretnim dogodkom (t. i. relativne osebe iz javnega življenja), ne pa tudi o drugih osebah. Pri opisovanju življenjskih dogodkov absolutnih in relativnih oseb javnega življenja je brez privolitve prizadetega dovoljeno opisati zlasti tisto, kar je pomembno za značaj, dejanja in mišljenja teh oseb glede na njihovo javno udejstvovanje. Toda tudi pri teh osebah brez privolitve prizadetega ni dovoljeno objavljati stvari iz njihovega intimnega življenja.

29. Pravico do svobode izražanja na drugi strani ustava varuje v 39. členu, na evropski ravni pa jo zagotavlja 10. člen EKČP. Evropsko sodišče za človekove pravice je v številnih odločbah poudarilo, da je svoboda izražanja temeljnega pomena za obstoj svobodne, demokratične družbe ter nujen pogoj za njen nadaljnji razvoj. Svoboda izražanja je izjemnega pomena tudi za razvoj in samouresničitev vsakega posameznika. V okviru svobode izražanja ni varovano zgolj širjenje informacij ali idej, ki so sprejete kot splošno sprejemljive, temveč so varovane tudi izjave, ki žalijo, šokirajo in vznemirjajo, saj je le na takšen način zadoščeno zahtevam pluralizma, tolerance in strpnosti kot temeljnim atributom demokratične družbe.

V ustavi je pravica do svobode izražanja zagotovljena brez zakonskega pridržka, vendar to ne pomeni, da je neomejena. Tako kot druge človekove pravice je omejena s pravicami in svoboščinami drugih oseb (tretji odstavek 15. člena ustave).

30. Pravilna je presoja nižjih sodišč, da je vsebina učbenika posegla v tožničino pravico do zasebnosti. Revidentki zmotno menita, da bi bilo o razkritju tožničine identitete mogoče govoriti le, če bi bilo v članku navedeno njeno polno ime. Identiteto posameznika je mogoče razkriti tudi posredno, z razkrijem drugih informacij, ki omogočajo prepoznavo prizadete osebe. Ravno takšne informacije so bile v obravnavani zadevi razkrite. V članku je bilo navedeno polno ime obdolženca, da gre za osebo iz E. ter da je bila žrtev zlorabe njegova hči. Na podlagi takšne vsebine je bila tožnica za določen krog prijateljev, sošolcev in znancev zagotovo prepoznavna. Krajevna opredelitev zlorabe in imenovanje obdolženca s polnim imenom sta ob dejstvu, da ne gre za najbolj pogost priimek, omogočala precej enostavno identifikacijo tožnice kot žrtve. Neutemeljene so tako revizijske navedbe, da naj bi bila tožnica kot žrtev kaznivega dejanja prepoznavna le tistim, ki so bili z njim seznanjeni že poprej. Revizijske navedbe, da naj bi tožnica o spolni zlorabi javno izpovedovala in so bili zato dijaki že pred seznanitvijo z vsebino učbenika o tem obveščeni, niso upoštevne. Takšnih dejanskih ugotovitev namreč izpodbijana sodba ne vsebuje, izpodbijanje dejanskega stanja pa na revizijski stopnji ni dopustno (tretji odstavek 370. člena ZPP). Enako velja glede navedb, da naj se dijaki z vsebino učbenika sploh ne bi seznanili.

31. Glede teže samega posega tudi Vrhovno sodišče ocenjuje, da je bilo v zasebnost tožnice močno poseženo, saj so bile razkrite informacije iz njene najbolj intimne sfere - da je bila žrtev spolne zlorabe, zaradi katere je z očetom zanosila in otroka tudi rodila. Te informacije so lahko tudi tistim, ki so bili sicer s sumom zlorabe seznanjeni, pomenile razkritje povsem novih dimenzij zlorabe. Takšno razkritje pomeni poseg v tožničino zasebnost in nasprotuje 35. členu ustave. Da je razkritje informacij, ki bi lahko omogočile identifikacijo (mladoletnih) žrtev kaznivih dejanj, nedopustno, je bilo poudarjeno tudi v Konvenciji Sveta Evrope o zaščiti otrok pred spolnim izkoriščanjem in spolno zlorabo,

ki v 31. členu države pogodbenice zavezuje k sprejemu potrebnih zakonodajnih ali drugih ukrepov, s katerimi se bo zaščitilo pravice in interese žrtev, med drugim tudi glede varovanja njihove zasebnosti, istovetnosti in ugleda ter s sprejetjem ukrepov za preprečevanje javnega širjenja kakršnih koli informacij, na podlagi katerih bi jih bilo mogoče prepoznati. Tudi Odbor ministrov Sveta Evrope je v priporočilu št. 13

novinarje pozval k posebni zaščiti žrtev kaznivih dejanj in posebej mladoletnikov (načelo št. 8); v razlagalnem memorandumu k priporočilu je izrecno poudarjeno, da je treba žrtev zavarovati pred vsako publiciteto, ki bi pretirano vplivala na njeno zasebno življenje ali dostojanstvo.

Neutemeljeni so nadalje revizijski pomisleki, da vzročna zveza med objavo in tožnici nastalo škodo ni podana ter da duševne bolečine, ki nastanejo zaradi razkritja identitete žrtve spolne zlorabe, ne pomenijo pravno priznane škode. 179. člen OZ namreč priznava pravico do povrnitve odškodnine tudi za duševne bolečine, povzročene zaradi posega v zasebnost.

32. Svoboda izražanja avtoricama učbenika zagotavlja prosto presojo, ali oziroma s katerimi konkretnimi primeri bosta skušali tematiko kar najbolj približati gimnazijskemu bralcu. Namen avtoric pri povzemanju vsebine spornega članka je bil dopusten - spodbuditi razpravo o nasilju v družini. Takšna razprava je v javnem interesu, saj odpira vprašanja o tem, kako bi bilo mogoče podobna ravnanja preprečiti in povečuje senzibilnost dijakov za morebitne primere spolnega nasilja v njihovi okolici. Pomembnost izobraževanja otrok o nevarnostih spolnega izkoriščanja in spolne zlorabe ter o sredstvih za samozaščito ravno tako izhaja iz že omenjene Konvencije Sveta Evrope o zaščiti otrok pred spolnim izkoriščanjem in spolno zlorabo (6. člen). Vendar za dosego tega cilja poseg v tožničino identiteto ni bil nujen niti potreben, saj bi bilo razpravo o nasilju v družini mogoče doseči tudi brez razkritja tožničine identitete, denimo z uporabo fiktivnega primera ali primera iz tujine, ali vsaj z anonimizacijo uporabljenega članka. Zaradi anonimizacije sporočilna vrednost učbenika ne bi bila nič manjša, saj razkritje tožničine identitete k razpravi v javnem interesu ni ničesar doprineslo. Če pa bi avtorici članek anonimizirali, bi bilo obema tekmujočima pravicama v ustrezni meri zadoščeno in bi lahko mirno sobivali. Ob tehtanju namena avtoric oziroma javnega interesa osvestiti dijake, da se spolno nasilje dogaja tudi v njihovi neposredni bližini, z interesom mladoletne žrtve, da ostane njena identiteta zavarovana, je torej treba zaključiti, da je varstvo treba nameniti slednjemu.

33. Zmotno je v revizijah zavzeto stališče, da protipravnost ne more biti podana tudi zato, ker je šlo za povzemanje informacij, ki so bile že „zakonito priobčene javnosti“. Dolžnost varovati identiteto mladoletne žrtve zavezuje tako tistega, ki o kaznivem dejanju poroča, kot tistega, ki isti primer uporablja za dosego izobraževalnega namena. Do posega v zasebnost namreč lahko pride v obeh primerih, pri čemer lahko vsaka nova objava identiteto žrtve razrije novemu krogu bralcev. Ali je tožnica zahtevala tudi umik izvirnega članka, v obravnavani zadevi tako ni relevantno. S stališčem, da je bila vsebina povzetega članka zakonita, pa revidentki odpirata tudi vprašanje meja dopustnega poročanja o kazenskih postopkih. Kodeks Društva novinarjev Slovenije v 22. členu izrecno določa, da novinar pri poročanju ne sme razkriti identitete žrtev spolnih zlorab, družinskih tragedij in hudih kaznivih dejanj ali objaviti materiala, ki bi lahko prispeval k razkritju njihove identitete. Ne glede na to, za kako huda kazniva dejanja gre, imajo namreč žrtve pravico do anonimnosti, kar morajo mediji pri uresničevanju svoje svobode izražanja spoštovati. Tudi ESČP je v zadevi Kurier Zeitungsverlag und Druckerei proti Avstriji (App. 3401/07) z dne 17. 1. 2012 poudarilo, da v okviru svobode izražanja in svobode novinarskega poročanja razkritje identitete mladoletne žrtve spolne zlorabe ni varovano. Tudi v tej zadevi mladoletna žrtev v članku ni bila imenovana z imenom in priimkom (navedeno je bilo le njeno ime), je pa bila njena identifikacija omogočena na podlagi navedb, da sta jo zlorabljala oče in mačeha, ki sta bila v članku navedena s polnima imenoma. ESČP je pojasnilo, da žrtve kaznivih dejanj ni mogoče opredeliti kot t.i. relativno javne osebe niti v primerih, ko gre za kazniva dejanja, ki so vzbudila precejšnje zanimanje javnosti. Zaradi svojega ranljivega položaja morajo žrtve kaznivih dejanj uživati posebno zaščito, svoboda izražanja in javnost sojenja pa ne pomenita, da mediji pri poročanju o kaznivih dejanjih niso dolžni ravnati z ustrezno skrbnostjo. V citirani zadevi bi morala biti žrtev zaščitena toliko bolj, ker je šlo za žrtev nasilja v družini in spolne zlorabe, ki je bila v času, ko so bila kazniva dejanja strojena, še otrok. Četudi je časopis želel spodbuditi razpravo o tem, kako bi bilo mogoče podobna ravnanja preprečiti in je bil torej upravičen poročati o storjenem kaznivem dejanju, za dosego tega namena razkritje žrtvine identitete ni bilo bistveno.

34. Obe revidentki sta poleg grajanja predpostavk odškodninske odgovornosti menili, da njuna pasivna legitimacija ni podana. Prva toženka skuša to utemeljiti s sklicevanjem na definicijo založniške pogodbe iz 85. člena Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah,

po kateri se avtor zaveže na založbo prenesti pravico reproduciranja in distribuiranja, založnik pa se zaveže v zameno plačati honorar. S tem pravilne presoje nižjih sodišč o obstoju njene pasivne legitimacije ne more izpodbiti, saj navedena določba ureja le pogodbeno razmerje med založbo in avtorjem, ničesar pa ne določa glede odškodninske odgovornosti založnika proti tretji osebi, v pravice katere bi objava posegla. Ta se presoja po splošnih pravilih o odškodninski odgovornosti.

35. Odgovornost prve toženke kot založnika za vsebino izdanega učbenika izhaja že iz ugotovitev nižjih sodišč, da je bila prva toženka gospodar posla in sta avtorici ravnali za njen račun (tj. po njenem naročilu), kar v pritožbenem postopku ni bilo izpodbijano. Predvsem pa nastanek tožničine škode ni povzročilo zgolj delovanje avtoric, temveč tudi ravnanje založbe, ki se je v skladu s svobodno gospodarsko pobudo odločila za izdajo učbenika s sporno vsebino. Založnik se ne more sklicevati, da za vsebino odgovarja izključno avtor, saj je pri sprejemanju odločitve o izdaji knjige dolžan izkazati ustrezno stopnjo skrbnosti in preveriti, ali bi ta lahko posegla v pravno varovane pravice in interese tretjih oseb.

Prva toženka v obravnavani zadevi ni uspela dokazati, da je storila vse v svoji moči, da do nastanka škode ne bi prišlo. Posega v tožničine pravice ni zaznala in avtoric ni pozvala k ustrezni prilagoditvi vsebine. Svoje odgovornosti se ne more razbremeniti niti s sklicevanjem na odločitev strokovnega sveta za splošno izobraževanje, saj presoja, ali vsebina izdanega dela posega v ustavno varovane pravice tretjih, ni pridržana temu organu, temveč je to (hkrati) dolžnost založnika. Ker prva toženka pri izdaji učbenika ni ravnala s skrbnostjo dobrega strokovnjaka, je za škodo, nastalo zaradi njegove neprimerne vsebine, odškodninsko odgovorna. Kadar šele skupno ravnanje več različnih oseb privede do nastanka škode, so namreč vsi, ki so prispevali k njenemu nastanku, zanjo solidarno odškodninsko odgovorni (186. člen OZ).

36. Druga toženka pa obstoj svoje pasivne legitimacije izpodbija z navedbo, da za odločitev strokovnega sveta za splošno izobraževanje, ki je sporni učbenik potrdil, ne odgovarja, saj ne gre za organ v sestavi Ministrstva za izobraževanje, pa tudi zato, ker strokovni svet odloča avtonomno in ni odvisen od navodil. Tudi takšna revizijska graja ni utemeljena. Strokovni svet, ki je potrdil sporni učbenik, je ustanovila Vlada Republike Slovenije za odločanje o strokovnih zadevah in za strokovno pomoč pri sprejemanju odločitev in pri pripravi predpisov (prvi odstavek 22. člena ZOFVI). Vseh šestindvajset članov strokovnega sveta imenuje vlada (drugi odstavek 24. člena ZOFVI). Med pristojnostmi strokovnega sveta je tudi potrjevanje učbenikov v izobraževalnih programih na področju splošnega izobraževanja (12. alineja prvega odstavka 25. člena ZOFVI). Nobenega dvoma torej ni, da gre za strokovno in posvetovalno telo vlade, ki deluje v okviru Ministrstva za znanost, izobraževanje in šport. Četudi ne gre za organ v sestavi v smislu 21. člena Zakona o državni upravi-1,

to za presojo odškodninske odgovornosti države ni odločilno, saj pravica do povrnitve škode ni odvisna od položaja, ki ga ima povzročitelj v organizaciji državnih organov. Bistveno je, da so bile na strokovni svet prenesene določene pristojnosti države glede urejanja šolstva ter da je do nastanka prišlo v okviru njegovega javnopravnega delovanja. V takšnem primeru se država zgolj zato, ker je strokovnemu svetu pridržana določena avtonomija, odškodninske odgovornosti za njegova nedopustna ravnanja ni razbremenila.

37. Neutemeljene so tudi navedbe druge toženke, da naj bi bila pristojnost strokovnega sveta izključno v tem, da učbenik po prejemu pozitivne ocene Zavoda za šolstvo potrdi, pri čemer ga ne sme vsebinsko presojati. Nižji sodišči sta pravilno presodili, da naloga strokovnega sveta ni zgolj avtomatično potrjevanje učbenikov, temveč ima pri potrditvi lastne pristojnosti. V skladu s 3. členom pravilnika strokovni svet potrdi učbenik, če je skladen s cilji sistema vzgoje in izobraževanja v Republiki Sloveniji; če je po ciljih, standardih znanja in vsebinah usklajen z veljavnim učnim načrtom in katalogi znanja; če je skladen s sodobnimi spoznanji stroke; če je metodično-didaktično ustrezen; če v skladu z normativi in merili, ki jih sprejme Zavod za šolstvo, prispeva k znižanju teže šolskih torbic ter če je primeren razvojni stopnji in starosti udeležencev izobraževanja. Iz povzetega vsekakor izhaja, da je strokovni svet dolžan natančno preizkusiti vsebino učbenika, ki je predlagan v potrditev. Ob ravnanju z zahtevano profesionalno skrbnostjo bi tako moral zaznati, da je bil pri obravnavi občutljive tematike nasilja v družini naveden primer, ki je omogočal identifikacijo tožnice kot mladoletne žrtve hudega kaznivega dejanja. Ker tega ni zaznal in je potrdil učbenik z vsebino, ki je posegla v tožničine osebnostne pravice, je ravnal malomarno, zato za škodo, ki je po objavi učbenika nastala tožnici, država odškodninsko odgovarja.

38. Nazadnje pa je revizijsko sporna še višina prisojene odškodnine. Tožnici sta sodišči prve in druge stopnje prisodili odškodnino v višini 30.000,00 EUR, kar je v času sojenja znašalo slabih 30 povprečnih mesečnih plač. Vrhovno sodišče ocenjuje, da je prisojena odškodnina nekoliko previsoka.

Za poseg v zasebnost in osebnostne pravice sta bili v zadevah II Ips 296/2002 in II Ips 1105/2010 prisojeni odškodnini v višini 12 in 7,6 povprečnih plač. V zadevi II Ips 296/2002 je bilo mladoletni oškodovanki prisojenih 12 povprečnih plač za duševne bolečine zaradi sedmih objavljenih člankov, ki so obravnavali njene domnevne nadnaravne lastnosti in požare na njeni domačiji ter tožnico kot njihovo možno povzročiteljico. V zadevi II Ips 1105/2010 pa je bilo prisojenih skoraj 8 povprečnih plač za duševne bolečine zaradi televizijske objave, ki je v prispevku o neprimernem ravnanju s pirotehničnimi sredstvi prikazala posnetek tožnika v postelji bolniške sobe po amputaciji roke do zapestja; predstavila ga je z imenom in priimkom, podatkom o starosti in kraju bivanja, za kar ni imela soglasja, predstavljene okoliščine dogodka pa so bile celo deloma neresnične. Ker gre v obravnavani zadevi za hujši primer posega v zasebnost, je ob upoštevanju škodnih posledic, povzetih v 7. točki obrazložitve, po presoji Vrhovnega sodišča primerna odškodnina v višini 20.000,00 EUR. Neutemeljen je revizijski ugovor, da ni bilo upoštevano prejšnje zdravstveno stanje tožnice, saj sta nižji sodišči ugotovili, kakšne škodne posledice so tožnici nastale prav zaradi sporne objave. Gre torej za dodatno škodo, ki je pomenila poslabšanje duševnega trpljenja, ki ga je tožnica občutila že predhodno zaradi same zlorabe. Odmerjena odškodnina tako ustrezno odraža škodo v obliki novih duševnih bolečin, ki so nastale zaradi razkritja njene identitete in posledic zlorabe, obenem pa ustreza tudi načelu objektivne pogojenosti višine odškodnine, ki ga morajo sodišča zasledovati pri umestitvi konkretne odškodnine med druge obstoječe primere iz sodne prakse.

39. Vrhovno sodišče je tako zaradi zmotne uporabe materialnega prava pri presoji višine odškodnine revizijama delno ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je pritožbama toženk delno ugodilo in odškodnino znižalo za 10.000,00 EUR, na 20.000,00 EUR, ki jih morata toženki solidarno plačati z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 11. 2014 dalje, v presežku pa je tožbeni zahtevek zavrnilo (prvi odstavek 380. člena ZPP). V preostalem je reviziji zavrnilo (378. člen ZPP).

40. Na podlagi drugega odstavka 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo o stroških vsega postopka. Tožnica je v postopku uspela po podlagi v celoti, po višini pa v 2/3. Skupni uspeh tožnice v postopku tako znaša 83%.

41. Tožničini stroški za postopek pred sodiščem prve stopnje so bili že odmerjeni, in sicer znašajo 2.013,47 EUR. Upoštevaje uspeh v postopku (83 %) je tako tožnica upravičena do povrnitve 1.671,18 EUR. Ker se je postopek pred sodiščem prve stopnje začel v času veljave Zakona o odvetniški tarifi,

je Vrhovno sodišče stroške, kot to določa drugi odstavek Odvetniške tarife,

odmerilo po tem zakonu. Prvi toženki je tako priznalo nagrado za postopek po tar. št. 3100 ZOdvT v višini 640,90 EUR, nagrado za narok po tar. št. 3102 ZOdvT v višini 591,60 EUR, potne stroške po tar. št. 6003 ZOdvT v višini 384,80 EUR ter pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, kar skupaj znaša 1.637,30 EUR oziroma povečano za 22 % DDV 1.997,51 EUR. Upoštevaje uspeh v postopku (17 %) je prva toženka tako upravičena do povrnitve 339,58 EUR. Drugi toženki pa je Vrhovno sodišče priznalo nagrado za postopek po tar. št. 3100 ZOdvT v višini 640,90 EUR, nagrado za narok po tar. št. 3102 ZOdvT v višini 591,60 EUR in pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, kar skupaj znaša 1.252,50 EUR. Upoštevaje uspeh v postopku (17 %) je druga toženka upravičena do povrnitve 212,93 EUR.

42. Ker sta toženki dolžni glavno obveznost povrniti solidarno, velja enako tudi glede stroškov postopka (tretji odstavek 161. člena ZPP). Pred pobotanjem sta tako toženki dolžni tožnici nerazdelno povrniti 1.671,18 EUR, medtem ko je tožnica dolžna povrniti prvi toženki 339,58 EUR pravdnih stroškov, drugi toženki pa 212,93 EUR. Po pobotanju je prva toženka dolžna tožnici za postopek pred sodiščem prve stopnje povrniti 1.331,60 EUR (tj. 1.671,18 EUR - 339,58 EUR), druga toženka pa 1.458,25 EUR (1.671,18 EUR - 212,93 EUR). Do višine 1.331,60 EUR je obveznost obeh toženk solidarna, v presežku, tj. glede 126,65 EUR ( 1.458,25 EUR - 1.331,60 EUR), pa zavezuje zgolj drugo toženko. Zamudne obresti od prisojenih stroškov tečejo od poteka paricijskega roka po prejemu sodbe sodišča prve stopnje, v kateri so bili pravdni stroški toženkama prvič naloženi,

43. Za postopek pred pritožbenim sodiščem so bili stroški tožeče stranke ravno tako že odmerjeni, in sicer znašajo 970,10 EUR. Upoštevaje dosežen uspeh (83 %) je tožnica upravičena do povrnitve 805,18 EUR pritožbenih stroškov. Vrhovno sodišče je prvi toženki za pritožbeni postopek priznalo nagrado po tar. št. 3210 ZOdvT v višini 788,80 EUR in pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, kar skupaj znaša 808,80 EUR oziroma povečano za 22 % DDV 986,74 EUR. Drugi toženki je ravno tako priznalo nagrado po tar. št. 3210 ZOdvT v višini 788,80 EUR. Upoštevaje uspeh v postopku (17 %) je prva toženka upravičena do povrnitve 167,75 EUR, druga toženka pa 134,10 EUR. Po pobotanju je prva toženka dolžna tožnici za pritožbeni postopek povrniti 637,43 EUR (tj. 805,18 EUR - 167,75 EUR), druga toženka pa 671,08 EUR (805,18 EUR - 134,10 EUR). Do višine 637,43 EUR je obveznost obeh toženk solidarna, v presežku, tj. glede 33,65 EUR (671,08 EUR - 637,43 EUR) pa zavezuje le drugo toženko. Zakonske zamudne obresti od prisojenih stroškov tečejo od poteka paricijskega roka po prejemu sodbe sodišča druge stopnje,

v kateri so bili pritožbeni stroški toženkama prvič naloženi.

44. Tožnica je bila v postopku pred sodiščem prve in druge stopnje upravičena do brezplačne pravne pomoči, zato sta toženki prisojene stroške v skladu s tretjim odstavkom 46. člena Zakona o brezplačni pravni pomoči

dolžni namesto tožnici povrniti v korist proračuna Republike Slovenije.

45. Tožnica je na reviziji toženk odgovorila v dveh ločenih odgovorih, zato je Vrhovno sodišče revizijske stroške izračunalo ločeno za vsako izmed toženk. Tožnici je za sestavo vsakega izmed odgovorov priznalo nagrado za sestavo odgovora na revizijo po tar. št. 3300 ZOdvT v višini 986,00 EUR, pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, kar skupaj znaša 1.006,00 EUR oziroma povečano za 22 % DDV 1.227,32 EUR. Tožnica je tako upravičena, upoštevaje uspeh (83 %), do povrnitve 1.018,68 EUR od vsake izmed toženk. Prvi toženki je sodišče za sestavo revizije priznalo nagrado po tar. št. 3300 ZOdvT v višini 986,00 EUR in pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, kar skupaj znaša 1.006,00 EUR oziroma povečano za 22 % DDV 1.227,32 EUR. Priznalo ji je tudi plačano sodno takso v višini 731 EUR. Celotni revizijski stroški prve toženke tako znašajo 1.958,32 EUR. Upoštevaje uspeh v postopku (17 %) je prva toženka upravičena do povrnitve 332,91 EUR revizijskih stroškov. Drugi toženki je revizijsko sodišče priznalo nagrado za postopek z revizijo po tar. št. 3300 ZOdvT v višini 986,00 EUR, upoštevaje uspeh (17 %), je tako druga toženka upravičena do povrnitve 167,62 EUR. Po pobotanju je prva toženka dolžna tožnici povrniti 685,77 EUR (1.018,68 EUR - 332,91 EUR), druga toženka pa 851,06 EUR (1.018,68 EUR - 167,62 EUR), vse v 15 dneh, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku paricijskega roka dalje do plačila.

Ur. l. RS, št. 55/08, s spremembami in dopolnitvami.

Ur. l. RS, št. 12/1996, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZOFVI.

Ur. l. RS, št. 57/2006, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju pravilnik.

Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZPP.

Ur. l. RS, št. 83/01, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju OZ.

Prim. denimo Delfi AS proti Estoniji, Couderc and Hachette Filipacchi Associés proti Franciji, Satakunnan Markkinapörssi Oy and Satamedia Oy proti Finski, Medžlis Islamske Zajednice Brčko in drugi proti Bosni in Hercegovini.

Prim. Jacobs, White and Ovey: The European Convention on Human Rights, 7th edition, Oxford University Press, 2017, str. 505. Kriteriji so bili med drugim natančneje razjasnjeni v zadevah Von Hannover proti Nemčiji št. 2 (App. 40660/08) z dne 7. 2. 2012 in Axel Springer AG proti Nemčiji št. 2 (App. 48311/10) z dne 8. 7. 2014.

Primerjaj odločbi Ustavnega sodišča Up-50/99 z dne 14. 12. 2000 in Up-444/09 z dne 12. 4. 2012.

Pomembnost svobode izražanja je ESČP poudarilo v pomembni odločitvi Handyside proti Veliki Britaniji (App. 5493/72) z dne 7. 12. 1976.

T.i. lanzarotska konvencija, sklenjena 25. 10. 2007. Slovenija jo je ratificirala 14. 9. 2013, s pričetkom veljavnosti 1. 1. 2014.

Recommendation Rec (2003)13 on the provision of information through the media in relation to criminal proceedings, ki ga je Odbor ministrov sprejel 10. 7. 2003.Vsebina priporočila je povzeta tudi v: J. Rovšek, Zasebno in javno v medijih, Pravna ureditev in praksa v Sloveniji, 2005, str. 62.

Prim. 9. točko razlagalnega memoranduma (Explanatory memorandum) k priporočilu.

Ur. l. RS, št. 21/1995, s spremembami in dopolnitvami.

Prim. že omenjeno odločitev ESČP v zadevi Handyside proti Veliki Britaniji, ki je obravnavala odgovornost založnika za izdajo knjige z nasveti za pubertetnike, ki so vsebovali tudi nasvete o spolnosti. Glej tudi: J. Rovšek, Zasebno in javno v medijih, Pravna ureditev in praksa v Sloveniji, 2005, str. 50. Glede odgovornosti založnika prim. tudi: E. Steffen, v: Löffler, Presserecht, C. H. Beck, 2006, str. 394-395 in 444-445.

Ur. l. RS, št. 52/2002, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZDU-1.

Odškodnina v višini 25 povprečnih plač je bila denimo v zadevi II Ips 238/2006 prisojena za spolno zlorabo šestletne deklice, pri čemer so bile posledice vendarle hujše kot v obravnavani zadevi in so se kazale v povzročitvi duševnih bolečin v obliki posttravmatskega stresnega sindroma, ki bodo trajno prisotne v doživljanju in oblikovanju žrtvinega odnosa do spolnosti, ter za ugotovljen strah, anskioznost in nezaupanje.

Ur. l. RS, št. 67/08 in 35/09, v nadaljevanju ZOdvT.

Obe toženki sta sodbo sodišča prve stopnje prejeli 19. 2. 2016.

Sklep o dopolnitvi in popravi Višjega sodišča v Mariboru I Cp 362/2016 z dne 16. 9. 2016 je prva toženka prejela 22. 9. 2016, druga toženka pa 21. 9. 2016.

Ur. l. RS, št. 96/04, s spremembami in dopolnitvami.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 179, 186

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 161, 161/1

Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (1996) - ZOFVI  - člen 22, 22/1, 24, 24/2, 25, 25/2-12

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 15, 15/3, 35, 39

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 161, 161/3, 165, 165/2

Konvencija o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP)  - člen 8, 10, 39

Konvencija Sveta Evrope o zaščiti otrok pred spolnim izkoriščanjem in spolno zlorabo - člen 6, 31

Pravilnik o potrjevanju učbenikov (2006) - člen 3, 8, 9

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.