VSRS Sodba II Ips 148/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-25

mag. Rudi Štravs (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, Jan Zobec

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

poslovna odškodninska odgovornost - pogodba o izvajanju zdravstvenih storitev - pravna narava pogodbe - pogodba o naročilu - podjemna pogodba - pogodba sui generis - pojasnilna dolžnost zdravnika - kršitev pojasnilne dolžnosti - informiranost pacienta - pravica do informiranosti - privolitev bolnika v zdravljenje - pravica do samoodločbe - pravica do osebnega dostojanstva - vzročna zveza - višina zavarovalne vsote - višina odškodnine za nepremoženjsko škodo - obseg zavarovalnega kritja - sklepčnost tožbe - trditveno in dokazno breme - pravica stranke do izjave v postopku - pritožbene navedbe - meje pritožbenega preizkusa - prekoračitev trditvene podlage - vštevanje stroškov sodnega postopka v zavarovalno vsoto

Pri uveljavljanju zdravniške odgovornosti zaradi kršitve pojasnilne dolžnosti mora tožnik zatrjevati, da pojasnilna dolžnost ni bila izpolnjena oziroma ni bila pravilno izpolnjena, da mu je zato nastala škoda, ki se kaže kot uresničenje tveganja, na katero ni pristal, ter da je med kršitvijo pogodbe in nastalo škodo podana vzročna zveza. Ob takšni trditveni podlagi je tožba sklepčna. Ker je predmet varstva pravica do samoodločbe, trditev, da se ob pravilno izvedeni pojasnilni dolžnosti pacient ne bi odločil za poseg, ni predpostavka odškodninske odgovornosti. Odgovornost namreč temelji na spoznanju, da so bili posegi kot tudi iz njega nastale posledice zaradi odsotnosti pravno učinkovite privolitve nedopustni.

Če bi se stroški uveljavljanja odškodninskega zahtevka vštevali v zavarovalno vsoto, bi to pomenilo, da oškodovanec nikoli ne bi prišel do poplačila dogovorjene zavarovalne vsote, saj bi bila ta zmanjšana za stroške nujno potrebnega procesnega zastopanja. To pa bi pomenilo, da zavarovalnica svoje pogodbene obveznosti (izplačila zavarovalne vsote) nikoli ne bi v celoti izpolnila.

II. Vsaka toženka mora tožniku v roku 15 dni povrniti 1.944,68 EUR stroškov revizijskega postopka.

1. Tožnik je navajal, da je bil v prometni nesreči 2. 4. 2011 hudo telesno poškodovan in je bil na zdravljenju pri prvi toženki, kjer je zaradi uživanja zdravila Haldol prišlo do trajnih posledic na njegovem zdravju. Zdravilo je bilo tožniku predpisano v izjemno visokih količinah, ki so povzročile tako močne stranske učinke, da bi lahko umrl. Tožnik je zdravnike opozarjal na stranske učinke zdravila, vendar ti niso pravočasno reagirali, zaradi česar je moral ponovno na bolnišnično zdravljenje in operativni poseg zaradi sanacije zastrupitve z zdravilom. Prva toženka tožniku ni pojasnila stranskih učinkov zdravila, šlo je za predoziranje z zdravilom in opustitev potrebnega nadzora. Prva toženka je za nastalo škodo tako objektivno kot krivdno odškodninsko odgovorna, odgovornost druge toženke pa je podana zaradi sklenjenega zavarovanja civilne odgovornosti prve toženke. Zahteval je plačilo odškodnine v skupni višini 105.000,00 EUR, in sicer za fizične bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem 20.000,00 EUR, za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 80.000,000 EUR in za strah 5.000,00 EUR.

2. Sodišče prve stopnje je toženkama naložilo, da morata tožniku plačati odškodnino v višini 52.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 9. 2011 dalje (I. točka izreka). V presežku, tj. glede zahtevanega plačila dodatnih 53.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 9. 2011 dalje, je tožbeni zahtevek zavrnilo (II. točka izreka). Toženkama je naložilo, da morata tožniku nerazdelno povrniti še stroške postopka v višini 3.287,78 EUR (III. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu spremenilo tako, da je prisojeno odškodnino povišalo za 20.000,00 EUR z zahtevanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, delno je ugodilo tudi pritožbi prve toženke glede stroškovne odločitve in glede na spremenjeni uspeh toženkama naložilo nerazdelno povrnitev 5.594,46 EUR pravdnih stroškov (I. točka izreka). V preostalem je pritožbi tožnika in prve toženke, pritožbo druge toženke pa v celoti, zavrnilo in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (II. točka izreka). Odločilo je še o stroških pritožbenega postopka (III. točka izreka).

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje sta obe toženki vložili reviziji, v katerih sta se sklicevali na bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Predlagali sta spremembo sodbe sodišča druge stopnje tako, da se tožbeni zahtevek zavrne, podredno pa njeno razveljavitev. Priglasili sta tudi vsaka svoje revizijske stroške.

5. Reviziji sta bili vročeni tožniku, ki je nanju odgovoril ter predlagal njuno zavrnitev. Priglasil je stroške revizijskega postopka.

6. Dejansko stanje, na katerem temeljita odločitvi nižjih sodišč, je mogoče v bistvenem povzeti v naslednje ugotovitve:

- tožnik se je 2. 4. 2011 poškodoval v prometni nesreči; utrpel je precej hudo zaprto kraniocerebralno lobanjsko in možgansko poškodbo; nekaj časa je bil v nezavesti, primarno je bil oskrbljen v ambulanti prve toženke, od koder je samovoljno odšel domov;

- naslednji dan, 3. 4. 2011 je bil sprejet na zdravljenje pri prvi toženki zaradi hudega glavobola, vrtoglavice, siljenja na bruhanje in bruhanja; sprejet je bil na oddelek za nevrokirurgijo travmatološkega oddelka, kjer so se odločili za konzervativno terapijo;

- od 5. 4. 2011 je zaradi napredujočega nemira začel prejemati zdravilo - nevroleptik Haldol, katerega jemanje mu je bilo svetovano tudi po odpustu v domačo oskrbo 18. 4. 2011;

- tožnik je bil ponovno hospitaliziran 22. 5. 2011 zaradi življenja ogrožujočega stanja (tresenja, slinjenja, hoje robota, slabše zavesti, nestabilnosti vegetativnega živčevja in temperature), ki je zahtevalo intenzivno obravnavo. Pri tožniku je prišlo do nevroleptičnega malignega sindroma (v nadaljevanju NMS). Jemanje zdravila Haldol je povezano s tveganjem pojava NMS. Med bolniki, ki prejemajo nevroleptike, je incidenca NMS med 0,2 in 3 %. Vzrok za NMS sicer ni poznan, je pa definiran s povezavo učinkovin, ki zavirajo prenos dopamina. Povezava med NMS in Haldolom je idiosinkratična, kar pomeni, da gre za prirojeno preobčutljivost organizma na določeno snov. Zato se NMS lahko pojavi po enkratnem odmerku ali po obravnavi z enako učinkovino v enakem odmerku po več letih. Sam pojav ni odvisen od odmerka, vendar pomenijo večji odmerki večji dejavnik tveganja. Tožnik ni bil obveščen o stranskih učinkih zdravila Haldol. Zdravilo Haldol mu je bilo strokovno korektno (lege artis) predpisano, uresničilo pa se je tveganje, saj je prišlo do NMS;

- tožnik je v času zdravljenja s Haldolom utrpel zmerne bolečine v mišicah rok in nog v času od 7. 4. 2011 do 15. 4. 2011, nato pa hude bolečine zaradi okorelosti mišic. To se je nadaljevalo do ponovne hospitalizacije 22. 4. 2011, ko so ga sedirali v bolnišnici s Propofolom in umetno predihavali. Od tega datuma dalje zaradi umetne kome ni imel bolečin. Med nevšečnosti med zdravljenjem spada preiskava CT endokraniuma, intubacija (štiri dni), umetna ventilacija (tri dni), laboratorijske preiskave, parenteralna in enteralna prehrana, sedacija, prejemal je številna zdravila. Zaradi retence urina je imel urinski kateter; tožnik se je zelo tresel, potil, bolele so ga mišice, ni mogel urinirati, slinil se je in bil nemiren. Še vedno ima težave oziroma pekoče bolečine pri uriniranju;

- tožnik je zaradi hudih bolečin prestajal strah, in sicer vse do vzpostavitve umetne kome, to je do 22. 4. 2011; strah ga je bilo zlasti, ko mu je obračalo oči;

- zaradi uživanja zdravila Haldol so pri tožniku nastale trajne posledice, in sicer težko spremljanje komunikacije med ljudmi, upočasnjenost, okorelost, tresenje, motnje ravnotežja in nepredividljivi gibi, ki se kažejo kot blefarospazem, mežikanje z levim očesom in levo polovico obraza, zgibki glave v levo, nepredvidljivi gibi prstov obeh rok in vokalizacije (gre za tako imenovan Gilles de la Tourette syndrome), ki se ga verjetno ne bo dalo pozdraviti. Tožnik ima tike, ki mu ne dopuščajo socialnega udejstvovanja ter je izrazito upočasnjen in okorel, kar mu onemogoča normalno življenje in delo ter zahteva upokojitev. Ne more več hitro hoditi, saj se hitro utrudi, začnejo ga boleti noge, mišice, težko dlje časa stoji, težave ima pri gibanju, hoji po stopnicah, ne more se ukvarjati s športom, pri britju potrebuje pomoč, težave ima v govoru, trpi za bolečinami v želodcu. Izguba voha in agresivnost pa sta posledici poškodbe glave in ne uživanja Haldola.

7. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je bilo zdravilo Haldol tožniku utemeljeno predpisano, vendar zaposleni pri prvi toženki niso pravočasno prepoznali stranskih učinkov zdravila. Stranski učinki so sicer sprejemljivi, vendar bi se moralo zdravstveno osebje na njih odzvati z zmanjšanjem terapije ali z dodajanjem zdravila za zdravljenje parkinsonizma. Tožnik je bil po prvi hospitalizaciji odpuščen iz bolnišnice, čeprav so njegovi starši zdravstveno osebje opozarjali na stranske učinke zdravila. Zaradi nepravočasne reakcije so mu nastale hujše posledice, kot bi nastale ob strokovnem nadziranju reakcij tožnika na zdravilo. Ker je škoda nastala zaradi protipravne opustitve delavca prve toženke, tj. zavarovanke druge toženke, ji je mogoče očitati malomarnost oziroma premalo skrbnost pri izpolnjevanju dolžnosti zdravljenja.

8. Toženkama ni uspelo dokazati, da bi tožnik ob odpustu iz bolnišnice 18. 4. 2011 prejel ustna ali pisna navodila v zvezi z jemanjem Haldola. Tožnik ni prejel navodil za uživanje zdravila Haldol niti ni bil seznanjen z morebitnimi stranskimi učinki. Toženki nista dokazali, da sta izpolnili pojasnilno dolžnost glede stranskih učinkov apliciranega zdravila Haldol. Kljub temu pa med opustitvijo pojasnilne dolžnosti in nastankom škode ni vzročne zveze, saj tožnik ne navaja, kako je opustitev pojasnilne dolžnosti vplivala na njegovo odločitev oziroma njegovih svojcev glede zdravljenja s Haldolom.

9. Sodišče je tožniku za nastalo nepremoženjsko škodo prisodilo odškodnino v skupni višini 52.000,00 EUR, in sicer za prestane in bodoče telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem 10.000,00 EUR, za strah 2.000,00 EUR ter za že nastale in bodoče duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 40.000,00 EUR.

10. Sodišče druge stopnje je uvodoma pojasnilo, da je bila med tožnikom in prvo toženko 3. 4. 2011 s konkludentnim ravnanjem sklenjena pogodba o opravljanju zdravstvenih storitev, zato je treba zahtevek presojati ob uporabi določb o poslovni odškodninski odgovornosti. Kljub temu, da je sodišče prve stopnje odgovornost prve toženke presojalo na podlagi pravil o neposlovni odškodninski odgovornosti, to ni bistveno, saj je v obeh primerih odločilno vprašanje kršitve dolžne skrbnosti.

11. Za razjasnitev dejstva, ali je prišlo do napake pri zdravljenju, je potrebno strokovno znanje. Iz izvedenskega mnenja izhaja, da je bila obravnava NMS pravočasna. Zdravljenje s Halodolom in ukrepanje zdravstvenega osebja v zvezi z NMS je bilo tako lege artis.

12. Vendar pa je zaključek o kršitvi dolžne skrbnosti kljub temu pravilen, saj prva toženka ni izpolnila pojasnilne dolžnosti. Tožnika ni obvestila o negativnih tveganjih, povezanih z zdravljenjem s Haldolom, ter da je škodljiva stranska posledica pojav NMS, do katerega je pri tožniku prišlo ravno zaradi apliciranja zdravila Haldol. Toženki nista zatrjevali, da pojasnilo ni bilo opuščeno, pa tudi ne, da ga ne bi bilo treba dati. Tako sodišče prve stopnje kot tudi toženki zmotno menita, da bi moral tožnik za sklepčnost tožbe zatrjevati še, kako bi izpolnjena pojasnilna dolžnost vplivala na njegovo odločitev v zvezi z zdravljenjem, torej da v zdravljenje s Halodolom ne bi privolil. Hipotetično ravnanje oškodovanca za presojo obstoja vzročne zveze ni pomembno, ker je vzrok škode kršitev pogodbe. Ker ta izvira iz sfere prve toženke, ni pravilno niti stališče, da je tožnik z željo, da ga odpustijo v domačo oskrbo ter s spreminjanjem predpisane količine Haldola prispeval k nastanku škode. Odgovornost za škodo je posledica realiziranega tveganja, na katerega tožnik kot pacient zaradi kršitve pogodbenih obveznosti - opustitve pojasnilne dolžnosti - ni pristal.

13. Po presoji pritožbenega sodišča pa je bila odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti prenizko odmerjena in bi bila pravična odmena za to obliko škode 60.000,00 EUR, medtem ko sta bili za strah in telesne bolečine ter nevšečnosti med zdravljenjem odškodnini ustrezni. Skupaj je bila tako tožniku za nepremoženjsko škodo prisojena odškodnina v višini 72.000,00 EUR, kar znaša 70,67 povprečnih mesečnih neto plač.

14. Prva toženka uvodoma navaja, da je izrek sodbe sodišča druge stopnje nesklepčen in neizvršljiv. Višje sodišče bi moralo spremeniti sodbo sodišča prve stopnje tako v ugodilnem kot v zavrnilnem delu. Ker ni spreminjalo zavrnilnega dela, je ta ostal 53.000,00 EUR, kar pomeni, da je skupaj z ugodilnim delom sodišče odločalo o zahtevku v višini 125.000,00 EUR, torej je preseglo tožbeni zahtevek.

15. Tožnik je v svojih vlogah in navedbah, podanih na prvem naroku 7. 6. 2013, le pavšalno navajal, da ni dobil nobenih pojasnil glede stranskih učinkov zdravila oziroma da jih je dobil bistveno pozneje. Tožnik sploh ni dejal, da uveljavlja odškodninsko odgovornost zaradi opustitve pojasnilne dolžnosti ali kršitve pogodbenih obveznosti. Sodišče druge stopnje je tako prekoračilo trditveno podlago in samovoljno spremenilo pravno podlago zahtevka. Prav tako je tožnik trditve o pomanjkljivi seznanitvi podal le glede pojasnil, danih njemu, takšna pojasnila pa se lahko dajo tudi družinskim članom, zlasti ko gre za zmanjšano zavedanje pacienta, kot je bilo v tem primeru. Obe sodišči tudi narobe zaključita, da naj toženki ne bi prerekali navedb o neseznanitvi s stranskimi učinki. Prva toženka je že v odgovoru na tožbo navedla, da je tožnika na njegovo zahtevo odpustila iz hospitalne obravnave z natančnimi navodili za zdravljenje in jemanje terapije.

16. Pritožbeno sodišče se je sklicevalo na sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 94/2015, vendar je ni v celoti upoštevalo. Iz sodbe izhaja, da morajo biti obseg in podrobnost pojasnil v obratnem sorazmerju z nujnostjo posega, da se mora opozorilo nanašati na redna tveganja, med katere spadajo tipična in statistično pogostejša tveganja, ter da mora opozorilo upoštevati tudi redka tveganja, če lahko ta v primeru njihove realizacije tako ogrožajo pacientovo življenje in zdravje, da so primerljiva z naravnim potekom bolezni. Predpisano zdravilo je bilo življenjsko nujno. Ker realizacija navedenega tveganja z vidika kakovosti pacientovega življenja ni hujša kot posledice bolezenskega stanja, ki so ga skušali sanirati, prvi toženki tožnika s tveganjem ni bilo treba seznaniti.

17. Nenazadnje pa pritožnika nista izpodbijala ugotovitev sodišča prve stopnje, da ni podana odškodninska odgovornost zaradi opustitve pojasnilne dolžnosti. Sodišče druge stopnje zato ne bi smelo spreminjati odločitve sodišča prve stopnje.

Povzetek revizijskih navedb druge toženke

18. Nobena od strank v pritožbi ni izpodbijala zaključka, da prva toženka ne odgovarja za očitano kršitev pojasnilne dolžnosti. Pritožbeno sodišče je po uradni dolžnosti poseglo v to odločitev in s tem zagrešilo bistveno kršitev drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku.

Vprašanje, katero protipravno ravnanje oziroma katera dejanska kršitev ima za posledico odškodninsko odgovornost, ne pomeni uporabe materialnega prava, na katerega lahko pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti.

19. Med strankami ni bilo sporno, da odgovarja druga toženka po zavarovalni pogodbi največ do višine zavarovalne vsote v znesku 110.000,00 EUR. Pritožbeno sodišče tega ni upoštevalo. Drugi toženki je naložilo v plačilo 72.000,00 EUR odškodnine, kar povečano za prisojene zamudne obresti znaša 104.737,66 EUR, povečano za pravdne stroške (5.594,46 EUR) in druge stroške v zvezi s škodnim dogodkom (2.557,93 EUR) pa seštevek presega zavarovalno vsoto. Pritožbeno sodišče je odločilo mimo trditvene podlage pravdnih strank in v nasprotju s prvim odstavkom 965. člena Obligacijskega zakonika

ter splošnimi pogoji. Poleg tega je bil pogodbeno dogovorjen tudi agregatni limit oziroma limit skupnih škod, ki pomeni najvišji znesek, ki ga izplača zavarovalnica po konkretni polici in je znašal 220.000,00 EUR. Ko je ta znesek izčrpan, zavarovanje ugasne. Med pravdnim postopkom agregatni limit še ni bil izčrpan, zato druga toženka ni podala navedb v tej smeri. Ko je bila zadeva v pritožbenem postopku, pa se je stanje izčrpanosti agregata spremenilo, saj je do izčrpanja ostalo le še 79.399,00 EUR, kar je trenutno še najvišji možni znesek obveznosti druge toženke.

20. Sodišče prve stopnje je kršitev pojasnilne dolžnosti ugotovilo v trenutku, ko je bil tožnik odpuščen iz bolnišnice 18. 4. 2011, torej po tem, ko je že 13 dni užival sporno zdravilo Haldol. Pritožbeno sodišče je kršitev pojasnilne dolžnosti ugotovilo drugače kot sodišče prve stopnje. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje ni bilo jasno, komu (tožniku ali staršem) naj ne bi bila izpolnjena pojasnilna dolžnost, kdaj naj ne bi bila izpolnjena in kaj so sploh zaključki sodišča.

21. Sodišči sta kategorično zapisali, da toženki trditev o kršitvi pojasnilne dolžnosti nista prerekali, kar ne drži. Že na prvem naroku je druga toženka ugovarjala navedbam tožnika, da ni dobil nobenih pojasnil, nadalje je opozorila, da tožnik ni trdil, da pojasnila niso bila dana njegovemu očetu. Druga toženka je v pripravljalni vlogi z dne 26. 8. 2013 pojasnila, da zdravnik vseh tveganj, zapletov in možnih stranskih učinkov več zdravil ni dolžan pojasnjevati. Takšno naštevanje bi bolnika, ki je utrpel poškodbo glave, lahko še dodatno in preveč obremenilo ter ga morda celo odvrnilo od nujnega zdravljenja. Ob stališču, da mora zdravnik pacientu pojasniti prav vse stranske učinke zdravil (tudi izjemno redke), bi zaobšli bistvo zdravniškega poklica, ki je v zdravljenju. Tožnik je nato dodatno navajal, da niti staršem pojasnila niso bila dana, ni pa prerekal navedb, da mu zdravnik ni bil dolžan pojasnjevati vseh stranskih učinkov. Druga toženka je pojasnila, da je verjetnost nastanka zapleta (pojav NMS) le med 0,2 in 3 % bolnikov, ki prejemajo nevroleptike, in da v primeru tako nizkega odstotka pojasnilne dolžnosti ni treba izpolniti. Sodba pritožbenega sodišča o navedbah toženk nima razlogov, kar pomeni procesno kršitev po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

22. Pogodba o izvajanju zdravstvenih storitev ni podjemna pogodba, temveč pogodba sui generis, katere vsebina je lege artis prizadevanje, medtem ko je vsebina podjemne pogodbe obligacija rezultata. V času vložitve tožbe in vodenja pravde je obstajala ustaljena sodna praksa Vrhovnega sodišča (II Ips 99/2006 in 938/2006), po kateri je moral oškodovanec, da je bila tožba sklepčna, poleg kršitve pojasnilne dolžnosti zatrjevati, da bi ob njeni pravilni izpolnitvi odklonil poseg oziroma zdravljenje. Ker tožnik teh bistvenih dejstev ni navedel, je druga toženka pričakovala, da bo sodišče zahtevek zaradi nesklepčnosti zavrnilo. Višje sodišče se je pri odločitvi oprlo na novejšo sodno prakso Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 94/2015, po kateri oškodovancu za sklepčnost tožbe ni več treba navajati, da ob izpolnjeni pojasnilni dolžnosti v medicinski poseg ali zdravljenje ne bi privolil. Sprememba sodne prakse je bila za pravdne stranke presenečenje. Pritožbeno sodišče bi moralo zaradi pravne varnosti, varstva načela kontradiktornosti in pravic strank do izjave v postopku stranke opozoriti na novo sodno prakso in jim omogočiti, da glede na nova stališča podajo morebitne dodatne navedbe in naziranja. Sicer pa je stališče o sklepčnosti, kot izhaja iz sodbe II Ips 94/2015, neprepričljivo. Če je pojasnilna dolžnost sestavni del zdravnikovih pogodbenih obveznosti, je seveda pomembno, kako bi pacient ravnal ob pravilno izpolnjeni dolžnosti. Gre za razmerje vzroka in posledice. Treba je upoštevati, da večina ljudi pristane na zdravljenje, tudi ko so jim pojasnjeni morebitni zapleti ali stranski učinki, v upanju, da se bo njihovo zdravstveno stanje izboljšalo. Pravilnejše je stališče predhodne sodne prakse.

23. Tožnik je bil po hudi zaprti kraniocerebralni poškodbi sprejet na zdravljenje in mu je bil zaradi stopnjevanja nemira, agresivnosti in odklonilnosti uveden Haldol. V takšnih okoliščinah bi v zdravljenje, kljub vsem morebitnim stranskim učinkom, privolil, zlasti glede na nizek odstotek pojavnosti NMS, ki je med 0,02 in 3 %. Edina alternativa za doseg pomiritve je bila intubacija in umetna ventilacija (umetna koma), kar pa se uporablja zelo redko. Ker je bilo zdravljenje s Halodolom nujno, opozorila na redka tveganja v zvezi z njim niso bila potrebna.

24. Pojav sindroma Gilles de la Tourette ni v vzročni zvezi s kršitvijo pojasnilne dolžnosti. Tudi sicer je višina prisojene odškodnine previsoka. Za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti sta bili v zadevah II Ips 251/2014 in II Ips 441/2004 prisojeni vsaj za tretjino nižji odškodnini. Nenazadnje tožnik ni storil vseh razumnih ukrepov, da bi se škoda zmanjšala, saj je na lastno željo hotel v domačo oskrbo in spreminjal količine predpisanih zdravil. Hudo poškodovan je bil po lastni krivdi.

Povzetek navedb tožnika iz odgovorov na revizijo

25. Tožnik v obeh odgovorih na revizijo v celoti pritrjuje presoji nižjih sodišč. Predlaga zavrnitev obeh revizij.

27. Neutemeljene so revizijske navedbe prve toženke, da naj bi bil izrek sodbe pritožbenega sodišča nesklepčen in neizvršljiv, hkrati pa naj bi sodišče prekoračilo tožbeni zahtevek. Iz izreka navedene sodbe jasno izhaja, da je pritožbeno sodišče poseglo v zavrnilni del odločitve prvostopenjskega sodišča tako, da je toženkama naložilo dodatno plačilo 20.000,00 EUR s pripadajočimi zamudnimi obrestmi, v preostalem delu (tj. glede zavrnitve zahtevka za plačilo 33.000,00 EUR) pa je odločitev o zavrnitvi zahtevka potrdilo. Neutemeljena je tudi revizijska graja obeh toženk, da pritožbeno sodišče ne bi smelo presojati, ali je prva toženka pravilno izpolnila pojasnilno dolžnost, ker v pritožbah to ni bilo uveljavljano. Načelo dispozitivnosti je v pritožbenem postopku uveljavljeno glede zahteve za začetek pritožbenega postopka ter če je sodišče odločalo o več zahtevkih, glede obsega izpodbijanja. V takšnih primerih neizpodbijani del sodbe postane pravnomočen in ga pritožbeno sodišče ne more preizkušati. Drugače pa velja glede pritožbenih razlogov. Pritožbeno sodišče namreč izpodbijane sodbe ne preizkusi samo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, ampak ex officio pazi še na nekatere absolutne bistvene kršitve postopka in na pravilno uporabo materialnega prava. Razlog za takšno ureditev je, da namen pritožbenega postopka ni samo zagotavljanje varstva pravic stranke, ampak tudi utrjevanje pravnega reda.

V tej zadevi je tožnik podal enoten zahtevek (za plačilo 105.000,00 EUR odškodnine), ki ga je utemeljeval po dveh podlagah. Presoja, ali je podana kršitev pojasnilne dolžnosti, pomeni vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Pritožbeno sodišče jo je oprlo na dejstva, ki jih je ugotovilo že sodišče prve stopnje.

28. Nadalje ne drži, da naj bi sodišči z ugotovitvami o opustitvi pojasnilne dolžnosti prekoračili tožnikovo trditveno podlago. Tožnik je že pred prvim narokom, v pripravljalni vlogi z dne 23. 11. 2012, navajal, da mu prva toženka ni razložila stranskih učinkov zdravila Haldol oziroma da je bil z njimi seznanjen bistveno pozneje, ko je bil že doma. Na prvem naroku dne 7. 6. 2013 je tožnik na izrecno vprašanje sodišča pojasnil, da uveljavlja odškodninsko odgovornost prve toženke tudi zaradi opustitve pojasnilne dolžnosti, saj ni dobil nobenih pojasnil glede stranskih učinkov konzumacije zdravila. Neutemeljena je graja, da naj bi bila takšna trditvena podlaga presplošna. Kadar je bila pojasnilna dolžnost v celoti opuščena, namreč očitka že po naravi stvari ni mogoče konkretizirati, temveč zadošča navedba, da zdravnik pacientu ni dal nobenih pojasnil. Navedbe tožnika o opustitvi pojasnilne dolžnosti so bile torej pravočasne. Tega pa ni mogoče trditi za ugovore toženk. Prva toženka želi v reviziji prikazati, da naj bi trditveno podlago glede ustrezne izpolnitve pojasnilne dolžnosti podala že v odgovoru na tožbo, kar ne drži. Z navedbami, da je tožnika na njegovo zahtevo 18. 4. 2011 odpustila iz hospitalne obravnave z natančnimi navodili za zdravljenje in jemanje terapije, ni prerekala trditev, da tožniku pred aplikacijo zdravila Haldol (ki mu je bilo uvedeno že 5. 4. 2011) ni predstavila stranskih učinkov zdravila. Tudi druga toženka je ugovor, da pojasnilne dolžnosti v konkretnih okoliščinah ni bilo mogoče izpolniti oziroma da je zaradi premajhne pojavnosti konkretnih stranskih učinkov ni bila dolžna dati, podala prepozno, in sicer v pripravljalni vlogi z dne 27. 8. 2013, ko sta bila dva naroka že izvedena in številne priče že zaslišane. Na prvem naroku je druga toženka trditvam tožnika le pavšalno nasprotovala, medtem ko njenega opozorila na drugem naroku, da iz trditvene podlage tožbe ne izhaja, da pojasnilna dolžnost ni bila izpolnjena tožnikovemu očetu, ni mogoče šteti za trditev, da so bila očetu ustrezna pojasnila dana. Trditveno in dokazno breme za trditve, da je bila zaradi posebnih okoliščin pojasnilna dolžnost izpolnjena tretji osebi oziroma da v konkretnih okoliščinah zdravnik pojasnilne dolžnosti ni bil dolžan izpolniti, je bilo namreč na toženki. Ker so bile ugovorne navedbe toženk prepozne, jih sodišče druge stopnje pri presoji pravilno ni upoštevalo; očitana procesna kršitev po 8. in 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP tako ni podana.

29. Pritožbeno sodišče z ugotovitvijo, da tožnik ni bil seznanjen z možnimi stranskimi učinki zdravila Haldol, dejanskega stanja ni ugotovilo drugače kot sodišče prve stopnje. To je presodilo, da toženki nista dokazali, da bi bili tožniku pojasnjeni možni stranski učinki zdravila Haldol niti da bi mu bila dana ustna ali pisna navodila za uživanje zdravila. Iz takšnih ugotovitev izhaja, da pojasnilna dolžnost ni bila (niti delno) izpolnjena, zato je odveč revizijsko polemiziranje, da bi moralo biti konkretno opredeljeno, komu in kdaj ni bila izpolnjena.

O pravni naravi pogodbe o zdravstvenih storitvah in sklepčnosti tožbe zaradi kršitve pojasnilne dolžnosti

30. Nadalje je revizijsko sporna pravna narava pogodbe o zdravstvenih storitvah. Pritožbeno sodišče je pravilno pojasnilo, da je razmerje med zdravnikom oziroma zdravstveno ustanovo in bolnikom praviloma pogodbene narave. Izjema velja v primerih nujnih medicinskih posegov, pri katerih pacient ni v stanju, ki bi mu omogočalo oblikovanje lastne volje; v teh primerih se ravnanje zdravnika presoja kot nujna gestija. Po pogodbi o zdravstvenih storitvah je obveznost bolnika plačilo opravljene storitve, ki ga opravi sam ali preko skladov zdravstvenega zavarovanja, obveznost zdravnika pa je oprava dogovorjene zdravstvene storitve. V sodni praksi je ustaljeno stališče, da ima pogodba o zdravstvenih storitvah naravo podjemne pogodbe.

Ker je uspeh zdravljenja pomembno odvisen od pacientovih osebnih okoliščin in lastnosti, se zdravnik s pogodbo ne zaveže k dosegu rezultata (ozdravitvi pacienta), temveč prevzame obveznost, da si bo s profesionalno skrbnostjo (v skladu s pravili stroke oziroma medicinske doktrine, etičnimi pravili, zakonodajo in veljavno privolitvijo v poseg) to prizadeval doseči.

Ker obligacija prizadevanja ni tipično izpolnitveno ravnanje podjemne pogodbe, se danes več avtorjev zavzema, da gre za pogodbo o naročilu. Temu v prid naj bi govorili tudi zaupnost razmerja in praviloma osebna izvedba storitev, ki ravno tako nista značilni za podjemno pogodbo. Nekateri teoretiki menijo, da bi morali pogodbo zaradi njenih posebnosti obravnavati kot sui generis kontrakt in ga posebej zakonsko urediti.

Vendar pomislek druge toženke o ustreznosti opredelitve pogodbe o zdravstvenih storitvah kot podjemne na odločitev v zadevi nima vpliva. Bistveno je namreč, da sta nižji sodišči obveznosti strank po tej pogodbi pravilno opredelili.

31. Med temeljne pogodbene obveznosti zdravnika spada tudi izpolnitev pojasnilne dolžnosti. Njen namen je v varovanju pravice do osebnega dostojanstva (34. člen Ustave), telesne nedotakljivosti in varstva osebnostnih pravic (35. člen Ustave) ter v spoštovanju načela prostovoljnosti zdravljenja (tretji odstavek 51. člena Ustave).

Pacient ima pravico, da dejavno sodeluje pri izbiri načina zdravljenja, torej da v postopku ne nastopa kot objekt zdravljenja, temveč njegov subjekt. To pravico lahko učinkovito uresničuje le ustrezno informiran pacient. Njegova pravica, da svobodno in samostojno odloča o zdravljenju in posegih v lastno telesno integriteto, ne sme biti omejena s tem, kaj bi bilo z zdravniškega vidika objektivno potrebno ali smiselno. Pravilno izpolnjena pojasnilna dolžnost naj bi zagotovila, da pacient prejme vse informacije, ki jih potrebuje za sprejem razumne odločitve o svojem zdravljenju.

V zakonodaji je pojasnilna dolžnost urejena v 20. členu Zakona o pacientovih pravicah.

Pojasnilna dolžnost tako zdravnika zavezuje, da pacientu odkrito, obzirno in na njemu razumljiv način pojasni diagnozo bolezni ali poškodbe, različne možnosti zdravljenja, morebitna tveganja in nevarnosti ter predvidljivost uspeha. Pacient, ki ni sposoben odločanja o sebi, pravico uresničuje v skladu z zmožnostmi, ki mu jih dopušča njegova sposobnost razumevanja. Ob odsotnosti pojasnila in neveljavnosti privolitve zdravnik ob opravi zdravstvenega posega nedopustno poseže v pacientove osebnostne dobrine, zlasti v njegovo telo in svobodno voljo.

32. Vrhovno sodišče je v starejši sodni praksi res zavzelo stališče, da bi morala tožeča stranka trditi, da se ob pravilno izpolnjeni pojasnilni dolžnosti za poseg ne bi odločila (II Ips 99/2006 in II Ips 938/2006), vendar pa je pozneje od njega odstopilo. Prevladalo je stališče, da je neizpolnitev oziroma nepravilna izpolnitev pojasnilne dolžnosti odškodninsko pravno pomembna takrat, ko se uresniči s posegom povezano tveganje, na katerega pacient ni bil opozorjen in nanj ni pristal, če iz tako realiziranega tveganja nastane pravno priznana škoda.

Takšno stališče o sklepčnosti tožbe je Vrhovno sodišče zavzelo v številnih odločbah (prim. denimo II Ips 72/2009, II Ips 65/2012, II Ips 342/2014, II Ips 207/2015), v katerih je bilo pojasnjeno, da je vzrok nastale škode v kršitvi pogodbe, zaradi katere učinkovita privolitev pacienta v poseg ni bila podana.

33. Revidentki zmotno menita, da naj bi do spremembe sodne prakse prišlo šele z odločbo II Ips 94/2015. V citirani zadevi je Vrhovno sodišče le ponovilo, da za sklepčnost tožbe, s katero se uveljavlja odškodninska odgovornost zaradi kršitve pojasnilne dolžnosti, zadoščajo trditve o kršitvi pogodbe in obstoju vzročne zveze med kršitvijo pogodbe in nastalo škodo, saj je pravno relevantni vzrok škode lahko le protipravno ravnanje povzročitelja škode in ne hipotetično ravnanje oškodovanca. Hkrati je poudarilo, da za sklepčnost tožbe tožniku ni treba zatrjevati, da se ob pravilno izvedeni pojasnilni dolžnosti za poseg oziroma zdravljenje ne bi odločil.

34. Vrhovno sodišče ne sledi pomislekom druge toženke, da je bilo pravilnejše stališče starejše sodne prakse. Splošno pravilo odškodninskega prava je, da mora tisti, ki drugemu povzroči škodo, to povrniti. Oškodovanec, ki zahteva odškodnino za pogodbeno škodo, mora poleg škode zatrjevati in dokazati kršitev pogodbe iz razlogov v kršiteljevi sferi (protipravnost) in vzročno zvezo med kršitvijo pogodbe in škodo. Pri uveljavljanju zdravniške odgovornosti mora tako zatrjevati, da pojasnilna dolžnost ni bila izpolnjena oziroma ni bila pravilno izpolnjena, da mu je zato nastala škoda, ki se kaže kot uresničenje tveganja, na katero ni pristal, ter da je med kršitvijo pogodbe in nastalo škodo podana vzročna zveza. Ob takšni trditveni podlagi je tožba sklepčna. Ker je predmet varstva pravica do samoodločbe, trditev, da se ob pravilno izvedeni pojasnilni dolžnosti pacient ne bi odločil za poseg, ni predpostavka odškodninske odgovornosti. Odgovornost namreč temelji na spoznanju, da so bili posegi kot tudi iz njega nastale posledice zaradi odsotnosti pravno učinkovite privolitve nedopustni.

35. To ne pomeni, da je presoja, kako bi ravnal pacient v primeru ustrezno izpolnjene pojasnilne dolžnosti, že na načelni ravni izključena. Vendar pa druga toženka napačno meni, da gre pri tem za vprašanje osnovnega vzroka in posledice, ki bi morala biti del trditvene podlage tožeče stranke. Ugovor, s katerim toženka vzpostavljeno vzročno zvezo izpodbija z vzpostavitvijo hipotetične domneve, je nasprotni ugovor. Temeljno pravilo v zvezi z materialnim dokaznim bremenom je (tudi pri ugovorih), da dokazno breme nosi tista stranka, ki ji je dejstvo, ki ga je treba dokazati, v korist, ter tista, ki neko dejstvo zatrjuje, in ne tista, ki ga zanika. Ker gre za ugovor, s katerim se toženka razbremeni, je logično, da je trditveno in dokazno breme glede hipotetične privolitve na njeni strani. Kadar torej pacient trditvam obrazloženo nasprotuje (tj. pojasni, da bi bil ob seznanitvi s tveganji pred resno dilemo, ali naj v poseg privoli), je dokazno breme, da bi v poseg privolil, na strani zdravnika oziroma zdravstvene ustanove.

Za razbremenitev ne zadošča navedba, da bi razumen pacient v poseg zagotovo privolil. Presoja se privolitev konkretne osebe, pri čemer mora biti zaključek, da bi v poseg privolila, skrbno pretehtan, saj bi preširoka razlaga hipotetične privolitve lahko izvotlila pravico do samoodločbe. V okviru te pravice uživajo varstvo tudi odločitve pacienta, ki z medicinskega vidika niso optimalne. Ugovor o hipotetični privolitvi pacienta torej sodišče lahko presoja le v primeru, če se toženka nanj sklicuje. Ker tega ugovora v obravnavani zadevi ni pravočasno podala, ga nižji sodišči pri presoji pravilno nista upoštevali. Enako velja glede prepoznih ugovorov, da je šlo za nujen poseg ter da zaradi redke pojavnosti konkretnega stranskega učinka prve toženke pojasnilna dolžnost ni zavezovala.

36. Neutemeljena je revizijska graja, da naj pritožbeno sodišče ne bi upoštevalo med strankama nespornega dejstva, da je odgovornost druge toženke omejena do višine zavarovalne vsote, tj. 110.000,00 EUR. Vrhovno sodišče je že večkrat pojasnilo, da stroški, ki nastanejo oškodovancu zaradi uveljavljanja odškodninskega zahtevka, ne pomenijo škode zaradi škodnega dogodka, temveč stransko terjatev, katere višina ni omejena s pogodbo, in se ne vračunavajo v zavarovalno vsoto. Če bi se stroški uveljavljanja odškodninskega zahtevka vštevali v zavarovalno vsoto, bi to pomenilo, da oškodovanec nikoli ne bi prišel do poplačila dogovorjene zavarovalne vsote, saj bi bila ta zmanjšana za stroške nujno potrebnega procesnega zastopanja. To pa bi pomenilo, da zavarovalnica svoje pogodbene obveznosti (izplačila zavarovalne vsote) nikoli ne bi v celoti izpolnila.

Enako neutemeljene so tudi revizijske navedbe, da je bil med strankama dogovorjen tudi agregatni limit oziroma limit skupnih škod v višini 220.000,00 EUR, ki se je v času, ko je bila zadeva v pritožbenem postopku, izčrpal do višine 140.601,00 EUR. Ker so te navedbe revizijske novote, jih Vrhovno sodišče pri odločanju o reviziji ni moglo upoštevati, poleg tega pa posegajo v časovne meje pravnomočnosti, po katerih sodna odločitev zajema le tista dejstva, ki so obstajala ob zaključku glavne obravnave, medtem ko dejstev, ki so nastala kasneje, ni mogoče upoštevati.

37. Druga toženka z revizijskimi navedbami, da pojav sindroma Gilles de la Tourette ni v vzročni zvezi s kršitvijo pojasnilne dolžnosti in da ga zato sodišče pri odmeri odškodnine ne bi smelo upoštevati, ne more uspeti. Nižji sodišči sta namreč ugotovili, da gre za posledico uživanja zdravila Haldol, izpodbijanje dejanskega stanja pa na revizijski stopnji ni dopustno (tretji odstavek 370. člena ZPP). Nižji sodišči nista ugotovili, da naj bi na obseg škode vplivalo dejstvo, da je tožnik želel v domačo oskrbo in spreminjal količine zdravil, zato je tudi zavzemanje za nižjo odškodnino iz tega naslova neutemeljeno. Tožniku je škoda namreč nastala zaradi aplikacije zdravila Haldol, na katerega hude možne stranske učinke ni bil opozorjen, pri čemer je bilo ugotovljeno, da intenzivnost reakcije organizma ni odvisna od količine apliciranega zdravila.

38. Izpostavljeni zadevi II Ips 251/2014 in II Ips 441/2004, zaradi katerih se druga toženka zavzema za vsaj tretjino nižjo odškodnino, z obravnavano zadevo nista primerljivi. V zadevi II Ips 251/2014 je bila za prestane duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti oškodovancu prisojena odškodnina v višini 43,7 povprečnih plač (v tej zadevi pa 59 povprečnih plač), pri čemer je bil oškodovanec bistveno starejši (52 let, v tej zadevi 28 let), poleg tega so bile posledice v primerjani zadevi vsekakor blažje (tožnika v obravnavani zadevi poleg gibalnih težav, togosti pri razmišljanju, upočasnjenosti in nesamostojnosti obremenjuje tudi Tourettov sindrom). V zadevi II Ips 441/2004 pa je bilo starejšemu oškodovancu (45 let) za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti prisojenih 25 povprečnih plač, pri čemer so posledice ravno tako neprimerljive, saj ima v obravnavani zadevi tožnik bistveno večje fizične omejitve (poleg Tourettovega sindroma tresenje, motnje ravnotežja, težave ima že pri hitri hoji in normalnem gibanju ter pri govoru). Prisojena odškodnina ustrezno odraža tako vse individualne okoliščine obravnavne zadeve, hkrati pa ustreza načelu objektivne pogojenosti višine odškodnine, ki ga morajo sodišča zasledovati pri umestitvi konkretne odškodnine med druge obstoječe primere iz sodne prakse.

39. Revizija je po obrazloženem neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

40. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Ker toženki z revizijama nista uspeli, morata tožniku povrniti stroške, ki jih je imel s sestavo odgovorov na reviziji. Ker se je postopek pred sodiščem prve stopnje začel v času veljave Zakona o odvetniški tarifi,

je Vrhovno sodišče stroške, kot to določa drugi odstavek Odvetniške tarife,

odmerilo po tem zakonu. Tožnik je na reviziji toženk odgovoril v dveh ločenih odgovorih. Tožniku je Vrhovno sodišče za sestavo vsakega izmed odgovorov priznalo nagrado za sestavo odgovora na revizijo po tar. št. 3300 ZOdvT v višini 1.574,00 EUR, pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev po tar. št. 6002 ZOdvT v višini 20,00 EUR, kar skupaj znaša 1.594,00 EUR oziroma povečano za 22 % DDV 1.944,68 EUR. Navedeni znesek mora vsaka izmed toženk povrniti tožniku v 15 dneh.

Ur. l. RS, št. 26/99, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZPP.

Ur. l. RS, št. 83/01, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju OZ.

J. Zobec, v: Pravdni postopek – zakon s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2000, 3. knjiga, komentar k 350. členu, str. 411- 414.

Primerjaj odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 94/2015 z dne 2. 7. 2015 in II Ips 342/2014 z dne 22. 1. 2015.

Izjema velja denimo pri lepotnih posegih, sterilizaciji, splavu, vsaditvi zoba, pri katerih je zdravnik zavezan k dosegu konkretnega rezultata.

M. Ovčak Kos, A. Božič Penko, Dileme v primerih odškodninskega prava v zvezi z odgovornostjo za medicinsko napako (1.), Odvetnik, 83/2017, str. 12.

Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča Up-2595/08-11 z dne 23. 9. 2010.

K. Pohar, Pojasnilna dolžnost zdravnika: obseg pojasnila o tveganjih, Podjetje in delo, 1/2013, str. 150.

Ur. l. RS, št. 15/08, s spremembami in dopolnitvami, v nadaljevanju ZPacP.

Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 207/2015 z dne 14. 1. 2016.

Tako velja tudi v nemškem pravu. Glej Martis, M. Winkhart Martis, Artzhaftungsrecht, Verlag Dr. Otto Schmidt, Köln, 2010, str. 287.

Primerjaj odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 983/1994 z dne 28. 6. 1995 in II Ips 709/2008 z dne 17. 11. 2011.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2, 339/2-8, 350, 350/2

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 179

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.