VSRS Sodba I Ips 539/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-01-26

Branko Masleša (preds.), Maja Tratnik (poroč.), mag. Damijan Florjančič, mag. Kristina Ožbolt, Barbara Zobec

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nedovoljen dokaz - pregled vozila - preiskava vozila - ogled - pravica do zasebnosti - nedotakljivost stanovanja

Prevozno sredstvo praviloma ni na tak način zaprt prostor, v katerem bi lahko utemeljeno pričakovali zasebnost, stopnja pričakovane zasebnosti je v vozilu nižja kot na primer v stanovanju ali drugem prostoru, saj je vozilo prvenstveno namenjeno prevažanju, ne pa bivanju ali shranjevanju stvari. Pregled prevoznega sredstva kot preiskovalno opravilo ni identičen s preiskovalnim dejanjem preiskave stanovanja in drugih prostorov (hišna preiskava) in je razliko med njima iskati v stopnji pregledovanja oziroma preiskovanja; pregled vozila v smislu drugega odstavka 148. člena ZKP obsega pregled vseh prostorov prevoznega sredstva, razen tistih, ki so zaprti, torej skriti oziroma takšni, da je njihovo pregledovanje potrebno uporabiti tehnična sredstva ali metode. Pregled obsega vizualno kontrolo pregledanega objekta, izključuje odpiranje in preiskovanje notranjih zaprtih delov vozila.

S pregledom, pri katerem, ko sta bili ugotovljeni sveži odrgnini barve, ni bila prekršena obsojenčeva pravica do zasebnosti in za tak vizualni pregled vozila policija ni potrebovala odredbe sodišča, zato pri z zunanjosti vozila odvzetih vzorcev barve ne gre za nezakonit dokaz. Ni utemeljeno navajanje vložnika, da bi policija morala o pregledu vozila obvestiti obsojenca in zagotoviti njegovo navzočnost; to bi bilo potrebno, če bi policija opravila preiskavo vozila (pregled zaprtih prostorov vozila).

Ker se v konkretni zadevi izpodbijana pravnomočna sodba ne opira na dokaz (analiza bioloških sledi, za katerega zahteva trdi, da je nedovoljen) bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v znesku 250,00 EUR.

1. Okrajno sodišče v Krškem je s sodbo z dne 19. 1. 2016 spoznalo B. J. za krivega storitve kaznivega dejanja tatvine po prvem odstavku 204. člena Kazenskega zakonika (KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen štiri mesece zapora s preizkusno dobo dveh let ter mu v plačilo naložilo stroške kazenskega postopka. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 14. 6. 2016 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obsojencu pa v plačilo naložilo sodno takso v znesku 120,00 EUR.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je obsojenčev zagovornik pravočasno dne 6. 10. 2016 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti (ki je po vsebini enaka zagovornikovi pritožbi z dne 7. 3. 2016 zoper sodbo sodišča prve stopnje), kot navaja iz vseh pritožbenih razlogov, predvsem pa zaradi kršitev določb kazenskega postopka, zlasti v smislu, „ da sodba temelji na dokazih, ki bi morali biti izločeni, da je sodišče neutemeljeno in v škodo obdolžencu zavrnilo izvedbo ključnih dokazov za njegovo obrambo in da je sodba utemeljena na protispisnih zaključkih“. Meni, da je pravnomočna sodba obremenjena s hudimi kršitvami procesnih in materialnih pravil, zaključki sodišča so materialno napačni in popolnoma nesprejemljivi ter utemeljeni na protispisnih zaključkih, zato takšna odločitev ne more obstati.

3. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo podanem dne 28. 10. 2016 meni, da zahteva ni utemeljena in predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da je policija opravljala ogled obsojenčevega vozila v smislu drugega odstavka 148. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) in ne v smislu procesnega dejanja preiskave vozila, za katero bi policija potrebovala odredbo po 215. členu ZKP. Sodišče prve stopnje je obrazložilo zavrnitev dokaznih predlogov zagovornika, do tega se je opredelilo tudi sodišče druge stopnje, zato so neutemeljeni očitki o kršitvi določb kazenskega postopka in ustave zaradi zavrnitve dokaznih predlogov. V ostalem pa zahteva ne uveljavlja procesnih kršitev, temveč podaja lastno presojo izpovedb prič in listinskih dokazov, s čimer uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja.

4. Z odgovorom državnega tožilca sta bila obsojenec in zagovornik seznanjena ter se je zagovornik o odgovoru izjavil z vlogo z dne 8. 11. 2016.

5. Zahtevo za varstvo zakonitosti je mogoče vložiti le iz razlogov navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, to je zaradi kršitve kazenskega

zakona, bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodbe. Kot razlog za vložitev zahteve je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovite dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP) in je Vrhovno sodišče pri odločanju o tem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje ugotovljeno v pravnomočni sodbi ter ne presoja pravilnosti zaključkov sodišč prve in druge stopnje glede obstoja pravno relevantnih dejstev. Vrhovno sodišče se pri obravnavi zahteve za varstvo zakonitosti omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi in katere konkretizira tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti(1).

6. Zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti določno ne navaja nobene določbe zakona, ki naj bi jo sodišči z izpodbijano pravnomočno sodbo prekršili.

7. Navedbe v zahtevi, da je nesprejemljivo stališče pritožbenega sodišča, da s pregledom tovornega vozila ni bil opravljen nedopusten poseg v obsojenčevo zasebnost, ker je policija pregled vozila opravila na podlagi 148. člena ZKP, da ni šlo za vizualni pregled vozila, da čeprav je bilo vozilo odklenjeno, to policiji ne daje pooblastil, da bi brez naloga sodišča posegla v notranjost vozila, ga preiskala in celo pobirala biološke snovi, da niso obstajali razlogi za sum storitve kaznivega dejanja, ki se preganja po uradni dolžnosti, da je bil pregled vozila opravljen brez navzočnosti obsojenca in se obramba ne strinja z stališčem pritožbenega sodišča, da poročilo nacionalnega forenzičnega

laboratorija v zvezi s preiskavo bioloških sledi ni dokaz, na katerem temelji izpodbijana sodba, zato bi moral biti izločen celoten zapisnik o ogledu ter vse druge listine, vsa poročila in vsi uradni zaznamki, ki so vezani na te izvorne listine, je Vrhovno sodišče štelo, kot uveljavljanje bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Enake navedbe obrambe je presodilo že sodišče prve stopnje, ki je zahtevo obrambe za izločitev dokazov zavrnilo (točka 3 sodbe sodišča prve stopnje). Presodilo je, da je policija opravljala ogled po 245. členu ZKP, glede na najdene sledove vožnje tovornega vozila in najdene sledove barve, pa so policisti opravili tudi pregled tovornega vozila na podlagi drugega odstavka 148. člena ZKP, ne da bi pri tem bili pregledani zaprti prostori vozila. Tem razlogom je ob zavrnitvi enakih pritožbenih navedb pritrdilo tudi sodišče druge stopnje (točka 8 sodbe sodišča druge stopnje) ob presoji, da s pregledom tovornega vozila pri katerem je bila navzoča obsojenčeva žena, ni bil opravljen nedopusten poseg v obsojenčevo zasebnost, poročilo nacionalnega forenzičnega laboratorija v zvezi s preiskavo bioloških sledi (ki so bile zavarovane v notranjosti kabine tovornjaka) pa ni dokaz, na katerem bi temeljila izpodbijana sodba.

8. Vrhovno sodišče ugotavlja, da se konkreten primer ne razlikuje od primerov, ki jih je Vrhovno sodišče že obravnavalo(2), enako tudi Ustavno sodišče RS, ki je poseg države v prevozno sredstvo presojalo tako z vidika pravice do nedotakljivosti stanovanja iz 36. člena Ustave RS kot vidika pravice do zasebnosti s 35. člena Ustave RS. V svojih odločbah je presodilo, da prevozno sredstvo praviloma ni na tak način zaprt prostor v katerem bi lahko utemeljeno pričakovali zasebnost(3) in da je stopnja pričakovane zasebnosti v vozilu nižja kot na primer v stanovanju ali drugem prostoru, saj je vozilo prvenstveno namenjeno prevažanju, ne pa bivanju ali shranjevanju stvari(4).

9. Z obvestilom policiji o odtujitvi 15 do 18 m3 debel smreke v vrednosti 1.500,00 EUR na škodo Sklada kmetijskih zemljišč, je bil tudi po presoji Vrhovnega sodišča izpolnjen dokazni standard utemeljenih razlogov za sum iz prvega odstavka 148. člena ZKP in je bila policija (glede na količino in vrednost odtujenega lesa last Sklada kmetijskih zemljišč) dolžna ukreniti potrebno, da se izsledi storilec, da se odkrijejo in zavarujejo sledovi kaznivega dejanja in se zberejo vsa obvestila, ki bi utegnila biti koristna za uspešno izvedbo kazenskega postopka (prvi odstavek 148. člena ZKP). Zato so neutemeljene navedbe v zahtevi, da niso obstajali razlogi za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje, ki se preganja po uradni dolžnosti. Ko pa so podani razlogi za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanja za katero se storilec preganja po uradni dolžnosti, pa sme policija opraviti tudi potreben pregled

prevoznih sredstev (drugi odstavek 148. člena ZKP). Pregled prevoznega sredstva kot preiskovalno opravilo ni identičen s preiskovalnim dejanjem preiskave stanovanja in drugih prostorov (hišna preiskava)(5) in je razliko med njima iskati v stopnji pregledovanja oziroma preiskovanja; pregled vozila v smislu drugega odstavka 148. člena ZKP obsega pregled vseh prostorov prevoznega sredstva razen tistih, ki so zaprti, torej skriti oziroma takšni, da je njihovo pregledovanje potrebno uporabiti tehnična sredstva ali metode(6). Pregled obsega vizualno kontrolo pregledanega objekta, izključuje odpiranje in preiskovanje notranjih zaprtih delov vozila. Policija je dne 28. 5. 2013 preiskovalno dejanje v predkazenskem postopku opravila kot ogled po drugem odstavku 164. člena ZKP, kot to izhaja iz zapisnika o ogledu in albuma fotografij. Ogled, ki je bil opravljen med 14.00 in 16.30 uro, je obsegal ogled kraja najdbe odtujenih debel (kjer je na policija na deblih našla in zavarovala sled zelene in rdeče barve), ogled kraja deponije lesa in pregled ob cesti parkiranega rdeče zelenega neregistriranega tovornega vozila za prevoz lesa z vgrajenim dvigalom za nalaganje lesa. Namen ogleda je, da se z neposrednim opazovanjem odkrijejo, opišejo in zavarujejo sledovi in predmeti kaznivega dejanja, kar je v konkretnem primeru policija ob vizualnem pregledu tovornega vozila tudi opravila (ugotovljeni sveži odrgnini na tovornem vozilu, od tam odvzeti vzorci barve in odvzem bioloških sledov z upravljalskih ročic dvigala na kesonu tovornjaka). Zato navedbam v zahtevi, da je policija s pregledom zunanjosti tovornega vozila posegla v zasebnost obsojenca, ni moč pritrditi. S tem pregledom pri katerem, ko sta bili ugotovljeni sveži odrgnini barve, ni bila prekršena obsojenčeva pravica do zasebnosti in za tak vizualni pregled vozila policija ni potrebovala odredbe

sodišča, zato pri z zunanjosti vozila odvzetih vzorcev barve ne gre za nezakonit dokaz. V času, ko je policija opravljala ogled oziroma pregled tovornega vozila, obsojenec še ni imel statusa osumljenca, prav tako pa policiji takrat še ni moglo biti znano, da je prav on v kritičnem času uporabljal tovorno vozilo. Zato ni utemeljeno navajanje vložnika, da bi policija morala o pregledu vozila obvestiti obsojenca in zagotoviti njegovo navzočnost; to bi bilo potrebno, če bil policija opravila preiskavo vozila (pregled zaprtih prostorov vozila). Utemeljeno zagovornik v zahtevi izpostavlja, da bi policija odvzem bioloških sledi s površine volanskega obroča v kabini tovornega vozila smela opraviti le z odredbo sodišča po 215. členu ZKP, ker zavarovanje bioloških sledi iz kabine presega vizualni pregled vozila(7). Vendar, kot to v razlogih sodbe pravilno ugotavlja že sodišče druge stopnje (točka 8), sodišče prve stopnje svojih dokaznih zaključkov sploh ni utemeljilo na tem dokazu. Ker se v konkretni zadevi izpodbijana pravnomočna sodba ne opira na dokaz (analiza bioloških sledi za katerega zahteva trdi, da je nedovoljen) bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana(8) .

10. Navedbe v zahtevi, da je bila storjena kršitev pravil postopka, ker sodišče ni izvedlo vseh s strani obsojenca predlaganih dokazov (pri tem določno navaja predlog izvedenca forenzične stroke, ki bi po pregledu fotografij v spisu se opredelil glede sledi, ali gre za sveže ali starejše sledi, in predlog, da se pri ARSO pridobijo podatki o vremenskih razmerah v času od 21. do 28. 5. 2013, ter da se dodatno zasliši policist Z.), je Vrhovno sodišče štelo kot uveljavljanje bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz drugega odstavka 371. člena ZKP, ki po presoji Vrhovnega sodišča ni podana. Navedeno kršitev Vrhovno sodišče presoja v zvezi s 3. točko prvega odstavka 420. člena ZKP, to je, če je kršitev vplivala na zakonitost sodbe. Tega pa zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti sploh ne zatrjuje, nasprotno v zahtevi navaja, da bi bila izvedba teh potrebna za popolno razjasnitev dejanskega stanja. Glede na načelo proste presoje dokazov (prvi odstavek 18. člena ZKP) sodišče samo odloča katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; sodišče ni dolžno izvesti vsakega predlaganega dokaza, lahko izvedbo dokaza zavrne, če je očitno, da ne more biti uspešen oziroma, če ugotovi, da je za odločitev dovolj podlage in da predlagani dokaz stanja stvari ne spreminja. Sodišče, ki je skladno z določbo sedmega odstavka 364. člena ZKP dolžno zavrnitev dokaznih predlogov v razlogih sodbe pojasniti, je v razlogih izpodbijane pravnomočne sodbe to tudi storilo (sodba sodišča prve stopnje točka 2, sodba sodišča druge stopnje točka 5). Zagovornik, ki te presoje sodišča ne sprejema ter meni, da bi bila izvedba teh dokazov nujna za popolno ugotovitev dejanskega stanja, s temi navedbami ne uveljavlja kršitve določb kazenskega postopka iz drugega odstavka 371. člena

ZKP, temveč v nasprotju z določbo drugega odstavka 420. člena ZKP izpodbija s pravnomočno sodbo ugotovljeno dejansko stanje.

11. Neutemeljeno zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti nakazuje bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP z navedbo, da so razlogi sodišča, s katerimi zavrača obsojenčev zagovor, protispisni in tudi v nasprotju z nekimi splošno znanimi dejstvi. Težišče navedb v zahtevi za varstvo zakonitosti je v povzemanju zagovora obsojenca, da ga v kritičnem času ni bilo v Dobrovi, ker je bil pri sestri na Planini (torej, da kaznivega dejanja ni storil), ter da ne drži, da bi bilo obsojenčevo vozilo uporabljeno za prevoz smrek z deponije do kraja najdbe, da še zdaleč ni ugotovljeno, da so sledi zelene barve z odtujenih debel na kraju najdbe in sledi zelene barve na obsojenčevem tovornem vozilu istega izvora; da ni izkazano, da bi bil les prepeljan ravno z vozilom obsojenca; da se ni ugotavljalo kdaj oziroma na kakšen način oziroma pri katerem opravilu so nastale sledi na deblih; da če je bil na deponiji lesa in na kraju najdbe najden masten madež z vonjem po dizelskem gorivu in če je pod vozilom obsojenca viden nek madež, ni nobenega strokovno utemeljenega dokaza za zaključek, da gre za gorivo iz vozila obsojenca, ker praktično vsak traktor pušča pri vsakem delu; da ni bila opravljena nobena analiza s katero bi se ugotovilo, od kod izvirajo delci pnevmatik najdenih na robu vozišča v bližini deponije in da se ni z ničemer primerjalo sledi gum, ki naj bi jih policisti opazili, ob tem, da policisti sami tudi nimajo takšnega znanja in so njihovi zaključki glede puščanja sledi naravnost absurdni. S temi navedbami zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti

ne uveljavlja nobene kršitve zakona, temveč podaja lastno presojo izpovedb zaslišanih prič in listinskih dokazov ter izraža svoje nestrinjanje z dokazno oceno, ki sta jo v zvezi z obsojencu očitanim kaznivim dejanjem tatvine sprejeli v izpodbijani pravnomočni sodbi sodišči prve in druge stopnje (sodba sodišča prve stopnje točke 5 - 10, sodba sodišča druge stopnje točke 6., 7. in 9.).

12. Ker Vrhovno sodišče ni ugotovilo v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljanih kršitev zakona, zahteva pa je bila pretežno vložena iz razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, je zahtevo za varstvo zakonitosti kot neutemeljeno zavrnilo.

13. Izrek o stroških postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Ker zagovornik z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, je obsojenec dolžan plačati stroške postopka nastale s tem izrednim pravnim sredstvom. Sodno takso je sodišče odmerilo ob upoštevanju premoženjskih razmer obsojenca kot izhajajo iz podatkov spisa, skladno s Taksno tarifo št. 7112, 71113 in 7152.

(1) Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 346/2008 z dne 23. 10. 2008.

(2) Primerjaj Vrhovnega sodišča RS I Ips 339/2009 z dne 3. 6. 2010, I Ips 286/2009 z dne 14. 10. 2010, I Ips 15317/2011 z dne 12. 6. 2013 in I Ips 30354/2011 z dne 12. 6. 2013.

(3) Primerjaj odločba Ustavnega sodišča RS Up-430/00 z dne 3. 4. 2003.

(4) Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča RS Up-1293/08 z dne 6. 7. 2011.

(5) Primerjaj sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 210/98 z dne 11. 12. 2002.

(6) Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 289/2006 z dne 7. 12. 2006.

(7) Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 286/2009 z dne 14. 10. 2010.

(8) Primerjaj sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 252/2008 z dne 2. 7. 2009.

ZKP člen 18, 18/2, 148, 148/1, 148/2, 164, 164/2, 245, 371, 371/1-8. URS člen 35, 36.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.