VSRS Sodba I Ips 12608/2014-237
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-02-16

Barbara Zobec (preds.), Branko Masleša (poroč.), mag. Damijan Florjančič, Maja Tratnik, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - pravna opredelitev - dejanska podlaga - prepoved ponovnega sojenja o isti stvari - ne bis in idem - res iudicata - zakonski znaki kaznivega dejanja - kršitev temeljnih pravic delavcev

Že razsojeno, v smislu res iudicata, pa je bilo o tistem dejanju obsojenca oziroma tistih dejstvih življenjskega primera, ki so bila opisana v izreku sodbe, ki je postala najprej pravnomočna. Iz dejstev v opisu dejanja kot konkretnega dejanskega stana, je razvidno, kateri življenjski primer – kot predpravni pojem, je predmet kazenskega postopka.

Kaznivo dejanje po prvem in drugem odstavku 196. člena KZ-1 stori, kdor zavestno ne ravna po predpisih, ki urejajo pravice delavcev, kar pomeni, da se za storitev tega kaznivega dejanja ne zahteva poseben storilčev namen (dolus coloratus), temveč zadostuje, da storilec ravna naklepno, da se torej zaveda, da ne ravna po predpisih ter posledic te kršitve.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Obsojenec je dolžan plačati 500,00 EUR sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Mariboru je obsojenega A. A. s sodbo z dne 18. 9. 2015 spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja kršitve temeljnih pravic delavcev po drugem v zvezi s prvim odstavkom 196. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter mu izreklo kazen enega leta zapora. Na podlagi prvega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je sodišče obsojencu naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter na podlagi drugega odstavka 105. člena ZKP oškodovance J. S., N. S., S. B. in D. Š. s priglašenimi premoženjskopravnimi zahtevki napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 13. 1. 2016 pritožbe okrajnega državnega tožilca ter zagovornikov in zagovornice obsojenca zavrnilo kot neutemeljene in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojencu je tudi naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo sta zahtevi za varstvo zakonitosti vložila obsojenčev zagovornik, G. S., kot uvodoma navaja, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona ter kršitve ustavno zagotovljenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin, ter obsojenčeva zagovornica B. M. zaradi kršitve kazenskega zakona po 3. točki 372. člena ZKP. Zagovornik Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi, izpodbijani sodbi pa spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, oziroma podredno, da izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim sodnikom posameznikom, zagovornica pa, da zahtevi ugodi, izpodbijani sodbi razveljavi ter obtožbo zoper obsojenca zavrne.

3. Na zahtevi za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka, ki meni, da zatrjevane kršitve niso podane ter Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi zavrne. Glede zagovornikovega očitka, da ravnanje obsojenca ne izpolnjuje zakonskih znakov očitanega mu kaznivega dejanja, ker ni dokazano, da je ravnal naklepno, meni, da zagovornik uveljavlja nedopustni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. V zvezi z očitkom o kršitvi načela prepovedi ponovnega sojenja o isti zadevi, ki ga uveljavljata obe zahtevi, pa vrhovna državna tožilka navaja, da sta objekt varstva pri kaznivem dejanju, katerega storitev se obsojencu očita v tej kazenski zadevi, delovno razmerje in socialna varnost, pri kaznivem dejanju po 227. členu KZ-1 pa gospodarstvo, in da četudi gre za isti historični dogodek, ki je v obeh postopkih povezan, se izreka sodnih odločb po drugi strani bistveno razlikujeta in se ne prekrivata niti časovno niti po obliki izvršitve, do česar je stališče zavzelo že sodišče druge stopnje v 10. točki obrazložitve sodbe. Vrhovna državna tožilka še poudarja, da identiteta oškodovancev v tem primeru ni podana ter da tudi pri plačilnem nalogu, ki je bil obsojencu izdan zaradi storitve prekrška, ne gre za isto stvar kot pri kaznivem dejanju v izpodbijani sodbi, zato plačilni nalog prekrškovnega organa ne pomeni pravnomočno razsojene stvari (res iudicata). Po stališču vrhovne državne tožilke obsojenčeva pravica do obrambe s tem, da sodišče ni sprejelo obsojenčevega dokaznega predloga, da se kot pričo zasliši S. P. in vpogleda v stečajni spis, ni bila prekršena, saj je sodišče na podlagi drugih izvedenih dokazov ocenilo, da izvedba teh dokazov ni potrebna in tudi obrazložilo, zakaj dokaza ne bi pripomogla k razjasnitvi zadeve. Vrhovna državna tožilka oporeka tudi stališču vložnika zahteve, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, saj sodba sodišča prve stopnje vsebuje razloge o odločilnih dejstvih, sodišče druge stopnje pa se je ob presoji pritožbenih navedb do teh razlogov opredelilo.

4. Vrhovno sodišče je odgovora vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovima zagovornikoma. O odgovoru se je izjavil le obsojenčev zagovornik, ki se v svoji izjavi sklicuje na navedbe v vloženi zahtevi ter izrecno nasprotuje navedbam vrhovne državne tožilke o odsotnosti kršitve načela ne bis in idem ter obsojenčeve pravice do obrambe.

5. V zvezi z zatrjevano kršitvijo načela prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari, zagovornik izpostavlja dvoje. Najprej, da je bil obsojenec predhodno za isti historični dogodek že kaznovan za prekrška s pravnomočnima plačilnima nalogoma Inšpektorata RS za delo št. 710-506/2011 ter 710-535/2011 in da je globo tudi plačal. Navaja, da so obsojenčevi zagovorniki že v pritožbi zoper prvostopenjsko sodbo uveljavljali kršitev kazenskega zakona iz 3. točke 372. člena ZKP, a je sodišče druge stopnje pritožbene navedbe napačno presodilo, saj bi moralo izrečeno kazen za prekrška všteti v kazen, ki mu je bila izrečena s prvostopenjsko sodbo. Pri tem se zagovornik sklicuje na pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča SRS z dne 21. 11. 1984. In kot še trdi, sta posledično podani tudi kršitvi 22. člena Ustave ter določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, saj se sodišče druge stopnje do identičnih pritožbenih očitkov ni opredelilo.

6. Obsojenčev zagovornik je v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje le splošno zatrjeval, da mora biti jamstvo iz 31. člena Ustave zagotovljeno tudi takrat, kadar je zoper posameznika še pred uvedbo kazenskega postopka že tekel prekrškovni postopek, ki je temeljil na istem historičnem dogodku. Da bi bil zoper obsojenca pravnomočno končan določen prekrškovni postopek, zagovornik v pritožbi ni zatrjeval, zato se sodišče druge stopnje do teh splošnih pritožbenih navedb ni bilo dolžno opredeljevati. Posledično tudi Vrhovno sodišče zaradi materialne neizčrpanosti pravnih sredstev navedb obsojenčevega zagovornika o kršitvi prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari, ker naj bi bil obsojenec za isto dejanje kaznovan že v prekrškovnem postopku, ni presojalo.

7. Nadalje oba vložnika zahtev izpostavljata, da je bil obsojenec s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru I K 41278/2015 z dne 7. 12. 2015 spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja oškodovanja upnikov po drugem v zvezi s prvim odstavkom 227. člena KZ-1, ker naj bi upnikom, med katerimi je tudi Finančna uprava RS, povzročil veliko premoženjsko škodo. V izreku sodbe so kot upniki navedeni tudi delavci s svojimi terjatvami, ki zajemajo iste terjatve, kot so zajete v izpodbijani sodbi. Opozarjata, da se opisa kaznivih dejanj prekrivata ter da je ta škoda identična škodi, ki je opredeljena v izpodbijani sodbi in se nanaša na neporavnane prispevke iz delovnega razmerja. Šlo naj bi za isti historični dogodek, zanj pa je bil obsojenec tudi kaznovan, in sicer mu je bila izrečena kazen dveh let in treh mesecev zapora, ki se izvršuje ob koncih tedna. Ker sodišče druge stopnje ni upoštevalo, da je bil obsojenec s sodbo z dne 7. 12. 2015 že kaznovan za v bistvenem isto kaznivo ravnanje, naj bi kršilo 3. točko 372. člena ZKP, saj je ponovno odločalo o že pravnomočno razsojeni stvari. Zagovornik svoje stališče podkrepi z navajanjem sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). Ker naj bi se sodišče druge stopnje do navedenih pritožbenih očitkov ne opredelilo, temveč je odgovarjalo na očitke, ki jih pritožba sploh ni vsebovala, naj bi bili podani kršitev 22. člena Ustave ter kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP.

8. Vrhovno sodišče je moralo najprej odgovoriti na vprašanje, v kateri zadevi zoper istega obsojenca je sodba postala najprej pravnomočna. Če je sodba v obravnavani zadevi postala prej pravnomočna, potem do očitane kršitve v tem postopku sploh ni moglo priti.

9. Sodišče druge stopnje, ki je pritožbene navedbe o kršitvi načela ne bis in idem zavrnilo z utemeljitvijo, da se dejanji ne prekrivata, da sta različni v izvršitvi ter vsako zase uperjeni v drug predmet napada, je pri presoji kot odločilno štelo, da bi morala biti sodba v zadevi I K 41278/2015 izrečena in pravnomočna pred sodbo sodišča prve stopnje, ki so jo izpodbijali obsojenčevi zagovorniki. Stališče sodišča druge stopnje, ki mora na navedeno kršitev prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari paziti tudi po uradni dolžnosti (2. točka prvega odstavka 383. člena ZKP), je glede časovnega trenutka nastopa pravnomočnosti (element bis) napačno. Glede na vsebino določbe 31. člena Ustave ni odločilno, katera sodba je bila prej izrečena, temveč je odločilno, katera sodba je postala prej pravnomočna (res iudicata), saj šele od tega trenutka dalje velja ustavna prepoved ponovnega sojenja o isti stvari.

10. Sodba v obravnavani zadevi je postala pravnomočna z dnem, ko je sodišče prve stopnje prejelo spise z overjenimi prepisi sodbe sodišča druge stopnje, torej 12. 2. 2016. A še pred tem je postala pravnomočna sodba Okrožnega sodišča v Mariboru v zadevi I K 41278/2015, ki je bila izrečena 7. 12. 2015 in je istega dne postala tudi pravnomočna, saj so se stranke po razglasitvi sodbe odpovedale pravici do pritožbe. Zato je Vrhovno sodišče v tem postopku očitke obsojenčevih zagovornikov o kršitvi načela ne bis in idem dolžno vsebinsko presojati, pri čemer Vrhovno sodišče poudarja, da subjektivna identiteta obdolženca oziroma obsojenca ni vprašljiva.

11. Načelo prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari (načelo ne bis in idem) je opredeljeno v 31. členu Ustave, ki določa, da nihče ne sme biti ponovno obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil kazenski postopek zoper njega pravnomočno ustavljen ali je bila obtožba zoper njega pravnomočno zavrnjena, ali je bil s pravnomočno sodbo oproščen ali obsojen. Ponovno sojenje torej ni dopustno, če je podana identiteta kaznivih dejanj (element idem). Načelo je uzakonjeno tudi v prvem odstavku 10. člena ZKP ter v prvem odstavku 4. člena Protokola št. 7 k Evropski konvenciji o varstvu človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP). Temeljni izhodiščni pristop pri ugotovitvi morebitne kršitve načela, ki mu sledi tudi Ustavno sodišče(1) , je ESČP postavilo v sodbi Sergey Zolotukhin proti Rusiji z dne 10. 2. 2009, v kateri je poenotilo svojo dotedanjo sodno prakso in presodilo, da ponovni pregon, sojenje ali kaznovanje posameznika za drugo kaznivo dejanje, ki izhaja iz dejstev, ki so identična ali v bistvu enaka kot tista, ki so bila podlaga za prvo kaznivo dejanje, ni dopustno.(2) Presoja sodišča se mora osredotočiti na tista dejstva, ki tvorijo sklop konkretnih dejanskih okoliščin, ki se nanašajo na istega obdolženca ter so neločljivo časovno in krajevno povezana ter obstoj katerih mora biti dokazan za obsodilno sodbo ali za začetek kazenskega postopka.(3) ESČP je še poudarilo, da vštevanje sankcije, izrečene v prvem sojenju, v kazen, izrečeno v drugem sojenju, ne vpliva na ugotovitev, ali je bilo ponovno sojeno o isti stvari.

12. Vrhovno sodišče je v več svojih sodbah določbo 31. člena Ustave razlagalo teleološko in presodilo, da se prepoved ponovnega sojenja ne nanaša na konkretno pravno opredelitev nekega dejanja, temveč na določeni historični dogodek oziroma življenjski primer. Namen določbe 31. člena Ustave je v zagotavljanju pravne varnosti in pravnega miru na način, da se posameznik zaščiti pred večkratnim kazenskim obravnavanjem konkretiziranega in individualiziranega življenjskega dogodka. Posledično argument vrhovne državne tožilke, da sta kazenskopravni določbi namenjeni varstvu različnih pravnih dobrin, za presojo ali gre za isto stvar oziroma dejanje, ni relevanten.(4)

13. Vrhovno sodišče se je v več svojih sodbah ob presoji zatrjevanih kršitev 31. člena Ustave sklicevalo na zgoraj navedeno sodbo ESČP v zadevi Zolotukhin, med drugim tudi v sodbi I Ips 36893/2010-423 z dne 13. 3. 2014, v kateri je podrobno pojasnilo, kdaj gre za isto stvar oziroma eno dejanje v procesnem smislu. Po stališču Vrhovnega sodišča oseba, zoper katero je kazenski postopek pravnomočno končan, ne more biti kazensko preganjana zaradi dejanja, ki ga določajo ista dejstva. Za odgovor na vprašanje, ali gre za ista dejanja, velja naravni kriterij, to je v prvi vrsti dejstva in okoliščine historičnega dogodka, o katerih je že bilo razsojeno (vključno kraj, čas, način, sredstvo, udeleženci dejanja) oziroma vse kar se označuje za idem factum. V okviru prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari je kot isti historični dogodek treba obravnavati časovno in krajevno povezan življenjski primer, katerega obravnavanje v več ločenih kazenskih postopkih bi bilo z vidika pravice do poštenega postopka in vsebinsko pravilne odločitve nesprejemljivo. Kot je Vrhovno sodišče pojasnilo v zvezi z nadaljevanim kaznivim dejanjem, bo eno dejanje v procesnem smislu podano, če je med dejanji poleg zunanje (krajevne in časovne) povezave tudi taka notranja povezava, da protipravnosti dejanja in krivde storilca v zvezi z enim od kaznivih dejanj ni mogoče ustrezno ovrednotiti brez upoštevanja okoliščin, ki so vodile do izvršitve drugega kaznivega dejanja, ker bi vrednotenje okoliščin v ločenih postopkih pomenilo nenaravno delitev enotnega življenjskega dogajanja.(5)

14. Že razsojeno, v smislu res iudicata, pa je bilo o tistem dejanju obsojenca oziroma tistih dejstvih življenjskega primera, ki so bila opisana v izreku sodbe, ki je postala najprej pravnomočna. Iz dejstev v opisu dejanja kot konkretnega dejanskega stana, je razvidno, kateri življenjski primer – kot predpravni pojem, je predmet kazenskega postopka. V zgoraj navedeni sodbi I Ips 36893/2010-423 je Vrhovno sodišče presodilo, da je odgovor na vprašanje, ali gre v konkretni zadevi za ponovno sojenje o isti stvari, odvisen od subjektivno-objektivne identitete med kaznivim dejanjem iz pravnomočne sodbe in kaznivim dejanjem, ki je predmet nove obtožbe in novega sojenja (idem factum).

15. Ustavno sodišče je v zgoraj citirani zadevi U-I-24/10-12 presodilo, da če bo zoper posameznika na primer uveden in pravnomočno končan postopek o prekršku, zatem pa bo v zvezi z istim historičnim dogodkom uveden še kazenski postopek, bo ta dopusten le, če bo sodišče ugotovilo, da ne izhajata iz enakega opisa dejanja oziroma identičnih ali v bistvenem enakih dejstev, zaradi tega pa bo mogoč sklep, da pri prekršku in kaznivem dejanju ne gre za isto stvar.“(6) Iz enega historičnega dogodka lahko torej po stališču Ustavnega sodišča izhaja več kaznivih dejanj (oz. kaznivih dejanj in prekrškov) in je posamezniku mogoče soditi za vsa ta kazniva dejanja, če za podlago nimajo istih ali bistveno enakih dejstev. Pomembno je, da ne gre za ponovno sojenje o bistveno istem kaznivem ravnanju, pri čemer je iz stališča Ustavnega sodišča razbrati, da je za presojo odločilen opis dejanja.

16. Ob upoštevanju predstavljene sodne prakse Ustavnega in Vrhovnega sodišča ter ESČP je Vrhovno sodišče presojalo, ali so dejstva v obeh kazenskih zadevah ista oziroma v bistvenem enaka. Pri tem je Vrhovno sodišče izhajalo iz primerjave konkretnih dejanskih stanov oziroma iz primerjave dejanskih stanj, kot sta opisani v izrekih pravnomočnih sodb.

17. Obsojenec je bil s sodbo I K 41278/2015 z dne 7. 12. 2015, torej z najprej pravnomočno sodbo, spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja oškodovanja upnikov po drugem v zvezi s prvim odstavkom 227. člena KZ-1, ker je v Mariboru pri opravljanju gospodarske dejavnosti v času od 3. 3. 2011 do 9. 9. 2011, in sicer v času do 28. 3. 2011 kot direktor, nato pa do 9. 9. 2011 preko formalnega direktorja S. Ž., kot 93,3 % družbenik gospodarske družbe K., d. o. o., in kot oseba, katera je dejansko vodila poslovanje družbe, v okviru vodenja in finančnega poslovanja te družbe, vedoč, da je gospodarska družba K., d. o. o., kot dolžnik postala nezmožna za plačilo, saj je imela v času od 2. 3. 2011 do 5. 3. 2011 in nato od 9. 3. 2011 dalje neprekinjeno blokirane vse transakcijske račune, prav tako pa v obdobju od novembra 2010 dalje ni plačevala prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje za delavce, z izplačilom dolga iz zadolženega premoženja, namenoma spravil nekatere upnike, in sicer družbo L., d. o. o., družbo A., d. o. o., in nosilca samostojnega podjetništva A. A., s. p., v ugodnejši položaj in zato, da bi izigral in oškodoval upnike s kakšnim drugim goljufivim dejanjem, upnikom povzročil veliko premoženjsko škodo, s tem, da je(7)

a) preusmeril plačila družbi K., d. o. o., na povezano družbo L., d. o. o., katere direktor in edini družbenik je bil, tako, da je sklenil cesijske pogodbe, s katerimi je terjatve, ki jih je družba K., d. o. o., imela do svojih poslovnih partnerjev prenesel na družbo L., d. o. o., iz naslova cesijskih pogodb pa družba K., d. o. o., do družbe L., d. o. o., ni dobila nobenih proti terjatev, prav tako pa nobenega plačila ter je tako z goljufivim dejanjem zmanjšal čisto vrednost premoženja družbe K., d. o. o., s tem pa tudi stečajno maso,

b) osnovna sredstva, opremo in zaloge družbe K., d. o. o., prenesel na družbe A., d. o. o., (sedaj P., d. o. o.), L., d. o. o., in A. A. s. p., s čimer je preprečil, da bi ta sredstva prešla v stečajno maso,

s čimer je upnikom družbe K., d. o. o. , ki so svoje terjatve prijavili v stečajno maso povzročil veliko premoženjsko škodo v višini 2.026.122,25 EUR.

18. Med upniki, ki so bili oškodovani so tako delavci, ki so bili zaposleni v gospodarski družbi K., d. o. o., kot tudi Finančna uprava RS, Zavod RS za zaposlovanje, Zavod za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, Zavod za zdravstveno zavarovanje in drugi.

19. V izreku izpodbijane (kasneje) pravnomočne sodbe pa se obsojencu očita, da zavestno ni ravnal po predpisih o plači, drugih prejemkih iz delovnega razmerja in plačilu predpisanih prispevkov ter je tako pod točkama a) in d) delavce prikrajšal za pravico, ki jim pripada, dejanje pod točko c) je imelo za posledico neupravičeno neizplačilo treh zaporednih plač, dejanje pod točko b) pa za posledico izgubo pravice, ki izvira iz neplačanih prispevkov, ko v Mariboru v času od avgusta 2010 do 2. 9. 2010 kot prokurist, od 3. 9. 2010 do 28. 3. 2011 kot direktor, od 29. 3. 2011 do 9. 9. 2011 pa kot dejansko poslovodeča oseba gospodarske družbe K., d. o. o.,(8)

a) v nasprotju z določenimi predpisi ob izplačilu neto plač delavcem ni plačal zakonsko predpisanih prispevkov za socialno varnost – prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje (v skupnem znesku 253.947,75 EUR), pri tem pa jih je prikrajšal za pravico, da bi se jim na podlagi četrtega odstavka 39. člena ZPIZ-1 plača v navedenem obdobju upoštevala pri izračunu pokojninske osnove;

b) Davčnemu uradu RS (sedaj Finančnemu uradu RS) ni oddal REK-1 obrazcev (za obdobje od junija do septembra 2011) in tako ni obračunal prispevkov v skladu s predpisi za 63 delavcev, zaradi česar so vsi navedeni delavci izgubili pravico, da bi se jim navedeno obdobje na podlagi 192. člena ZPIZ-1 upoštevalo v pokojninsko dobo;

c) v nasprotju z določenimi predpisi 48 delavcem ni izplačal plač v obdobju od maja do septembra 2011 v skupnem znesku 109.791,14 EUR;

d) v nasprotju z določenimi predpisi (107) delavcem navedenim pod točko a) ni izplačal regresa za letni dopust za leto 2010 in dela regresa za letni dopust 2011 v skupnem znesku 91.939,74 EUR.

20. Iz primerjave opisov dejanj je razvidno, da se dejstva prekrivajo v očitku, da obsojenec od novembra 2009 dalje ni plačeval predpisanih prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje svojih delavcev. Gre torej za dejstva, ki izvirajo iz istega historičnega dogodka, pri čemer je iz opisa dejanja v izreku prvostopenjske sodbe ter obrazložitve obtožnice razvidno, da je državni tožilec s temi dejstvi v prvem postopku utemeljeval prezadolženost gospodarske družbe K., d. o. o.(9) V preostalem, bistvenem delu se dejstva obeh kazenskih zadev ne prekrivajo. To še posebej velja za očitek iz drugega sojenja, da obsojenec svojim delavcem ni obračunal predpisanih prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, kar je imelo za posledico izgubo pravice delavcev, da bi se jim to obdobje na podlagi 192. člena ZPIZ-1 štelo v pokojninsko dobo. Očitek iz izpodbijane sodbe, da obsojenec ni plačeval predpisanih prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje svojih delavcev tudi za avgust, september in oktober, dejstveno ni izčrpan. Enako velja tudi za očitek neplačila regresa za leto 2010, torej še v času pred prezadolženostjo podjetja. Sicer pa je sodišče obsojenčevo kazensko odgovornost zaradi storitve kaznivega dejanja oškodovanja upnikov oprlo na tista dejstva življenjskega primera, ki ob upoštevanju zakonskega dejanskega stana kažejo na obsojenčevo goljufivo ravnanje (cesije, prenosi osnovnih sredstev, opreme in zalog družbe K., d. o. o.), s katerim je svojim upnikom zmanjšal možnost poplačila njihovih terjatev. Obsojenec je torej z zmanjšanjem že prezadolženega premoženja, ki po definiciji ne omogoča popolnega poplačila upnikov, slednjim povzročil premoženjsko škodo. Dejstva v izreku prej pravnomočne sodbe ne dajejo podlage za sklepanje, da je katerokoli upniško-dolžniško razmerje nastalo zaradi predhodnega kaznivega dejanja sedanjega dolžnika – obsojenčeve družbe (razen glede neplačevanja prispevkov za pokojninsko in invalidsko zavarovanje v zgoraj navedenem obdobju). Dejstva, ki opredeljujejo kršitev pravic delavcev, ki so posledica delodajalčeve neizpolnitve obveznosti, niso enaka dejstvom, ki opredeljujejo naknadno škodo, ki je delavcem kot upnikom nastala zato, ker je obsojenec kot prezadolženi delodajalec zmanjšal maso za poplačilo teh terjatev in tako delavce še dodatno oškodoval. Sodišče bi se lahko v kazenskem postopku zaradi kaznivega dejanja po 196. členu KZ-1 pri presoji delodajalčeve objektivne zmožnosti izpolniti obveznosti do delavcev celo sklicevalo na pravnomočno sodbo zaradi storitve kaznivega dejanja po 227. členu KZ-1. Sodišče prve stopnje je v obravnavani zadevi kršitve temeljnih pravic delavcev resda ugotovilo tudi prednostno plačevanje drugih terjatev s strani obsojenca, vendar zgolj v obrazložitvi sodbe ter le v povezavi z oceno, da je bila družba K., d. o. o., očitno objektivno zmožna izpolniti terjatve svojih delavcev. Sodišče je s tem ugotavljalo le morebitno izključenost protipravnosti obsojenčevega ravnanja. Čeprav v določenem delu gre za krajevno in časovno povezana ravnanja obsojenca, s tem, ko mu je bilo za opisana ravnanja sojeno v dveh kazenskih postopkih, načelo prepovedi večkratnega sojenja ni bilo kršeno, saj postopka ne izhajata iz enakega opisa dejanja oziroma identičnih ali v bistvenem enakih dejstev. S procesnega vidika gre za dve različni dejanji, ki izhajata iz bistveno različnih dejstev.

21. Obsojenčev zagovornik nasprotuje tudi presoji sodišča, da je obsojenec zavestno ravnal v nasprotju s predpisi o plači in drugih prejemkih iz delovnega razmerja, saj naj bi dokazni postopek pokazal, da obsojenec pri zagotavljanju finančnih sredstev gospodarski družbi K., d. o. o., ni ravnal z namenom prikrajšati delavce za pravice, ki jim gredo, temveč je ravnal z namenom, da terjatve svojih delavcev, zlasti neto plače, kljub slabemu finančnemu stanju in blokadi transakcijskih računov družbe K., d. o. o., vendarle izpolni. Slednja prav zaradi slabega finančnega stanja ni imela možnosti izplačevanja plač in prispevkov za svoje delavce. Zagovornik tudi navaja, da v izpodbijani sodbi ni opisano ravnanje, ki bi potrdilo, da obsojenec zavestno ni ravnal po predpisih o plači, drugih prejemkih iz delovnega razmerja in plačilu predpisanih prispevkov. Ker zakonski znaki obsojencu očitanega kaznivega dejanja naj ne bi bili podani in naj bi šlo zgolj za kršitev delovnopravnih obveznosti, obsojenčev zagovornik uveljavlja kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP. Navedeno kršitev zagovornik uveljavlja tudi z navedbo, da obsojenec sploh ne more biti storilec očitanega mu kaznivega dejanja, ker iz kazenskopravne norme izhaja, da je storilec tega kaznivega dejanja lahko le oseba, ki je pooblaščena odločati o pravicah delavcev, kar pa obsojenec naj ne bi bil. V povezavi s temi očitki zagovornik uveljavlja tudi kršitev jamstva iz 22. člena Ustave oziroma kršitev po drugem odstavku 371. člena ZKP, ker sodišče druge stopnje na identične pritožbene očitke naj ne bi odgovorilo oziroma naj bi nanje odgovorilo nezadostno in neprimerno.

22. Kaznivo dejanje po prvem in drugem odstavku 196. člena KZ-1 stori, kdor zavestno ne ravna po predpisih, ki urejajo pravice delavcev, kar pomeni, da se za storitev tega kaznivega dejanja ne zahteva poseben storilčev namen (dolus coloratus), temveč zadostuje, da storilec ravna naklepno, da se torej zaveda, da ne ravna po predpisih ter posledic te kršitve.(10) Zato obsojenčev zagovornik ne more uspeti z navedbami, da obsojenec ni ravnal z namenom prikrajšati delavce za njihove pravice. Zagovornik prav tako ne more uspeti z navedbo, da gospodarska družba K., d. o. o., ki jo je, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, ves čas vodil obsojenec, zaradi slabega finančnega stanja ni imela možnosti izplačevanja plač in prispevkov za svoje delavce. Vrhovno sodišče je namreč vezano na pravnomočno ugotovitev sodišča prve stopnje, da je gospodarska družba K., d. o. o., prednostno izpolnjevala plačilne obveznosti do drugih upnikov, med drugim tudi do obsojenčevih podjetij, ni pa izpolnjevala obveznosti do svojih delavcev. Iz dejstev prvostopenjske sodbe pa tudi izhaja, da je prav obsojenec vodil posle in odrejal izplačila delavcem v gospodarski družbi K., d. o. o., ne le v času, ko je bil direktor družbe, temveč tudi kasneje, ko je direktor družbe postal S. Ž. Glede zagovornikovega očitka, da v izpodbijani sodbi ni opisano ravnanje, ki bi potrdilo, da obsojenec zavestno ni ravnal po predpisih, Vrhovno sodišče pojasnjuje, da je v zvezi s subjektivnimi znaki kaznivega dejanja – vedoma, z namenom, zavestno ..., že večkrat presodilo, da če je posamezen znak kaznivega dejanja dovolj določno opredeljen že v zakonu, ga sodišče v opisu konkretnega dejanskega stanu praviloma ne bo ponavljalo ali opisovalo z drugimi besedami, ker bi bilo to zaradi jasnosti in razumljivosti izreka odveč.(11) Sodišče prve stopnje pa je tudi v obrazložitvi izpodbijane sodbe utemeljilo vse sestavine obsojenčevega naklepa, tudi dejstvo, da se je ravnanja v nasprotju s predpisi zavedal.

23. Do po vsebini identičnih očitkov, ki so jih obsojenčevi zagovorniki uveljavljali že v pritožbi, se je sodišče druge stopnje zadostno opredelilo in jih obrazloženo zavrnilo. Zato uveljavljana kršitev 22. člena Ustave ni podana. Kolikor se obsojenčev zagovornik ne strinja z razlogi tega sodišča, pa uveljavlja nedopustni razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

24. Zagovornik uveljavlja tudi kršitev obsojenčeve pravice do izvajanja dokazov v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave), ker sodišče prve stopnje ni zaslišalo priče S. P. ter pregledalo stečajnega spisa Okrožnega sodišča v Mariboru St 2330/2012. S prvonavedenim dokaznim predlogom bi obramba dokazovala, da obsojenec objektivno ni bil zmožen izpolniti obveznosti do svojih delavcev ter da v zvezi z obveznostmi do delavcev v družbi ni imel nobenih pooblastil, z drugonavedenim dokaznim predlogom pa dejstvo, da je obsojenec ravnal z namenom obveznosti do delavcev izpolniti, vendar ni imel sredstev za poplačilo le-teh. Ker sodišče prve stopnje teh dokaznih predlogov ni izvedlo, je posledično zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje, ob tem, ko je presodilo, da že samo neizplačilo obveznosti do delavcev pomeni storitev kaznivega dejanja, pa je ravnalo arbitrarno. V povezavi s tem očitkom obsojenčev zagovornik uveljavlja tudi kršitev pravice do nepristranskega sojenja iz 23. člena Ustave ter 6. člena EKČP, ker se sodišče prve stopnje do teh dokaznih predlogov naj ne bi niti opredelilo, ter kršitev pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave in 13. člena EKČP, ker naj bi sodišči z neizvedbo predlaganih dokazov obsojencu onemogočili učinkovito uveljavljanje pritožbenih navedb glede dejanskega stanja.

25. Pri presoji, ali je sodišče neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog obrambe in s tem ravnalo v nasprotju z določbo tretje alineje 29. člena Ustave, Vrhovno sodišče upošteva utemeljitev dokaznega predloga, ki jo je obramba podala ob podaji dokaznega predloga. Na zadnji glavni obravnavi je obsojenčeva zagovornica vztrajala pri dokaznem predlogu za pridobitev stečajnega spisa, na podlagi katerega bi se ugotovila višina dolga iz naslova neplačanih prispevkov ter predlagala ponovno zaslišanje stečajnega upravitelja S. P., da bi slednji potrdil obsojenčeve navedbe o naknadnih vplačilih v stečajno maso ter naknadnem plačilu socialnih prispevkov za delavce.

26. Sodišče prve stopnje je dokazna predloga z obrazloženim sklepom na glavni obravnavi zavrnilo in pojasnilo, da vprašanje, kolikšen del terjatev delavcev bo poplačan iz naknadnih vplačil v stečajno maso ne vpliva na očitke iz obravnavane obtožbe oziroma na obstoj obsojencu očitanega kaznivega dejanja. Takemu stališču sodišča prve stopnje, ki ga je v strnjeni obliki ponovilo v sodbi, gre pritrditi, saj je kaznivo dejanje po 196. členu KZ-1 dokončano že s samim neplačilom prispevkov, plač ali drugih obveznosti delodajalca do delavcev.(12) Zato je sodišče prve stopnje utemeljeno zavrnilo izvedbo teh predlaganih dokazov, pri čemer je obsojencu tudi pojasnilo, da je dejstvo naknadnega poplačila terjatev delavcev potencialno mogoče upoštevati pri odmeri kazni. Dejstvo, ali so bili prispevki za delavce naknadno plačani, pa je sodišče lahko ugotovilo že na podlagi drugih dokazov – izvedenskega mnenja, obvestila Finančne uprave RS ter potrdila stečajnega upravitelja S. P. Ker je sodišče prve stopnje obsojencu in njegovi obrambi konkretno pojasnilo razloge za zavrnitev dokaznih predlogov, uveljavljane kršitve Ustave in EKČP niso podane.

27. V zaključku zahteve za varstvo zakonitosti zagovornik dvomi v nepristranskost sodišča ter navaja, da je obsojenec vedno bolj prepričan, da je imelo sodišče navodila, da mora obsojenca obsoditi. Ker svojih splošnih trditev o pristranskosti sodišč ni konkretiziral, jih Vrhovno sodišče ni presojalo.

28. Ker ni ugotovilo kršitev zakona, na katere se zahteva sklicuje, je Vrhovno sodišče zahtevi obsojenčevih zagovornikov za varstvo zakonitosti kot neutemeljeni zavrnilo (425. člen ZKP).

29. Izrek o stroških postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP in 6. točko drugega odstavka 92. člena ZKP. Višino sodne takse je Vrhovno sodišče odmerilo na podlagi petega odstavka 3. člena v zvezi s 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah (ZST-1), pri čemer sodna taksa temelji na tarifnih številkah 7112 in 7152 Taksne tarife. Pri izračunu je Vrhovno sodišče upoštevalo podatke o premoženjskem stanju obsojenca, razvidnem iz sodbe sodišča prve stopnje, ter trajanje in zapletenost postopka s tem izrednim pravnim sredstvom.

(1) Odločba Ustavnega sodišča RS U-I-24/10-12 z dne 19. 4. 2012, tč. 12.

, št. 14939/03 z dne 10. 2. 2009, tč. 82.

(4) Tako stališče je Vrhovno sodišče izrecno zavzelo v sodbi I Ips 6258/2010 z dne 12. 3. 2015, implicite pa izhaja tudi iz sodbe ESČP v zadevi Zolotukhin.

(5) Gl. Šošić, Miha, Stek kaznivih dejanj in načelo ne bis in idem, Pravnik, letnik 2012, št. 7-8.

(6) Odločba Ustavnega sodišča RS U-I-24/10-12 z dne 19. 4. 2012, tč. 15.

(7) Sledi relevanten, strnjen povzetek opisa dejanja iz sodbe Okrožnega sodišča v Mariboru I K 41278/2015 z dne 7. 12. 2015.

(8) Sledi relevanten, strnjen povzetek opisa dejanja iz izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

(9) Po četrtem odstavku 14. člena ZFPPIPP nastopi neizpodbojna domneva trajnejše nelikvidnosti v primeru, če družba za več kot dva meseca zamuja s plačilom prispevkov.

(10) Deisinger, mag. Mitja, Kazenski zakonik s komentarjem, posebni del, GV Založba, Ljubljana, 2002, str. 341.

(11) Sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 37772/2010 z dne 12. 6. 2013 in druge.

(12) Gl. sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 22840/2011-52 z dne 20. 9. 2012, tč. 6.

ZKP člen 10, 10/1, 372, 372-3. KZ-1 člen 196, 196/1, 196/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.