VSRS Sodba VIII Ips 84/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-12-04

mag. Marijan Debelak (preds.), mag. Irena Žagar (poroč.), Marjana Lubinič, Samo Puppis, Borut Vukovič

ponovna odmera pokojnine - notranji odkup delnic - odločba Ustavnega sodišča - pravnomočnost - nova odločba - učinek za naprej

Odločba toženke z dne 4. 9. 2004 o priznanju pravice do starostne pokojnine od 20. 9. 2004 dalje je postala formalno in materialno pravnomočna. To pomeni, da po poteku pritožbenega roka zavezuje obe stranki, četudi je nepravilna, torej tudi če je bila osnova za odmero pokojnine določena napačno in ni temeljila na vseh plačanih prispevkih, ki bi se sicer morali upoštevati.

Na podlagi 4. točke izreka odločbe Ustavnega sodišča št. U-I-239/14 in Up-1169/12 z dne 26. 3. 2015 je ponovna odmera omogočena tudi v primerih kot je tožnikov, v katerih niso bile izpolnjene procesne predpostavke za uveljavitev izrednih pravnih sredstvih po splošnih procesnih pravilih, saj toženki nalaga izdajo novih odločb ne glede na to, koliko časa je preteklo od dokončnosti odločbe o priznanju in odmeri pravice. Glede učinkovanja nove odločbe pa Ustavno sodišče ni odstopilo od tretjega odstavka 183. člena ZPIZ-2, po katerem nova odločba učinkuje za naprej, temveč je v zvezi s ponovno odmero pokojnine tudi samo v 5. točki izreka odločbe z dne 26. 3. 2015 izrecno določilo takšen učinek nove odločbe.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnika na odpravo odločbe toženke z dne 17. 2. 2016 v celoti in odločbe toženke z dne 6. 6. 2015 v drugem odstavku izreka ter da je toženka dolžna tožniku odmeriti in povrniti razliko med že izplačanimi zneski starostne pokojnine in pripadajočimi zneski na novo odmerjene pokojnine, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od ugotovljene razlike, od dneva zapadlosti posameznega zneska mesečne pokojnine do plačila, začenši z dnem 20. 9. 2004.

2. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da o odmeri starostne pokojnine od pokojninske osnove, ki jo predstavljajo deli plače, s katerimi so bile vplačane delnice za notranji odkup, še ni bilo odločeno za obdobje do 30. 6. 2015, zato je upravičen do odmere in izplačila razlike v pokojnini, in to ne glede na pravnomočnost odločbe o priznanju pravice do starostne pokojnine z dne 4. 9. 2004. Materialna pravnomočnost lahko obsega samo tiste plače, ki so bile upoštevane pri izračunu pokojninske osnove, ne pa tisti del plače, ki pri izračunu ni bil upoštevan. Ustavno sodišče v odločbi z dne 26. 3. 2015 ni izključilo možnosti uveljavitve zahtevkov za izplačilo razlike v pokojnini za nazaj. Določbo 183. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Ur. l. RS, št. 96/2012 s spremembami, v nadaljevanju ZPIZ-2) bi bilo pravilno interpretirati in uporabiti le v povezavi z določilom 4. člena ZPIZ-2, ki določa, da so pravice iz obveznega zavarovanja neodtuljive pravice. V nasprotnem primeru je podana kršitev ustavno varovane pravice do socialne varnosti in pravice do zasebne lastnine, gre tudi za nedopusten poseg v načelo pravne in socialne države in zaupanja v pravo. Pri odmeri pokojnine v letu 2004 je zaupal toženki, da je upoštevala vse plače, tudi plače, namenjene za notranji odkup. Glede na zapletenost izračunov je neživljenjsko pričakovati, da bi kot laik lahko napako razbral sam iz k odločbi priloženih obrazcev. Breme očitno nezakonitega ravnanja toženke zato ni mogoče naložiti tožniku. Meni, da ima pravico do pravilne odmere pokojnine vse od upokojitve dalje. Prispevki so bili plačani, toženka pa je prejeto obdržala, kar pomeni, da bo na ta račun za vsa leta nazaj obogatena. Odločba iz leta 2004 prav tako ni bila obrazložena, saj v njej ni bilo navedeno, da toženka dela plač, namenjenim za notranji odkup, ni upoštevala. Neutemeljeno je tudi sklicevanje na 183. člen ZPIZ-2, saj v času veljavnosti ZPIZ-1 tožnik ni mogel sprožiti postopka po tem členu. Vprašljiva je tudi ustavnost tega določila, ki določa učinkovanje na novo izdane odločbe samo z učinkom za naprej, pri tako očitnih kršitvah in ugotovljenih protiustavnostih uporabljenih določil.

5. Na podlagi prvega odstavka 371. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji, v nadaljevanju ZPP) revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni.

6. Iz dejanskih ugotovitev, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhaja, da je bila tožniku s pravnomočno odločbo z dne 4. 9. 2004 priznana pravica do sorazmernega dela starostne pokojnine v znesku 129.332,92 SIT od 20. 9. 2004 dalje. Toženka pri odmeri sorazmernega dela starostne pokojnine ni upoštevala zneskov plač, s katerimi so bile vplačane delnice za notranji odkup.

7. Toženka je na podlagi odločbe Ustavnega sodišča RS št. U-I-239/14 in Up-1169/12 z dne 26. 3. 2015 po uradni dolžnosti začela postopek ponovne odmere starostne pokojnine. Dne 6. 6. 2015 je izdala odločbo, s katero je pri določitvi pokojninske osnove upoštevala tudi del plače, s katerim so bile vplačane delnice za notranji odkup, ter odločila, da se tožniku novo odmerjeni sorazmerni del starostne pokojnine izplačuje od 1. 7. 2015. Zoper prvostopenjsko odločbo je tožnik vložil pritožbo, s katero je zahteval ponovno odmero pokojnine tudi za nazaj, od 20. 9. 2004 dalje. Tožnikova pritožba je bila zavrnjena z dokončno odločbo z dne 17. 2. 2016. Predmet tega spora je vprašanje, ali je tožnik upravičen do razlike v pokojnini tudi za nazaj, za čas od 20. 9. 2004 do 30. 6. 2015.

8. Ustavno sodišče RS je v odločbi št. U-I-239/14 in Up-1169/12 z dne 26. 3. 2015 toženki naložilo, da mora v roku 60 dni po objavi odločbe v Uradnem listu RS ponovno odmeriti pokojnino zavarovancem oziroma uživalcem pokojnine, za katere je v postopkih revizije ugotovljeno, da so bile delnice za notranji odkup vplačane z delom plače, ki se všteva v pokojninsko osnovo. V skladu s 4. točko odločbe Ustavnega sodišča je bila toženka dolžna izdati odločbo o ponovni odmeri pokojnine v postopku z izrednim pravnim sredstvom razveljavitve ali spremembe dokončne odločbe iz prvega odstavka 183. člena ZPIZ-2

, ne glede na čas vročitve dokončne odločbe o odmeri pokojnine

. Pri tem je Ustavno sodišče v 5. točki določilo, da odločba o ponovni odmeri pokojnine učinkuje od prvega dne naslednjega meseca od njene izdaje, če je bil postopek uveden po uradni dolžnosti, oziroma od prvega dne naslednjega meseca po dani zahtevi, če je bila dana zahteva. Za zavarovance oziroma uživalce pokojnine, ki so že pred objavo te odločbe v Uradnem listu RS zahtevali ponovno odmero, pa od prvega dne naslednjega meseca po dani zahtevi.

9. V tožnikovem primeru je bil postopek ponovne odmere starostne pokojnine uveden po uradni dolžnosti, zato ima tožnik v skladu z zgoraj navedeno odločbo Ustavnega sodišča pravico do ponovne (višje) odmere pokojnine od 1. 7. 2015 dalje. Toženka je zato z odločbo z dne 6. 6. 2015, ki je bila potrjena z odločbo z dne 17. 2. 2016, pravilno zavrnila tožnikov predlog za priznanje in plačilo višje pokojnine že od 20. 9. 2004 dalje.

10. Neutemeljeni so revizijski ugovori tožnika, da ima pravico do pravilne odmere pokojnine od upokojitve dalje, ker so bili prispevki za notranji odkup delnic plačani; ker gre za neodtuljivo pravico, ki ne zastara in ker je z neupoštevanjem plačanih prispevkov kršena njegova pravica do zasebne lastnine, socialne varnosti in zaupanja v pravo. Odločba toženke z dne 4. 9. 2004 o priznanju pravice do starostne pokojnine od 20. 9. 2004 dalje je postala formalno in materialno pravnomočna. To pomeni, da po poteku pritožbenega roka zavezuje obe stranki, četudi je nepravilna, torej tudi, če je bila osnova za odmero pokojnine določena napačno in ni temeljila na vseh plačanih prispevkih, ki bi se sicer morali upoštevati.

11. Neutemeljen je tudi ugovor tožnika, da glede dela plač, s katerim so bile vplačane delnice za notranji odkup, še ni bilo odločeno. Pravica do starostne pokojnine je enovita, nedeljiva pravica; njena višina se izračuna na podlagi vseh podatkov o plačah oz. plačanih prispevkih, ki se v skladu z zakonskimi določili upoštevajo pri določitvi njene višine. Če kateri od podatkov ni upoštevan oz. je upoštevan nepravilno, je to lahko stvar pritožbenega postopka (oz. po pravnomočnosti stvar izrednih pravnih sredstev). V konkretnem primeru so podatki o plačah in plačanih prispevkih (tudi glede dela plač, s katerim so bile plačane delnice za notranji odkup) obstajali že v času tega odločanja in s tem, ko je bilo odločeno, kateri se upoštevajo, je bilo istočasno odločeno, kateri se ne. O tožnikovi (enoviti) pravici do starostne pokojnine je torej že bilo odločeno, zato je zmotno stališče tožnika, da glede dela plače, ki se nanaša na notranji odkup delnic, odločba z dne 4. 9. 2004 ni postala pravnomočna. Tožnik izpostavlja tudi, da so izračuni, ki so priloženi odločbi o priznanju pravice do starostne pokojnine za laika zapleteni, da odločba iz leta 2004 ni bila ustrezno obrazložena in da je zaupal v pravilnost izračuna toženke, vendar to ne more vplivati na nastop pravnomočnosti tožnikove odločbe o starostni pokojnini.

12. Prav tako ni ključen ugovor tožnika, da Ustavno sodišče v odločbi z dne 26. 3. 2015 ni izključilo možnosti uveljavitve zahtevkov za izplačilo razlike v pokojnini za nazaj. V pravnomočna razmerja je zgolj izjemoma mogoče poseči z izrednimi pravnimi sredstvi, če so za to izpolnjeni zakonski pogoji. V konkretnem primeru pogoji za obnovo postopka po ZUP in ZPIZ-2 zaradi poteka rokov niso izpolnjeni, saj je od dokončnosti odločbe o starostni pokojnini minilo že več kot 10 let. Prav na podlagi 4. točke izreka odločbe Ustavnega sodišča je ponovna odmera omogočena tudi v primerih kot je tožnikov, v katerih niso bile izpolnjene procesne predpostavke za uveljavitev izrednih pravnih sredstvih po splošnih procesnih pravilih, saj toženki nalaga izdajo novih odločb ne glede na to, koliko časa je preteklo od dokončnosti odločbe o priznanju in odmeri pravice. To za tožnika predstavlja pozitiven odstop od zakonsko določenih možnosti posega v pravnomočno odločbo, saj v nasprotnem primeru tožniku v letu 2015 ne bi bilo mogoče odmeriti pokojnine v višjem znesku. Glede učinkovanja nove odločbe pa Ustavno sodišče ni odstopilo od tretjega odstavka 183. člena ZPIZ-2, po katerem nova odločba učinkuje za naprej, temveč je v zvezi s ponovno odmero pokojnine tudi samo v 5. točki izreka odločbe z dne 26. 3. 2015 izrecno določilo takšen učinek nove odločbe. S to odločitvijo je zagotovilo enakopravno obravnavo vseh zavarovancev, ki jim je bila pokojnina kadarkoli odmerjena nepravilno.

13. Ker je tožnikova odločba o starostni pokojnini z dne 4. 9. 2004 postala pravnomočna in ker niti 183. člen ZPIZ-2 (ali katero drugo izredno pravno sredstvo) niti odločba Ustavnega sodišča tožniku ne dajeta pravice do ponovne odmere pokojnine za nazaj, vse od upokojitve v letu 2004 dalje, tožnikov zahtevek materialnopravno ni utemeljen.

14. Revizijski razlogi niso podani, zato je sodišče na podlagi 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

Ta določa, da se dokončno odločbo, s katero je bila kršena materialna določba zakona ali podzakonskega akta, tudi zaradi očitno napačno ugotovljenega dejanskega stanja v škodo ali korist zavarovanca ali uživalca pravic ali zavoda, lahko razveljavi ali spremeni pristojna enota zavoda, ki je odločbo izdala.

Navedeno se nanaša na drugi odstavek 183. člena ZPIZ-2, ki določa, da se nova odločba lahko izda v roku desetih let od vročitve dokončne odločbe zavarovancu ali uživalcu pravic, s katero je bila kršena materialna določba zakona ali podzakonskega akta. Po tem datumu dokončne odločbe ni mogoče več spremeniti na podlagi tega izrednega pravnega sredstva.

Gre za nekoliko dopolnjen tretji odstavek 183. člena ZPIZ-1, ki določa, da nova odločba učinkuje od prvega dne naslednjega meseca po dani zahtevi, če je bil postopek uveden po uradni dolžnosti, pa od prvega dne naslednjega meseca po izdaji odločbe.

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju - ZPIZ-2  - člen 183, 183/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSRS Sodba VIII Ips 8/2018, enako tudi VSRS Sodba VIII Ips 68/2018