VSRS Sodba I Ips 13547/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-11

Branko Masleša (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Marjana Lubinič, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

kršitev kazenskega zakona - kršitev temeljnih pravic delavcev - zakonski znaki - odločba o kazenski sankciji - odločba o premoženjskopravnem zahtevku - bruto ali neto znesek

V takšnem opisu kaznivega dejanja so v skladu z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča vsebovani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja kršitve temeljnih pravic delavcev po drugem v zvezi s prvim odstavkom 196. člena KZ-1. Vrhovno sodišče je že v sodbi I Kp 30816/2012 z dne 14. 3. 2014 presodilo, da s tem, ko v izreku sodbe ni navedenih zneskov neplačanih prispevkov, ni podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, niti kršitev materialnega zakona. Kaznivo dejanje kršitve temeljnih pravic delavcev po 196. členu KZ-1 namreč ni kaznivo dejanje zoper premoženje, temveč so z njim varovane temeljne pravice delavcev, med katere spada tudi plačilo z zakonom predpisanih prispevkov za socialno varnost. V sodbah I Kp 61453/2011 z dne 11. 12. 2015 in I Ips 32471/2011 z dne 24. 11. 2016 je Vrhovno sodišče presodilo, da ima delavec pravico do plačila za opravljeno delo, kar pomeni, do vsega, kar mu po zakonu pripada, torej plače z vsemi predpisanimi prispevki, ki so namenjeni socialni varnosti in pravico do regresa. Pravica delavca je torej pravica do bruto plače in ostalih prejemkov iz delovnega razmerja.

Iz delovnega razmerja, kot že rečeno, izhaja pravica do bruto plače in drugih povračil iz delovnega razmerja. Vendar plača delavcu ne pripada v celoti, temveč se razdeli na plačilo davkov in prispevkov, ki pripadajo državi oziroma različnim državnim blagajnam ter delavcu, ki prejme neto plačo. Vrhovno sodišče je že v več svojih odločbah presodilo, da je socialna varnost dobrina, ki ni razpoložljiva in oškodovanec v njen poseg ne more privoliti. To pomeni, da tudi eventualni pristanek na tako imenovano neto plačo, odpoved regresa, ali celo odpoved plači, ne more razbremeniti delodajalca plačila obveznosti, ki jih ima po zakonu.

V konkretnem primeru je sodišče pri odločitvi o premoženjskopravnem zahtevku, oziroma določitvi posebnega pogoja, upoštevalo vsoto vseh neplačanih obveznosti delodajalca, ki so v krivdoreku (ustrezno) navedene v bruto zneskih. Povedano drugače: sodišče je seštelo posamezne bruto zneske, ki izvirajo iz delovnega razmerja delavca pri delodajalcu in jih delodajalec ni izplačal, pri tem pa ni ločilo med neto zneski, ki bi morali biti izplačani na račun delavca in zneski, ki gredo državi na račun plačila davkov in prispevkov iz delovnega razmerja. Slednji ne pripadajo delavcu, temveč državnemu proračunu oziroma državnim blagajnam. Zaradi navedenega je odločitev o premoženjskopravnem zahtevku, ki po vsebini pomeni pritegnitev pravde v kazenski postopek, nezakonita. Takšna odločitev namreč pomeni, da je delavec obogaten za tisti del neizplačanih plač, oziroma drugih plačil iz delovnega razmerja, ki pripadajo državi oziroma pokojninski in invalidski ter zdravstveni blagajni.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se deloma ugodi in se v izpodbijani pravnomočni sodbi razveljavita odločbi o kazenski sankciji in premoženjskopravnem zahtevku ter se zadeva v tem delu vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

V preostalem se zahteva za varstvo zakonitosti zavrne.

1. Obsojeni I. F. je bil s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru II K 13547/2015 z dne 30. 5. 2016 spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja kršitve temeljnih pravic delavcev po drugem v zvezi s prvim odstavkom 196. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v kateri mu je bila določena kazen pet mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če obsojenec v preizkusni dobi dveh let po pravnomočnosti sodbe ne bo storil novega kaznivega dejanja in pod posebnim pogojem, da oškodovancu I. Ž. v roku enega leta po pravnomočnosti sodbe plača znesek 4.607,18 EUR. Sodišče prve stopnje je obsojencu v izrečeno kazen vštelo globo v znesku 100,00 EUR, ki mu je bila izrečena s plačilnim nalogom z dne 16. 2. 2011 ter odločilo, da je dolžan oškodovancu plačati znesek 4.607,18 EUR. S preostankom premoženjskopravnega zahtevka je oškodovanca napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo IV Kp 13547/2015 z dne 9. 3. 2017 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta odločili, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik, kot navaja v uvodu zahteve, zaradi kršitve kazenskega zakona ter bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). V obrazložitvi zahteve trdi, da „objektivni znak kaznivega dejanja po višini ni pojasnjen“, ker iz izpodbijane pravnomočne sodbe ni razvidno, kolikšna je višina posamičnih prispevkov za socialno varnost, ki bi jih moral plačati obsojenec, oziroma v njej niso opredeljeni neto zneski pri plačilih v spornem časovnem obdobju, da obsojenec ni imel naklepa oškodovati delavca, ker njegova družba ni bila finančno sposobna plačati navedenih zneskov, ter da sodišče pri določitvi posebnega pogoja v pogojni obsodbi in odločitvi o premoženjskopravnem zahtevku ni upoštevalo, da davki in prispevki ne gredo delavcu, temveč so do njih upravičene finančne inštitucije države. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi, izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni ter obsojenca oprosti obtožbe in mu povrne stroške postopka oziroma, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

3. Vrhovni državni tožilec Hinko Jenull je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem skladno z določbo drugega odstavka 423. člena ZKP, predlagal zavrnitev zahteve. Meni, da kršitev kazenskega zakona ni podana, ker obravnavano kaznivo dejanje ni storjeno zoper premoženje, temveč zoper temeljne pravice delavcev, da zahteva za varstvo zakonitosti izpodbija dejanske ugotovitve pravnomočne sodbe glede finančne sposobnosti obsojenčeve družbe, ter da je neutemeljen očitek zahteve v zvezi s premoženjskopravnim zahtevkom in z njim povezanim posebnim pogojem v okviru pogojne obsodbe, kjer gre za odškodninsko in ne za delovnopravno naravo zahtevka in posebnega pogoja. Obsojenec kot fizična oseba namreč ne more več izpolniti obveznosti „na način pravne osebe“, torej v skladu z delovnopravnimi in finančnimi predpisi.

4. Z odgovorom Vrhovnega državnega tožilstva je Vrhovno sodišče seznanilo obsojenčevega zagovornika, ki se o njem ni izjavil. Odgovor Vrhovnega državnega tožilstva je Vrhovno sodišče dvakrat skušalo vročiti obsojencu, vendar se je pisanje v obeh primerih vrnilo z oznako „ni dvignil“.

5. Kršitev kazenskega zakona obsojenčev zagovornik v zahtevi uveljavlja s trditvijo, da v konkretnem primeru „objektivni znak kaznivega dejanja po višini ni pojasnjen“, ker iz izreka izpodbijane pravnomočne sodbe ni razvidno, kolikšna je višina posamičnih prispevkov za socialno varnost, ki bi jih moral obsojenec plačati, oziroma v njem niso opredeljeni neto zneski plačil v spornem časovnem obdobju.

6. Bistvo kazenskopravnega očitka v konkretni zadevi je, da obsojenec zavestno ni ravnal po predpisih o plačah in drugih prispevkih iz delovnega razmerja, ki so navedeni v izreku sodbe sodišča prve stopnje, ter o plačilu predpisanih prispevkov, s tem pa je prikrajšal oškodovanca za pravico, ki mu pripada, s tem, da oškodovancu ni izplačal plač za mesece avgust, september,

oktober in november 2010 v skupnem znesku 2.867,18 EUR bruto ter za navedeno obdobje ni poskrbel za obračun in plačilo prispevkov za socialno zavarovanje, prav tako pa je oškodovanca prikrajšal za izplačilo regresa za letni dopust za leto 2009 v znesku 735,00 EUR bruto in za leto 2010 v istem znesku, poleg tega pa mu ni izplačal odpravnine zaradi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v višini 270,00 EUR.

7. V takšnem opisu kaznivega dejanja so v skladu z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča vsebovani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja kršitve temeljnih pravic delavcev po drugem v zvezi s prvim odstavkom 196. člena KZ-1. Vrhovno sodišče je že v sodbi I Kp 30816/2012 z dne 14. 3. 2014 presodilo, da s tem, ko v izreku sodbe ni navedenih zneskov neplačanih prispevkov, ni podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, niti kršitev materialnega zakona. Kaznivo dejanje kršitve temeljnih pravic delavcev po 196. členu KZ-1 namreč ni kaznivo dejanje zoper premoženje, temveč so z njim varovane temeljne pravice delavcev, med katere spada tudi plačilo z zakonom predpisanih prispevkov za socialno varnost. V sodbah I Kp 61453/2011 z dne 11. 12. 2015 in I Ips 32471/2011 z dne 24. 11. 2016 je Vrhovno sodišče presodilo, da ima delavec pravico do plačila za opravljeno delo, kar pomeni, do vsega, kar mu po zakonu pripada, torej plače z vsemi predpisanimi prispevki, ki so namenjeni socialni varnosti in pravico do regresa. Pravica delavca je torej pravica do bruto plače in ostalih prejemkov iz delovnega razmerja. V konkretnem primeru je iz izreka sodbe sodišča prve stopnje jasno razvidno, kateremu delavcu je obsojenec kršil njegove temeljne pravice, oziroma v kakšni višini niso bile izpolnjene zakonske obveznosti obsojenca do delavca glede bruto plače in drugih prejemkov. Višina neto plače oziroma drugih prejemkov pa ne predstavlja zakonskega znaka tega kaznivega dejanja.

8. Neutemeljena je tudi trditev zahteve, da obsojenec pri storitvi kaznivega dejanja ni ravnal naklepno oziroma, da je bilo njegovo ravnanje zgolj posledica težke finančne situacije, v kateri se je znašla njegova družba. Sodišče prve stopnje je v 8. in 12. točki razlogov sodbe navedlo podrobne razloge, iz katerih je razvidno, da je obsojenec v inkriminiranem obdobju imel prilive na transakcijskih računih in bil sposoben izpolniti svoje obveznosti do delavca, ter da se je zavestno in hote odločil, da oškodovanemu delavcu ne bo izplačal plače in drugih prejemkov iz delovnega razmerja ter zakonsko predpisanih prispevkov. Trditve zahteve, da obsojenčeva družba finančno ni bila sposobna za poplačilo „reparacijskih zahtevkov oškodovancu“, da je v kritičnem času izgubila naročila, ter, zaradi stečaja naročnikov, plačila, da je imela občasno blokiran transakcijski račun, da je obsojenec v izogib finančnemu polomu najemal posojila in upal na boljše čase, pomenijo, v nasprotju z določbo drugega odstavka 420. člena ZKP, izpodbijanje dejanskih zaključkov pravnomočne sodbe.

9. Obsojenčev zagovornik s trditvijo, da je sodišče „še hujšo kršitev zagrešilo s tem, ko je enostavno seštelo vsa zatrjevana bruto plačila prikrajšanih plač ter regresov in seštevek naložilo v plačilo obsojencu“, smiselno izpodbija v pogojni obsodbi prisojen premoženjskopravni zahtevek oškodovancu in s tem povezan posebni pogoj, ki je bil obsojencu določen v okviru pogojne obsodbe. Kršitev utemeljuje z navedbami, da delavcu bruto plača ne pripada v celoti, temveč zgolj v neto višini, po predhodnem plačilu davkov in prispevkov. Enako velja tudi za regres za redni letni dopust. Uveljavljano kršitev sklene z navedbo, da davki in prispevki ne gredo delavcu osebno, temveč so do njih upravičene finančne inštitucije države. V konkretnem primeru je sodišče to prezrlo, oškodovanec pa je zaradi nezakonite odločitve sodišča neupravičeno obogaten.

10. Iz delovnega razmerja, kot že rečeno, izhaja pravica do bruto plače in drugih povračil iz delovnega razmerja. Vendar plača delavcu ne pripada v celoti, temveč se razdeli na plačilo davkov in prispevkov, ki pripadajo državi oziroma različnim državnim blagajnam ter delavcu, ki prejme neto plačo. Vrhovno sodišče je že v več svojih odločbah

presodilo, da je socialna varnost dobrina, ki ni razpoložljiva in oškodovanec v njen poseg ne more privoliti. To pomeni, da tudi eventualni pristanek na tako imenovano neto plačo, odpoved regresa, ali celo odpoved plači, ne more razbremeniti delodajalca plačila obveznosti, ki jih ima po zakonu.

11. V konkretnem primeru je sodišče pri odločitvi o premoženjskopravnem zahtevku, oziroma določitvi posebnega pogoja, upoštevalo vsoto vseh neplačanih obveznosti delodajalca, ki so v krivdoreku (ustrezno) navedene v bruto zneskih. Povedano drugače: sodišče je seštelo posamezne bruto zneske, ki izvirajo iz delovnega razmerja delavca pri delodajalcu in jih delodajalec ni izplačal, pri tem pa ni ločilo med neto zneski, ki bi morali biti izplačani na račun delavca in zneski, ki gredo državi na račun plačila davkov in prispevkov iz delovnega razmerja. Slednji ne pripadajo delavcu, temveč državnemu proračunu oziroma državnim blagajnam. Zaradi navedenega je odločitev o premoženjskopravnem zahtevku, ki po vsebini pomeni pritegnitev pravde v kazenski postopek, nezakonita. Takšna odločitev namreč pomeni, da je delavec obogaten za tisti del neizplačanih plač, oziroma drugih plačil iz delovnega razmerja, ki pripadajo državi oziroma pokojninski in invalidski ter zdravstveni blagajni.

12. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče, na podlagi določbe prvega odstavka 426. člena ZKP, zahtevi za varstvo zakonitosti deloma ugodilo ter izpodbijano pravnomočno sodbo glede odločbe o kazenski sankciji in odločbe o premoženjskopravnem zahtevku razveljavilo in v tem delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. Sodišče bo moralo v ponovnem postopku upoštevati, da je delavec pri uveljavljanju premoženjskopravnega zahtevka upravičen do neto izplačil iz delovnega razmerja, hkrati pa spoštovati temeljno načelo kazenskega prava, da s kaznivim dejanjem ne sme biti nihče obogaten. V preostalem je Vrhovno sodišče na podlagi določbe 425. člena ZKP zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo.

Primerjaj na primer sodbe Vrhovnega sodišča I Kp 61453/2011 z dne 11. 12. 2015, Ips 44926/2012 z dne 6. 10. 2016 in VIII Ips 226/2017 z dne 2. 3. 2017. Enako je Vrhovno sodišče judiciralo tudi v sodbi in sklepu II Ips 337/2014 z dne 21. 7. 2016, v kateri je presodilo, da je tožnica upravičena do odškodnine za izgubljeni dohodek v neto znesku. To velja tako v primerih, ko pride do izgube dohodka iz redne zaposlitve ali iz dela na črno.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 196, 196/1, 196/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.