VSRS Sodba in sklep II Ips 115/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-11-22

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - POGODBENO PRAVO

posojilna pogodba - poroštvo - porok in plačnik - solidarno poroštvo - prenos terjatve - pravno nasledstvo - solidarna obveznost - zavarovanje terjatve - zastaranje terjatve - pretrganje zastaranja - dopolnilna sodba - dopolnitev revizije po izteku roka - dovoljenost revizije - navadno sosporništvo - učinki pravdnih dejanj sospornikov

Trajanje izvršilnega postopka ne more biti v prid dolžniku na način, da bi v vmesnem času upnikova terjatev postala neiztožljiva (zastarana).

Tožnica h kreditni pogodbi ni pristopila kot porok in plačnik, zato s plačilom nanjo ni prešla upnikova terjatev z vsemi stranskimi pravicami in jamstvi. Dolg je poravnala kot solidarna dolžnica, zato ima pravico, da zahteva povrnitev celotnega zneska obveznosti od tistega solidarnega dolžnika, v čigar izključnem interesu je bila solidarna obveznost sklenjena.

III. Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 1.920,28 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnica je s tožbo z dne 13. 6. 2011 od sodišča zahtevala, naj ugotovi, 1) da je nanjo prešla terjatev družbe S., d. d., po pogodbi o dolgoročnem kreditu št. 12 in zastavni pravici, ki sta bili ustanovljeni dne 8. 12. 1995 s sporazumom, sklenjenim pred Okrajnim sodiščem v Piranu pod opr. št. R 397/95, 2), da so ji toženci dolžni priznati pravico do poplačila njene terjatve s prodajo lastnega deleža nepremičnine ter ji izdati listino za vknjižbo hipoteke v njeno korist, in naj ji 3) toženci nerazdelno plačajo znesek 76.218,87 EUR z zamudnimi obrestmi, ki tečejo za znesek 354,67 EUR od 10. 9. 2010 dalje in za znesek 635,63 EUR od 5. 5. 2011 dalje do plačila. Zatrjevala je, da je s poplačilom celotne terjatve iz naslova dolgoročnega kredita ta terjatev z vsemi stranskimi pravicami prešla nanjo na podlagi 1018. člena Obligacijskega zakonika (OZ), pri čemer prvotni dolžniki h kreditni pogodbi niso pristopili kot solidarni dolžniki, temveč kot solidarni poroki in plačniki.

2. Sodišče prve stopnje je s sklepom ustavilo postopek v delu, v katerem je bila tožba umaknjena (glede zahtevka na izstavitev listine za vpis hipoteke pri nepremičnini z identifikacijskim znakom 261...) ter zavrnilo predlog za podaljšanje veljavnosti začasne odredbe. Razsodilo je, da je prvi toženec dolžan tožnici plačati 76.218,87 EUR z zamudnimi obrestmi od 6. 5. 2011 dalje, višji zahtevek pa je zavrnilo. Na podlagi besedila sporne kreditne pogodbe in zapisnika Okrajnega sodišču v Piranu z dne 8. 12. 1995 je zaključilo, da je bil prvi toženec uporabnik kredita, A. A. (tožničin pravni prednik), B. B. in druga toženka pa so k pogodbi pristopili kot solidarni dolžniki (in ne kot poroki in plačniki). Tožnica kot solidarna dolžnica svojega zahtevka po presoji sodišča prve stopnje ne more opirati na 1018. člen OZ, torej s plačilom nanjo ni prešla upnikova terjatev z vsemi stranskimi pravicami in jamstvi za njeno izpolnitev. Kot solidarna dolžnica ima zahtevek le na podlagi 404. člena OZ, v skladu s katerim lahko dolžnik, ki je izpolnil obveznost, zahteva od vsakega sodolžnika, da mu povrne del obveznosti, ki pade nanj.

3. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožnice in spremenilo odločitev o podaljšanju veljavnosti začasne odredbe. V preostalem je njeno pritožbo in v celoti pritožbo prvega toženca zavrnilo in potrdilo izpodbijano odločbo.

4. Zoper odločitev sodišča druge stopnje tožena stranka vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga, naj revizijsko sodišče izpodbijano sodbo in sklep razveljavi ter vrne zadevo v ponovno sojenje. Prvi toženec navaja, da je na tožnico res prešla terjatev upnika in zastavna pravica, vendar ne na podlagi tožničinega plačila iz naslova poroštva, temveč na podlagi cesijske pogodbe, ki jo je tožnica sklenila z upnikom, saj je terjatev plačala (odkupila) zgolj zato, da bi nanjo prešla zavarovana terjatev. Tožnica naj bi v izvršilnem postopku nastopala kot pravna naslednica upnika in ne kot pravna naslednica dolžnika. Sodišče prve stopnje bi moralo uporabiti določbe 417. in 418. člena OZ o pogodbenem odstopu terjatve. Pravno relevantno vprašanje naj bi bilo, ali lahko solidarni dolžnik z upnikom sklene pogodbo, na podlagi katere – namesto, da bi odplačal dolg glavnega dolžnika – od upnika to terjatev odkupi in jo nato sam izterja od ostalih solidarnih dolžnikov, pri čemer nanj preidejo tudi zavarovanja. Napačen naj bi bil torej zaključek sodišča prve stopnje, da je nična pogodba o prenosu terjatve. Tudi če je vložitev izvršilnega predloga v letu 1996 pretrgala zastaranje, naj bi to do leta 2011 že nastopilo; če je tožnica plačala zastarano terjatev, pa ne more iztožiti regresa do prvega toženca. Glede izreka sodbe sodišča prve stopnje prvi toženec opozarja, da naj bi odločitev o zavrnitvi zahtevka za ugotovitev obstoja terjatve nasprotovala dajatvenemu delu (ki mu je sodišče ugodilo), ter da je slednjega tožnica uveljavljala proti obema tožencema nerazdelno, sodba pa ne vsebuje odločitve o zahtevku zoper drugo toženko. Pojem „višji tožbeni zahtevek“ naj ne bi vseboval tudi odločitve o zahtevku zoper drugo toženko.

5. Tožena stranka je dva meseca po vložitvi revizije vložila še prilogo k reviziji.

6. Sodišče je revizijo vročilo tožeči stranki, ki je nanjo odgovorila ter predlaga njeno zavrženje zaradi pomanjkanja pravnega interesa oz. podredno zavrnitev revizije in zahteva povrnitev revizijskih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

7. Dopolnitev revizije je prepozna, revizija druge toženke ni dovoljena, revizija prvega toženca pa ni utemeljena.

8. Po prehodni določbi tretjega odstavka 125. člena novele ZPP-E se postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe novele, pred sodiščem druge stopnje in pred vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah noveliranega zakona, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona. Sodišče prve stopnje je sodbo izdalo pred uveljavitvijo novele dne 14. 9. 2017, zato je Vrhovno sodišče uporabilo določbe ZPP, kakršne so veljale pred novelo ZPP-E.

9. Po določbi prvega odstavka 367. člena ZPP lahko zoper pravnomočno sodbo stranke vložilo revizijo v 30 dneh od vročitve prepisa sodbe. Po določbi prvega odstavka 112. člena ZPP se šteje, da je vloga, ki je vezana na rok, vložena pravočasno, če je izročena pristojnemu sodišču, preden se rok izteče. V obravnavani zadevi je bila sodba sodišča druge stopnje, zoper katero je bila vložena revizija, pooblaščencu tožene stranke vročena 26. 8. 2016. Tožena stranka je dopolnitev revizije po pooblaščencu vložila 30. 11. 2016, torej po izteku tridesetdnevnega roka za vložitev revizije, zato je prepozna.

10. Glede na sporni predmet sta toženca solidarna dolžnika po sklenjeni kreditni pogodbi. Zato sta navadna sospornika (195. člen ZPP); dejanja ali opustitve prvega toženca ne koristijo in ne škodujejo drugi toženki kot sospornici. Ne gre za nujno (enotno) sosporništvo v skladu z določbo 196. člena ZPP, saj narava spornega pravnega razmerja ne narekuje samo ene možne rešitve za oba (solidarno) zavezana sospornika. Iz podatkov spisa sledi, da je sodišče prve stopnje ugodilo tožbenemu zahtevku proti prvemu tožencu, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Proti takšni sodbi se je (poleg tožnice) pritožil le prvi toženec, ki je nasprotoval ugodilnemu delu odločitve. Druga toženka pritožbe ni vložila. Zanjo je torej postala odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka pravnomočna že s sodbo sodišča prve stopnje. Zato glede na določbo drugega odstavka 374. člena ZPP njena revizija ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče po določbi 377. člena ZPP zavrglo.

11. Tudi če bi obveljalo toženkino stališče, da naj bi v sodbi sodišča prve stopnje izostala odločitev o tožbenem zahtevku zoper njo, revizijsko sodišče opozarja, da neobstoječe odločitve ni mogoče izpodbijati ne z rednimi ne z izrednimi pravnimi sredstvi. Gre za položaj iz 325. člena ZPP

, v katerem pride v poštev izdaja dopolnilne sodbe, ki jo lahko izda le tisto sodišče, ki je napako zagrešilo in sicer na predlog stranke, ki je vezan na 15 dnevni prekluzivni rok, štet od prejema sodbe. Če stranka predloga za izdajo dopolnilne sodbe ne poda, se šteje, da je bila tožba v delu, ki se nanaša na del zahtevka, o katerem sodišče ni odločilo, umaknjena.

12. Prvi toženec v reviziji predlaga drugačno materialnopravno presojo zadeve, po kateri naj bi tožnica svoj zahtevek utemeljevala kot pravna naslednica upnika (na podlagi pogodbe o odstopu terjatve) in ne kot pravna naslednica dolžnika (na podlagi regresa solidarnega dolžnika). Že sodišče druge stopnje je izpostavilo, da obe podlagi utemeljujeta obveznost plačila prvega toženca kot izključnega uporabnika kredita. Prvi toženec navaja, da ima pravni interes za drugačno materialnopravno presojo tožbenega zahtevka zaradi njegovega zastaranja. Vendar je njegov ugovor zastaranja neutemeljen. Čeprav v reviziji pravilno izpostavi, da je vložitev predloga za izvršbo prvotnega upnika v letu 1996 pretrgalo zastaranje, ni res, da je zastaralni rok potekel še preden je tožnica v letu 2011 plačala dolg. V skladu s petim odstavkom 369. člena OZ začne namreč zastaranje (ki je bilo pretrgano z vložitvijo predloga za izvršbo) ponovno teči šele od dneva, ko je končan postopek izvršbe. Trajanje izvršilnega postopka ne more biti v prid dolžniku na način, da bi v vmesnem času upnikova terjatev postala neiztožljiva (zastarana). V času trajanja izvršilnega postopka zastaranje torej ni teklo, zato tožnica ni plačala zastarane terjatve. S plačilom celotne obveznosti je terjatev prvotnega upnika prenehala, tožnica pa je šele takrat pridobila pravico zahtevati od sodolžnika (prvega toženca) povrnitev obveznosti.

Tožnica je dolg prvotnemu upniku poplačala 5. 5. 2011, torej je zastaralni rok začel teči 6. 5. 2011, to pa pomeni, da tožbeni zahtevek v tožbi z dne 13. 6. 2011 ni zastaran.

13. Neutemeljen je nadaljnji revizijski očitek, da bi bilo dajatveni zahtevek treba zavrniti, ker je zavrnjen ugotovitveni zahtevek (na ugotovitev prehoda terjatve in zastavnih pravic na tožnico). Sodišče prve stopnje je ugotovitveni zahtevek zavrnilo, ker je ugotovilo, da tožnica h kreditni pogodbi ni pristopila kot porok in zato svojega zahtevka ne more opirati na 1018. člen OZ (da torej zaradi njenega plačila nanjo ni prešla upnikova terjatev z vsemi stranskimi pravicami in jamstvi). Odločilo je, da je dolg poravnala kot solidarna dolžnica in je njen dajatveni zahtevek utemeljen na podlagi drugega odstavka 405. člena OZ (po katerem ima solidarni dolžnik pravico, da zahteva povrnitev celotnega zneska obveznosti od tistega solidarnega dolžnika, v čigar izključnem interesu je bila solidarna obveznost sklenjena). Takšna materialnopravna presoja zadeve, ki jo je opravilo sodišče prve stopnje, za pravdni stranki ni predstavljala sodbe presenečenja (kot to neutemeljeno zatrjuje revizija). Smisel prepovedi sodbe presenečenja je v tem, da stranka ne pride v položaj, ko bi zaradi tega, ker je sodišče svojo odločitev oprlo na pravno podlago, na katero ob zadostni skrbnosti ni mogla računati, izgubila možnost navajati dejstva, ki so glede na tako, presenetljivo pravno podlago bistvenega pomena - bodisi kot dejstva, ki utemeljujejo zahtevek ali kot dejstva, s katerimi nasprotna stranka utemeljuje svoje ugovore.

Tožnica je v postopku zatrjevala, da je poplačala dolg, ki bi po sklenjeni kreditni pogodbi moral bremeniti solidarno zavezane dolžnike, in toženca sta na te trditve podala izčrpne odgovore (v svoji pripravljalni vlogi z dne 16. 1. 2015 sta se celo sama sklicevala na 404. člen OZ). Sodišče prve stopnje je torej odločilo v okviru trditvene podlage pravdnih strank in čeprav se je oprlo na drugo zakonsko določbo, kot jo je predlagala tožnica, prvemu tožencu ni bila odvzeta možnost učinkovitega izjavljanja v postopku.

14. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da uveljavljani revizijski razlogi niso podani, zato je revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

15. Odločitev, da tožena stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP in je zajeta z izrekom o zavrnitvi oz. zavrženju revizije. Na podlagi navedenih določb pa mora tožena stranka tožeči tudi povrniti njene stroške odgovora na revizijo v znesku 1.920,28 EUR, kar obsega nagrado za revizijski postopek po tarif. št. 3300 in 22% DDV.

In ne za pomanjkljivost po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP (ki je revizijski razlog), kot to zmotno uveljavlja revizija.

Tako Damjan, M., Pretrganje in zadržanje zastaranja terjatev, Pravni letopis, 2015, str. 207.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 112, 112/1, 325

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 369, 369/5, 405, 405/2, 10118

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.