VSRS Sodba III Ips 6/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-07-24

dr. Mile Dolenc (preds.), Vladimir Balažic (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Franc Seljak, Jan Zobec

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO DRUŽB - STATUSNO PRAVO

delniška družba - prepoved vračila vložka - prikrito vračilo vložka - dejanski koncern - zagotovitev zavarovanja za obvladujočo družbo - nadomestitev prikrajšanja odvisne družbe - ničen pravni posel - nasprotovanje pravnega posla prisilnim predpisom - dobra vera - slaba vera

Sklenitev pravnega posla, ki predstavlja prikrito vračilo vložka, je po določilih ZGD-1 prepovedana zgolj v razmerju med družbo in delničarjem oz. z njim povezano tretjo osebo. Sklenitev pogodbe o zavarovanju posojila kreditodajalcu - v konkretnem primeru toženi stranki - ki ni delničar ali z njim povezana tretja oseba, torej praviloma ni prepovedana in posledično ni nična sama po sebi. V primeru, da je tožena stranka pri sklepanju pogodbe ravnala v slabi veri, pa je pogodba nična zaradi nasprotovanja prisilnim predpisom. Sklenitev pravnega posla, s katerim se krši izplačilna prepoved, je prepovedana tudi tretji osebi, če je seznanjena s tem, da pravni posel pomeni prepovedano vračilo vložka delničarju in kljub temu sklene pogodbo o zavarovanju, saj s tem tudi sama prekrši kogentne določbe ZGD-1.

Za nedobrovernost tožene stranke ne zadošča poznavanje okoliščin o povezanosti tožeče stranke in njene obvladujoče družbe ter o tem, da bi z zagotovitvijo poroštva utegnilo priti do prepovedanega vračila vložka. Dobra vera se domneva, zato banki kot tretji osebi za zavarovanje vsakega odobrenega kredita ni mogoče naložiti bremena poizvedovanja o tem, ali gre v posameznem primeru za prepovedano vračilo vložka. Banka mora svojo dobrovernost dokazovati le v primeru, če bi bilo v dokaznem postopku ugotovljeno, da so bile v trenutku prejetih zavarovanj okoliščine takšne, da bi bilo prepovedano vračilo vložka očitno.

Tožena stranka se ne razbremeni dolžnosti vedeti, da pride s prejemom poroštev v takšnih okoliščinah, kot so podane v konkretnem primeru, do prepovedanega vračila vložka, četudi izjava (o prikrajšanju) v letnem poročilu (pojasnilo iz poročila o odvisnosti, ali je bila odvisna družba prikrajšana ali ne, ki se vključi v poslovno poročilo) ni popolna. Tožena stranka ni mogla kar šteti, da je tožeča stranka od obvladujoče družbe prejela nadomestilo za dana poroštva, če v poročilu nič ne piše o nadomestilu za poroštvo oz. o kakršnihkoli poslih s tretjimi osebami.

II. Tožena stranka mora v 15-ih dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki stroške revizijskega odgovora v znesku 7.527,40 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku in ugotovilo ničnost štirih poroštvenih pogodb med tožečo stranko H. holding, d.d. – v likvidaciji in toženo stranko A., d.d. Posledično je razsodilo, da je tožena stranka tožeči stranki dolžna vrniti v posest sedem menic s podpisom tožeče stranke, prejetih na podlagi nične poroštvene izjave k vsaki posamezni kreditni pogodbi. Odločilo je še, da je tožena stranka tožeči stranki dolžna plačati znesek 4.146,76 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 8. 2012 do plačila ter ji dovoliti, da se izbriše zastavna pravica in prepoved razpolaganja, vpisana v njeno korist na 1.655.354 vrednostnih papirjih družbe Mlinotest, d.d. z oznako MAJG, sicer bo nalog za izbris zastavne pravice in prepovedi razpolaganja nadomestila sodba.

2. Sodišče druge stopnje je prvostopenjsko sodbo potrdilo.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožena stranka vlaga revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da Vrhovno sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje tako, da razveljavi sodbi sodišča druge in prve stopnje ter tožbeni zahtevek v celoti zavrne in naloži tožeči stranki povrnitev stroškov postopka tožene stranke, oz. podredno, da reviziji ugodi, razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje ter vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

4. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila.

6. Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana pred začetkom uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-E (Uradni list RS 10/2017), zato se glede na določbo prvega in tretjega odstavka 125. člena ZPP-E v tem revizijskem postopku uporabljajo pravila Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), veljavna pred uveljavitvijo novele ZPP-E.

7. Ureditev koncernske problematike v Zakonu o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1) je bila dopolnjena z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o gospodarskih družbah – ZGD-1I (Uradni list RS 55/2015), za to zadevo pa je relevantna ureditev, ki je veljala pred omenjeno novelo, zato se sklicevanje na določbe ZGD-1 v tej sodbi nanaša na ureditev pred novelo ZGD-1I.

8. Revizijsko sodišče je svojo odločitev oprlo na naslednje dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano:

− Tožena stranka je v mesecu maju 2011 z družbo H., d.d. sklenila kreditne pogodbe št. 6, št. 7, št. 8 in št. 5. Tožena stranka je nakazala denarna sredstva po kreditnih pogodbah.

− Za zavarovanje kredita po pogodbi št. 6 je bila sklenjena pogodba o zastavi nematerializiranih vrednostnih papirjev, s katero je H., d.d. zastavila 5.075.000 delnic tožeče stranke, H. holding, d.d., z oznako H. Za zavarovanje kredita po pogodbi št. 7 je bila sklenjena pogodba o zastavi nematerializiranih vrednostnih papirjev, s katero je H., d.d. zastavila 244.193 delnic z oznako H in pogodba o zastavi nematerializiranih vrednostnih papirjev, na podlagi katere je tožeča stranka kot imetnica vrednostnih papirjev zastavila 1.655.354 delnic z oznako MAJG in 10.599 delnic oznake APNG. Za zavarovanje kredita po pogodbi št. 8 je bila sklenjena pogodba o zastavi nematerializiranih vrednostnih papirjev, s katero je H., d.d. zastavila 270.000 delnic z oznako H. Za zavarovanje kredita po pogodbi št. 5 je bila sklenjena pogodba o zastavi nematerializiranih vrednostnih papirjev, s katero je družba H., d.d. zastavila 245.000 delnic z oznako H.

− Tožeča stranka je kot porok podpisala štiri poroštvene izjave, za vsako kreditno pogodbo, navedeno v prejšnji alineji. Toženi stranki je v zavarovanje terjatev banke po teh poroštvenih izjavah izročila sedem bianco podpisanih menic z menično izjavo.

− Tožena stranka je tožeči stranki z njenega računa, ki se vodi pri toženi stranki, na podlagi zagotovljenih zavarovanj odtegnila 4.146,76 EUR.

− Družba H., d.d., kreditojemalka, je imela 79,4-odstotni delež v kapitalu tožeče stranke. Tožena stranka – kreditodajalka je bila seznanjena z razmerjem odvisnosti tožeče stranke od družbe H., d.d. v dejanskem koncernu.

− Izjava v poslovnem poročilu tožeče stranke, ki je del njenega letnega poročila za poslovno leto 2011, v katerem so bila zagotovljena sporna zavarovanja, se v konkretnem primeru ne nanaša na pravne posle, ki so bili sklenjeni na pobudo obvladujoče družbe H., d.d. s tretjimi osebami.

− Tožeča stranka je uspela dokazati, da so bili družbi H., d.d. krediti dani že na podlagi kreditnih pogodb z dne 19. 10. 2006 in 5. 2. 2007 ter takrat niso bili zavarovani s poroštvom tožeče stranke, kreditne pogodbe, za katere je tožeča stranka zagotovila poroštvo, pa pomenijo le refinanciranje prvotnih kreditoH.

− Tožena stranka ni dokazala, da je tožeča stranka za zagotovljena sporna zavarovanja za obveznosti obvladujoče družbe prejela ustrezno nadomestilo.

− Tožena stranka ni bila v dobri veri, ko je sprejela poroštvo tožeče stranke, ki bi utegnilo predstavljati vračilo vložka, prav tako ni bila v dobri veri ob sklenitvi pogodbe o zastavi nematerializiranih vrednostnih papirjev z oznako MAJG.

9. Med pravdnima strankama je sporno, ali so poroštvene izjave nične ter ali je nična tudi pogodba o zastavi vrednostnih papirjev z oznako MAJG. Od teh ugotovitev so odvisni tudi odgovori na vprašanja: (1) ali je tožena stranka dolžna tožeči stranki vrniti menice, ki so bile dane v zavarovanje na podlagi poroštvenih izjav, (2) ali je tožena stranka dolžna dovoliti izbris zastavne pravice in prepovedi razpolaganja na vrednostnih papirjih MAJG ter (3) ali je tožeča stranka upravičena do plačila 4.146,76 EUR na podlagi kondikcijskega zahtevka.

10. Sodišči prve in druge stopnje sta odločili, da so poroštvene izjave nične zaradi kršitve izplačilne prepovedi, določene v 227. členu ZGD-1. Zagotovitev zavarovanja za obveznost delničarja ima namreč enak pomen kot vračilo vložka, zato je praviloma prepovedana. Kot prepovedano vračilo vložka je treba šteti tudi neodplačno poroštvo, ki ga družba prevzame za delničarja, pri čemer je prepovedana že sama zagotovitev zavarovanja in ne šele njegovo unovčenje. Sodišče prve stopnje je posebej opozorilo, da gre v tem primeru za prepovedano vračilo vložka, četudi ima porok nasproti dolžniku regresni zahtevek. Porok namreč prejme tisto, kar je izpolnil namesto delničarja, povrnjeno šele po tem, ko je že prišlo do zmanjšanja njegovega premoženja in je protipravno stanje že nastopilo. Revizijsko sodišče ocenjuje, da je zagotovitev zavarovanja za delničarjevo obveznost z vidika izplačilne prepovedi sporna predvsem zato, ker bi prišlo do unovčenja zavarovanja, če delničar kredita ne bi mogel plačevati in če ne bi zmogel izpolniti svoje obveznosti iz kreditne pogodbe, bi tudi družbin regresni zahtevek ostal neplačan.

11. Glede posledic prepovedanega vračila vložka sta sodišči prve in druge stopnje razsodili, da je pravni posel, s katerim se krši izplačilna prepoved, ničen. Revizijsko sodišče dodaja, da je sklenitev pravnega posla, ki predstavlja prikrito vračilo vložka, po določilih ZGD-1 prepovedana zgolj v razmerju med družbo in delničarjem oz. z njim povezano tretjo osebo. Sklenitev pogodbe o zavarovanju posojila kreditodajalcu – v konkretnem primeru toženi stranki – ki ni delničar ali z njim povezana tretja oseba, torej praviloma ni prepovedana in posledično ni nična sama po sebi (drugi odstavek 86. člena OZ). V primeru, da je tožena stranka pri sklepanju pogodbe ravnala v slabi veri, pa je pogodba nična zaradi nasprotovanja prisilnim predpisom (prvi odstavek 86. člena OZ). Vrhovno sodišče je v zadevi z opr. št. III Ips 115/2016 z dne 13. 6. 2018 pojasnilo, da je sklenitev pravnega posla, s katerim se krši izplačilna prepoved, prepovedana tudi tretji osebi, če je seznanjena s tem, da pravni posel pomeni prepovedano vračilo vložka delničarju in kljub temu sklene pogodbo o zavarovanju, saj s tem tudi sama prekrši kogentne določbe ZGD-1. Po oceni sodišč prve in druge stopnje je tožeča stranka uspela dokazati, da tožena stranka ni bila v dobri veri, ko je sprejela poroštvo tožeče stranke, ki bi utegnilo predstavljati prepovedano vračilo vložka po 227. členu ZGD-1. Za nedobrovernost tožene stranke sicer ne zadošča poznavanje okoliščin o povezanosti tožeče stranke in njene obvladujoče družbe ter o tem, da bi z zagotovitvijo poroštva utegnilo priti do prepovedanega vračila vložka. Sama odvisnost družbe res zbuja sum o možnosti prepovedanega vračila vložka, saj lahko delničar zaradi svoje povezanosti z družbo zavarovanje od nje izposluje prav iz razloga, ker ga na trgu več ni sposoben pridobiti oz. ga lahko prejme le pod strožjimi pogoji. Zato so praviloma takšni pravni posli sklenjeni pod pogoji, ki ne ustrezajo tržnim pogojem in pomenijo prepovedano vračilo vložka. Vendar je revizijsko sodišče v zadevi z opr. št. III Ips 115/2016 z dne 13. 6. 2018 pojasnilo, da se dobra vera domneva, zato banki kot tretji osebi za zavarovanje vsakega odobrenega kredita ni mogoče naložiti bremena poizvedovanja o tem, ali gre v posameznem primeru za prepovedano vračilo vložka. Ni namreč izključeno, da prejme družba za zagotovljena zavarovanja ustrezno nadomestilo (bodisi ob zagotovitvi zavarovanj bodisi v dejanskem koncernu naknadno), zato mora banka svojo dobrovernost dokazovati le v primeru, če bi bilo v dokaznem postopku ugotovljeno, da so bile v trenutku prejetih zavarovanj okoliščine takšne, da bi bilo prepovedano vračilo vložka očitno. Iz sodbe sodišča druge stopnje izhaja, da so v konkretnem primeru podane takšne okoliščine, ki utemeljujejo zaključek, da je bilo prepovedano vračilo vložka ob zagotovitvi zavarovanj za delničarjevo obveznost očitno, kot bo podrobneje pojasnjeno v nadaljevanju, zato je morala tožena stranka dokazovati svojo dobrovernost.

12. Tožena stranka je navedla, da je vedela za odnos odvisnosti in obvladovanja med tožečo stranko kot odvisno družbo in družbo H., d.d. kot obvladujočo družbo. Družba H., d.d. je imela namreč 79,4-odstotni delež v kapitalu tožeče stranke. Vendar pa se je tožena stranka branila očitkov z zatrjevanjem, da pa ni vedela, da je z zagotovitvijo zavarovanja tožeče stranke za obveznost njenega delničarja, družbe H., d.d., prišlo do prepovedanega vračila vložka. V postopku je zatrjevala, da poroštva niso bila neodplačna, kar naj bi izhajalo iz letnega poročila tožeče stranke za poslovno leto 2011, v katerem so bila zagotovljena poroštva. Iz letnega poročila namreč izhaja, da je tožeča stranka kot odvisna družba pri vsakem pravnem poslu z obvladujočo družbo prejela ustrezno vračilo in zato ni bila prikrajšana.

13. Sodišče druge stopnje je potrdilo ničnost poroštvenih pogodb in pri tem obrazložilo, da toženi stranki ob zadostni skrbnosti in dobrem poznavanju situacije pri tožeči stranki in njeni obvladujoči družbi ni moglo ostati neznano, da tožeča stranka za sklenjena poroštva ni prejela nadomestila. Sodišči prve in druge stopnje tako nista sledili argumentom tožene stranke, ko je ta dokazovala svojo dobrovernost ob prejemu poroštev s sklicevanjem na izjavo v letnem poročilu tožeče stranke za poslovno leto 2011, po kateri tožeča stranka zaradi pravnih poslov s povezanimi osebami ni bila prikrajšana. To letno poročilo je potrdil tudi revizor. Četudi je izjavo v poslovnem poročilu (ki je del letnega poročila družbe), da odvisna družba zaradi poslov z obvladujočo družbo ni bila prikrajšana, podpisal B. B. kot tedanji predsednik uprave tožeče stranke, sta sodišči prve in druge stopnje sledili njegovemu (drugačnemu – popolnejšemu) pričanju na glavni obravnavi. Prepričljivo in verodostojno je pojasnil, da se zapis v letnih poročilih nanaša le na pravne posle med tožečo stranko in družbo H., d.d. in ne na pravne posle z banko, kar sicer izhaja tudi iz besedila same izjave v poslovnem poročilu. Obravnavana poroštva so bila namreč pri tožeči stranki zavedena izvenbilančno in niso vplivala na bilanco stanja tožeče stranke. Sodišči prve in druge stopnje sta pojasnili, v čem se izjavi razlikujeta in zakaj je tehtnejša izjava B. B. na glavni obravnavi, na katero sta oprli svojo odločiteH. Revizijske navedbe, da naj bi bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ker naj bi bili razlogi o odločilnih dejstvih v sodbi med seboj v nasprotju, in sicer zaradi razlike v izjavi B. B. na glavni obravnavi in njegovi izjavi, zajeti v letnem poročilu tožeče stranke za poslovno leto 2011, niso utemeljene, saj s takšnim očitkom tožena stranka pravzaprav izpodbija dokazno oceno sodišč prve in druge stopnje in s tem ugotovljeno dejansko stanje, česar pa z revizijo ni mogoče uveljavljati (tretji odstavek 370. člena ZPP).

14. Tožena stranka v reviziji navaja, da bi sodišči prve in druge stopnje tisto, kar potrjujeta letno poročilo in revizorjevo poročilo k letnemu poročilu, morali šteti za dokazano. Revizorjevo poročilo naj bi bilo javna listina, ta pa naj bi dokazovala resničnost tistega, kar se v njej potrjuje ali določa. S temi navedbami revizijsko sodišče ne soglaša, saj revizorjevo poročilo ni javna listina. Revizor namreč z revidiranjem letnih poročil gospodarskih družb ne izvršuje javnega pooblastila, ki bi mu bilo poverjeno z zakonom. Zato tudi ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP in tudi ne relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP, ki ju uveljavlja tožena stranka v reviziji.

15. Neutemeljen je revizijski očitek, da je sodišče druge stopnje zmotno razlagalo tretji odstavek 545. člena ZGD-1, saj naj bi sprejelo stališče, da se izjava po 545. členu ZGD-1 ne more nanašati na poroštveno pogodbo med tožečo stranko in banko, temveč se zapis v letnih poročilih oz. natančneje izjava po tretjem odstavku 545. člena ZGD-1 lahko glasi le na posle med obvladujočo in odvisno družbo. To namreč ne drži, saj je sodišče druge stopnje pritrdilo pritožbenim navedbam tožene stranke, da bi poročilo glede na tretji odstavek 545. člena ZGD-1 moralo vsebovati vse posle, ki jih je odvisna družba sklenila z obvladujočo družbo ali z njo povezano družbo, pa tudi na pobudo ali v interesu teh družb, kar vključuje tudi sporna poroštva. Vendar je sodišče druge stopnje ugotovilo pomanjkljivost izjave v poslovnem poročilu za poslovno leto 2011, zaradi česar je večjo dokazno vrednost poverilo izjavi B. B. na glavni obravnavi.

16. Revizijsko sodišče soglaša, da bi morali biti pri poročanju o odvisnosti tožeče stranke, da kot odvisna družba ni utrpela prikrajšanja, zajeti tudi pravni posli, ki jih je morala odvisna družba skleniti na pobudo obvladujoče družbe s tretjimi osebami, a po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje iz zapisa v poročilu in izjave B. B. na glavni obravnavi izhaja, da ti niso bili vključeni. Zato se tožena stranka pri dokazovanju dobrovernosti ob prejemu poroštvenih izjav tožeče stranke ni mogla uspešno sklicevati na izjavo v poslovnem poročilu. Predvsem bi se revizijsko sodišče glede spornega zapisa v letnem poročilu odvisne družbe navezalo na ugotovljeno dejansko stanje in obrazložitev sodišča druge stopnje, ki je pojasnilo, da toženi stranki ob zadostni skrbnosti in ob dobrem poznavanju situacije pri tožeči stranki in njeni obvladujoči družbi H., d.d. ni moglo ostati neznano, da tožeča stranka za sklenjena poroštva ni prejela nadomestila. Tožena stranka je namreč vedela, da družba H., d.d. ni mogla vrniti kreditov ob njihovi zapadlosti in jih je zato tožena stranka reprogramirala ter pri tem zahtevala zavarovanje tožeče stranke. Glede na to, da v spornem letnem poročilu obravnavana poroštva sploh niso omenjena in je tožena stranka vedela za njihov obstoj, je nenavadno, da ta okoliščina pri njej ni vzbudila nobenih pomislekoH. Tožena stranka se ne razbremeni dolžnosti vedeti, da pride s prejemom poroštev v takšnih okoliščinah, kot so podane v konkretnem primeru, do prepovedanega vračila vložka, četudi izjava v letnem poročilu ni popolna. Pritrditi gre pojasnilu sodišča druge stopnje, da tožena stranka ni mogla kar šteti, da je tožeča stranka od družbe H., d.d. prejela nadomestilo za dana poroštva, če v poročilu nič ne piše o nadomestilu za poroštvo oz. o kakršnihkoli poslih s tretjimi osebami. Prav tako revizijsko sodišče soglaša z utemeljitvijo sodišča druge stopnje, da bi bilo težko sklepati na zmožnost obvladujoče družbe odvisni družbi zagotoviti nadomestilo za poroštvo, če ji je bilo treba reprogramirati kredite.

17. Pritrditi gre navedbam tožeče stranke v odgovoru na revizijo, da se tudi sicer tožena stranka ob samem prejemu poroštev pojmovno ne bi mogla zanašati na navedbe v letnem poročilu tožeče stranke za poslovno leto 2011 o zagotovitvi nadomestila tožeči stranki za zagotovljena poroštva, saj je bilo to letno poročilo izdelano šele po zaključenem poslovnem letu, v katerem je tožeča stranka zagotovila poroštva. Poleg tega je takšna navedba v letnem poročilu lahko vprašljiva, saj je treba upoštevati pritisk podrejenosti, ki ga čutijo člani organa vodenja v odvisnih družbah in utegne botrovati netočnim navedbam v letnem poročilu. Prav iz tega razloga je za nepravilno in nepopolno poročanje o škodljivem vplivanju obvladujoče družbe predvidena tudi odškodninska odgovornost organov odvisne družbe po 548. členu ZGD-1. Zato ni pravilna revizijska navedba, da daje izjava na podlagi petega odstavka 545. člena ZGD-1 (pojasnilo iz poročila o odvisnosti, ali je bila odvisna družba prikrajšana ali ne, ki se vključi v poslovno poročilo) delničarjem in upnikom odvisne družbe garancijo, da odvisna družba ni bila prikrajšana, če je tako povzeto v poslovnem poročilu. Izjava na podlagi petega odstavka 545. člena ZGD-1 tako ne velja kot strogi dokaz in ne drži, da tožena stranka iz tega razloga tudi v danih okoliščinah, ko je bil podan konkreten sum o prepovedanem vračilu vložka, ne bi bila dolžna preverjati, ali je tožeča stranka prejela nadomestilo za zagotovljena poroštva. Prav tako pa tudi ni utemeljena revizijska navedba, da bi morala tožeča stranka dokazovati, da ni prejela nadomestila za zagotovljena poroštva, saj bi bilo takšno negativno dejstvo drugače kot z izjavo poslovodstva praktično nemogoče dokazovati.

18. Ker je revizijsko sodišče ugotovilo, da so poroštvene izjave nične, zaključuje, da je iz enakih razlogov nična tudi pogodba o zastavi vrednostnih papirjev z oznako MAJG. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki na podlagi 87. člena OZ vrniti menice, ki so bile dane v zavarovanje na podlagi ničnih poroštvenih izjav, prav tako je tožena stranka dolžna dovoliti izbris zastavne pravice in prepovedi razpolaganja na vrednostnih papirjih MAJG ter tožeči stranki vrniti 4.146,76 EUR na podlagi kondikcijskega zahtevka iz 190. člena OZ.

19. Tožena stranka v reviziji ponovno vztraja pri svojih navedbah, da bi morala tožeča stranka v spor kot nujnega sospornika vključiti tudi obvladujočo družbo H., d.d., saj naj bi se tožeča stranka kot porok zavezala že s sopodpisom kreditnih pogodb oz. dodatkov h kreditnim pogodbam. Sodišče prve stopnje je v sodbi navedlo: »Iz kreditnih pogodb /…/ je razvidno, da je poleg kreditojemalca (H., d.d.) in kreditodajalca (A., d.d.) podpisana tudi tožeča stranka kot zastavitelj. Sklenitelja kreditnih pogodb sta sicer le H. d.d. in tožena stranka, kar je razvidno iz uvodoma navedenih pogodbenih strank. V 6. členu kreditnih pogodb je v točki b) navedeno le, da bodo vse obveznosti po kreditnih pogodbah zavarovane s solidarnim poroštvom poroka družbe H. Holding, d.d., ki bo podpisala 7 menic z menično ter poroštveno izjavo /…/. Zgolj podpis tožeče stranke na kreditnih pogodbah kot zastavitelja, tožeče stranke še ne bi zavezoval kot poroka in plačnika, če tožeča stranka ne bi podpisala tudi poroštvenih izjav.« Zato pravzaprav s kreditno pogodbo (ki ni bila tripartitna) ni šlo za urejanje dveh pogodbenih razmerij. Revizijsko sodišče zaključuje, da se poroštvo ni vzpostavilo s sopodpisom kreditnih pogodb oz. njihovih dodatkov, četudi iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da tožena stranka ni bila pripravljena skleniti in podaljšati kreditnih pogodb, če k njim kot porok ne bi pristopila tožeča stranka, zaradi česar je bila poroštvena zaveza bistvenega pomena za sklenitev kreditnih pogodb. Zagotovljeno poroštvo je bilo po revizijskih navedbah tožene stranke odločilen nagib za odobritev kreditov, a kljub temu revizijsko sodišče pritrjuje stališču sodišč prve in druge stopnje, da tožeča stranka ni bila dolžna v spor vključiti tudi svoje obvladujoče družbe H., d.d., kot bo pojasnjeno v nadaljevanju.

20. Tožeča stranka tudi ni bila dolžna uveljavljati ničnosti kreditnih pogodb. Pri teh namreč ne gre za tripartitne pogodbe, kot je pojasnjeno v prejšnji točki in kot to napačno navaja tožena stranka v reviziji, v kateri prav tako zmotno trdi, da bi moralo sodišče prve stopnje zaradi pomanjkanja pasivne legitimacije tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrniti. Revizijsko sodišče glede tega dodaja, da gre v konkretnem primeru za presojo ničnosti poroštev, pri čemer družba H., d.d. ni niti upnik niti dolžnik iz teh obligacijskih razmerij. Kreditne pogodbe, katerih ničnost naj bi se po navedbah tožene stranke prav tako ugotavljala v tem postopku, pomenijo ločena obligacijskopravna razmerja. Soglašati gre z zaključkom sodišča druge stopnje, da ničnost poroštvenih pogodb (praviloma) ne vpliva na veljavnost kreditnih pogodb. Revizijsko sodišče dodaja, da lahko tožeča stranka iz razlogov, ki jih uveljavlja v tem pravdnem postopku, doseže le ničnost poroštvenih pogodb, ne more pa na teh podlagah zahtevati ničnosti kreditnih pogodb. A ker lahko z zatrjevanimi argumenti doseže le ugotovitev ničnosti poroštev, kar zadostuje, da se razbremeni svoje obveznosti, ji zaradi tega ni treba uveljavljati še ničnosti kreditnih pogodb.

21. Glede na navedeno razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, niso podani, zato jo je Vrhovno sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

22. V skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo tudi o stroških, ki so nastali v revizijskem postopku. Ker tožena stranka z revizijo ni uspela, v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije stroške revizije, medtem ko je tožeči stranki dolžna povrniti stroške revizijskega odgovora (II. točka izreka). Sodni postopek na prvi stopnji se je začel 12. 10. 2012, kar je pred uveljavitvijo Odvetniške tarife iz leta 2014 in po uveljavitvi Zakona o odvetniški tarifi (v nadaljevanju ZOdvT), zato se odvetniški stroški skladno z drugim odstavkom 20. člena Odvetniške tarife iz leta 2014 v tem postopku določajo po ZOdvT. Ob upoštevanju določbe prvega odstavka 41. člena ZOdvT so stroški revizijskega postopka glede na čas vložitve tožbe odmerjeni po ZOdvT. Ob upoštevanju stroškovnika tožeče stranke ji je Vrhovno sodišče priznalo po 6.150,00 EUR stroškov za odgovor na revizijo (tar. št. 3300), 20,00 EUR materialnih stroškov (tar. št. 6002) ter 1.357,40 EUR (22 %) DDV (tar. št. 6007), kar skupno znaša 7.527,40 EUR.

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 227, 227/1-3, 545

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.