VSRS Sklep I Up 162/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-09-19

Sklep UPRS (zunanji oddelek v Mariboru) II U 247/2018

Peter Golob (preds.), Marko Prijatelj (poroč.), Nataša Smrekar

začasna odredba - gradbeno dovoljenje - izkazanost verjetnosti nastanka težko popravljive škode - težko popravljiva škoda - nedovoljene pritožbene novote

Glede na podane (skope) trditve v predlogu, ki jih pritožnica s pritožbo ne more dopolnjevati, je obrazložitev sodišča zadostna.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevo za izdajo začasne odredbe, ki jo je tožnica vložila skupaj s tožbo zoper izdano gradbeno dovoljenje Upravne enote Maribor, št. 351-604/2017-51 z dne 5. 6. 2018, v zvezi z odločbo Ministrstva za okolje in prostor, št. 35108-54/2018-4-KB z dne 11. 7. 2018, s katerim je bila investitorjema M. in F. H. dovoljena gradnja nezahtevnega objekta za rejo perutnine na zemljišču parc. št. 750/4, k. o. S.

2. Z zahtevo za izdajo začasne odredbe je tožnica sodišču predlagala, da do pravnomočnega zaključka predmetnega upravnega postopka zadrži izvršitev izdanega gradbenega dovoljenja, ker bi z izvršitvijo nastala težko popravljiva škoda, prizadeta bi bila tudi javna korist.

3. Sodišče prve stopnje je v obrazložitvi izpodbijanega sklepa ugotovilo, da tožnica ni izkazala verjetnosti nastanka težko popravljive škode. Slednjo tožnica izkazuje z navedbami, da bi ji škoda nastala v obliki negativnih vplivov (prekomernih vonjav) predvidene izgradnje piščančje farme na okolje, kar utemeljuje z mnenjem Nacionalnega laboratorija za zdravje, okolje in hrano (v nadaljevanju NLZOH). Trdi, da bi negativni vplivi segali na območje, predvideno za izgradnjo stanovanjskega naselja D., ter na območje Športnega parka D., ki je pomemben športni, turistični in prireditveni objekt v javnem interesu. Po prepričanju sodišča prve stopnje navedeno pomeni zgolj hipotetično možnost nastanka bodoče škode. Pojasnilo je še, da ni ocenjevalo tudi sorazmernosti predlaganega ukrepa s prizadetostjo javne koristi, ker že navedeni prvi pogoj za izdajo začasne odredbe ni izpolnjen.

4. V pritožbi zoper izpodbijani sklep sodišča prve stopnje tožnica (v nadaljevanju pritožnica) uveljavlja nepravilno ugotovljeno dejansko stanje. Meni, da je težko popravljivo škodo konkretno opisala in jo izkazala s predložitvijo strokovnih mnenj NLZOH. Poudarja, da to škodo predstavljajo negativni vplivi na okolje, natančneje širitev intenzivnega in trajnega smradu na območju, namenjenem za izgradnjo naselja in izvajanje programov na področju družbenih dejavnosti. Pojasnjuje, da bo čezmerna obremenitev s smradom onemogočala zagotavljanje kakovostnega športnega udejstvovanja, pričakovati pa je tudi upad vključenosti v programe društev, ki dejavnost izvajajo na področju Športnega parka D. Dodaja, da občina nima na razpolago drugih nadomestnih javnih površin, zato bo morala z namenom uresničitve javnega interesa vlagati javna sredstva v izgradnjo novih športnih površin.

5. Toženka in stranka z interesom na pritožbo nista odgovorili.

7. Na podlagi drugega odstavka 32. člena ZUS-1 sodišče na tožnikovo zahtevo odloži izvršitev izpodbijanega akta do izdaje pravnomočne odločbe, če bi se z izvršitvijo akta tožniku prizadela težko popravljiva škoda; pri odločanju mora sodišče skladno z načelom sorazmernosti upoštevati tudi prizadetost javne koristi ter koristi nasprotnih strank. Po tretjem odstavku 32. člena ZUS-1 pa lahko tožnik iz razlogov iz prejšnjega odstavka zahteva tudi izdajo začasne odredbe za začasno ureditev stanja glede na sporno pravno razmerje, če se ta ureditev, zlasti pri trajajočih pravnih razmerjih, kot verjetna izkaže za potrebno.

8. Začasna odredba po 32. členu ZUS-1 predstavlja nujen ukrep, s katerim sodišče, če so izpolnjeni z zakonom predpisani pogoji, začasno odloži izvršitev dokončnega upravnega akta oziroma začasno uredi stanje. Odločanje o začasni odredbi zahteva restriktiven pristop. Stranka, ki zahteva izdajo začasne odredbe, mora že v sami zahtevi konkretno navesti vse okoliščine in vsa dejstva, s katerimi utemeljuje nastanek in višino oziroma obliko škode, ter s stopnjo verjetnosti izkazati, da je takšna škoda za njo težko popravljiva. Na tožniku je torej tako trditveno kot dokazno breme.

9. Temeljni pogoj za izdajo začasne odredbe je obstoj težko popravljive škode. Škoda mora biti konkretizirana na določene realno izkazane posledice zaradi izvršitve s tožbo izpodbijane odločbe oziroma izvirajoče iz spornega pravnega razmerja, hkrati pa mora tožnik izkazati tudi, da je ta škoda zanj težko popravljiva. Težko popravljiva škoda je pravni standard, katerega vsebina se ugotavlja v vsakem primeru posebej. Glede na ustaljeno upravno sodno prakso Vrhovnega sodišča gre za takšno škodo, če je ta resna in tožniku neposredno preti, odvrniti (začasno) pa jo je mogoče le z zadržanjem izvršitve izpodbijanega upravnega akta oziroma s predlagano začasno ureditvijo stanja.

10. Ne da bi se Vrhovno sodišče opredeljevalo, ali je pritožnica vložila t. i. odložitveno ali t. i. ureditveno začasno odredbo, je po presoji naslovnega sodišča sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da pritožnica s svojimi navedbami ni izkazala verjetnosti nastanka težko popravljive škode v smislu 32. člena ZUS-1 kot bistvenega pogoja za ugoditev katerikoli obliki začasne odredbe. Glede na podane (skope) trditve v predlogu za njeno izdajo, ki jih pritožnica s pritožbo ne more dopolnjevati, je obrazložitev sodišča prve stopnje, zakaj je zavrnilo zahtevo za izdajo začasne odredbe, zadostna. Tudi po prepričanju Vrhovnega sodišča tožničina predvidevanja, da bi škoda lahko nastala v bodočnosti, ko naj bi bilo zgrajeno naselje D., ne konkretizirajo verjetnosti nastanka težko popravljive škode. Enako velja za trditve, da bodo negativni vplivi na okolje (smrad iz piščančje farme) segali na površine Športnega parka D. Pritožnica namreč v predlogu ni konkretizirala, na kakšen način in v kakšnem obsegu bo raba površin, namenjenih športu in drugim dejavnostim, omejena. Tudi sicer obnašanja obiskovalcev prireditev v bodočnosti ni mogoče predvideti.

11. Pritožnica je težko popravljivo škodo zaradi izdane dokončne odločbe utemeljevala tudi s finančnim bremenom. Pritožbeno sodišče se strinja s sodiščem prve stopnje, da so bile njene navedbe o tem neobrazložene in da zatrjevanje stroškov brez utemeljitve in dokazov ne zadostuje. Temu pritožnica ne oporeka, ampak verjetnost nastanka navedene škode v pritožbi dodatno pojasnjuje z navedbami, da bo treba (zaradi neobstoja drugih primerljivih površin) zgraditi nov športni park. S tem pritožnica dejansko potrjuje stališče prvostopenjskega sodišča, da ni v celoti izpolnila trditvenega in dokaznega bremena. Te pomanjkljivosti pa ne more odpraviti niti s pritožbo. Ob upoštevanju v uvodu povzete temeljne obveznosti, da stranka poda celovito utemeljitev že v sami zahtevi za izdajo začasne odredbe

, takšne (dodatne) navedbe niso pravočasne in jih je treba zavrniti že na tej podlagi.

12. Ker pritožnica ni izkazala zakonskega pogoja obstoja verjetnosti, da ji bo z izvršitvijo izpodbijanega sklepa nastala težko popravljiva škoda, je zato, kot je pravilno pojasnilo že prvostopenjsko sodišče, odpadla tudi potreba za ugotavljanje morebitne prizadetosti javne koristi.

13. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče pritožbo na podlagi 76. člena v zvezi z 82. členom ZUS-1 zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da niso podani razlogi, ki jih uveljavlja pritožnica, in ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti.

Tako npr. odločbe VSRS I Up 139/2012, I Up 362/2010, I Up 515/2011 in I Up 203/2016.

Tako npr. sklepi VSRS I Up 730/2007, I Up 223/2011, I Up 219/2013, X Ips 237/2014 in I Up 22/2017.

Stališče, da je treba že v zahtevi navesti in izkazati vsa pomembna dejstva in okoliščine o izdaji začasne odredbe, izhaja iz ustaljene sodne prakse (primerjaj npr. sklepe VSRS I Up 136/2017 z dne 21. 6. 2017, I Up 38/2017 z dne 15. 3. 2017, I Up 133/2016 z dne 18. 5. 2016 in I Up 550/2007 z dne 30. 8. 2007)

Zakon o upravnem sporu (2006) - ZUS-1  - člen 32, 32/1, 32/2, 74, 74/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.