VSRS Sodba I Ips 1674/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-04-07

Barbara Zobec (preds.), Branko Masleša (poroč.), Maja Tratnik, Vesna Žalik, Vladimir Horvat

relativna bistvena kršitev določb kazenskega postopka - kršitev pravice do obrambe - izvajanje dokazov v korist obdolženca - zavrnitev dokaznega predloga - alibi obdolženca - kazenska ovadba kot dokaz - dokazne prepovedi

Kazenska ovadba je procesno veljaven dokaz le, kolikor se nanaša na dokazovanje časa njene vložitve in tega, kdo jo je vložil, v polnem obsegu pa le, če gre za kaznivo dejanje krive ovadbe po 283. členu KZ-1. Sicer pa ovadba ni dokazno sredstvo, ker z njo ni mogoče dokazovati dejstev, ki so v njej navedena, prav tako pa ni nedovoljen dokaz, uvrščen med dokazne prepovedi. Oškodovančeva kazenska ovadba ni surogat, s katerim bi bilo mogoče nadomestiti vsebino oškodovančeve izpovedbe v kazenskem postopku. Se pa navedbe v oškodovančevi kazenski ovadbi lahko uporabijo za oceno verodostojnosti oškodovanca kot priče, vendar se tudi v takem primeru sodba ne opira neposredno na ovadbo kot dokaz.

Zahtevama za varstvo zakonitosti se ugodi in se izpodbijana sodba v obsodilnem delu razveljavi ter zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

1. Sodišče prve stopnje je z uvodoma navedeno sodbo obsojena S. M. in L. O. pod 1. točko spoznalo za kriva storitve kaznivega dejanja ropa po prvem odstavku 206. člena v zvezi z drugim odstavkom 20. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), pod 2. točko pa kaznivega dejanja protipravnega odvzema prostosti po prvem odstavku 133. člena v zvezi z drugim odstavkom 20. člena KZ-1. Za prvo kaznivo dejanje je obsojencema določilo eno leto in osem mesecev zapora, za drugo pa pet mesecev zapora ter jima nato na podlagi 53. člena KZ-1 izreklo vsakemu kazen dveh let zapora. Po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojencema naložilo v nerazdelno plačilo stroške kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP in sodno takso, o čemer bo po pravnomočnosti sodbe odločeno s posebnim sklepom. Na podlagi drugega odstavka 105. člena ZKP je odločilo, da je obsojeni S. M. dolžan oškodovancu A. C. plačati premoženjskopravni zahtevek v višini 19.600,00 EUR, v preostalem pa je oškodovanca s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Odločilo je tudi, da po prvem odstavku 97. člena ZKP bremenita nagradi po uradni dolžnosti postavljenih zagovornikov proračun. Na podlagi 1. točke 357. člena ZKP je pod točko II zoper obsojenega L. O. zavrnilo obtožbo za poskus kaznivega dejanja izsiljevanja po tretjem in prvem odstavku 213. člena v zvezi s 34. členom KZ-1 ter po prvem odstavku 96. člena ZKP odločilo, da stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, potrebni izdatki obsojenega L. O. ter nagrada njegovega zagovornika, nastali v zvezi z zavrnilnim delom sodbe, bremenijo proračun. Višje sodišče v Mariboru je pritožbi zagovornikov obsojenih S. M. in obsojenega L. O. ter državne tožilke zoper obsodilni del sodbe zavrnilo kot neutemeljene in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojencema je naložilo plačilo sodne takse, vsakemu po 450,00 EUR.

2. Zoper sodbo so zahtevi za varstvo zakonitosti vložili zagovornik obsojenega S. M. in zagovorniki obsojenega L. O.

3. Zagovornik obsojenega S. M. v zahtevi navaja, da pravnomočno sodbo izpodbija zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, napačne uporabe materialnega prava, kršitve temeljnih človekovih pravic in svoboščin iz 22., 25. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustave) ter kršitve določb 6. in 7. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Temeljni očitek zahteve je, da je sodišče v pravnomočni sodbi kršilo obsojenčevo pravico do obrambe, s tem, da je zavrnilo dokazna predloga za zaslišanje prič B. in D. K., ki bi potrdili obsojenčev alibi. Z zavrnitvijo teh dokaznih predlogov je sodišče stopilo v območje nedovoljene anticipacije in se pri tem oprlo le na ugibanje in domneve. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in sodbo v izpodbijanem delu spremeni ter obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa, da jo v tem obsegu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje

Zagovorniki obsojenega L. O. pravnomočno sodbo izpodbijajo zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP in kršitve pravic obrambe po drugem odstavku 371. člena istega zakona. Poudarjajo, da je sodišče kršilo obsojenčevo pravico do izvajanja dokazov v svojo korist, s tem da je zavrnilo dokazna predloga obramba za zaslišanje prič I. P. in M. Z., ki bi potrdili obsojenčev alibi. Prav tako se je po videnju vložnikov sodišče v pravnomočni sodbi oprlo na vsebino oškodovančevih navedb v kazenski ovadbi, pa tudi na obvestila, ki so ji policiji posredovali A. C., J. K. ter na izpovedbo kriminalista B. V., o tem , kar mu je povedala J. K., torej na nedovoljene dokaze. Obsojenčevo pravico do obrambe pa je glede na pri njem ugotovljeno duševno motnjo, sodišče prekršilo tudi z zavrnitvijo dokaznega predloga za postavitev izvedenca psihiatrične stroke. Zavzemajo se, da Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi ter zadevo vrne v novo sojenje pred drugim senatom prvostopenjskega sodišča.

4. Vrhovna državna tožilka Irena Kuzma v odgovoru na zahtevi, podanem na podanem 423. člena ZKP, navaja, da zahteva za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenega S. M. ni utemeljena, soglaša pa z zagovorniki obsojenega L. O., da se sodba opira na izjave oškodovanca, pa tudi na izpovedbo kriminalista B. V. o tem, da mu je J. K. povedala, da je s kleščami oškodovancu snela plastične vezice, torej na dokaze, na katere se ne bi smela opirati. Zato je po njeni oceni ta zahteva utemeljena.

5. Zagovornik obsojenega S. M. v izjavi na odgovor vrhovne državne tožilke vztraja pri navedbah in predlogu iz zahteve. Zagovorniki obsojenega L. O. soglašajo s tistim delom mnenja vrhovne državne tožilke v katerem je pritrdila njihovi zahtevi, v ostalem pa vztrajajo pri navedbah o kršitvah, ki so jih zatrjevali v zahtevi za varstvo zakonitosti.

6. Sodišče prve stopnje je zavrnilo dokazna predloga zagovornika obsojenega S. M. za zaslišanje prič B. in D. K., ki bi po navedbah obrambe lahko potrdila, da se je ta obsojenec, potem, ko je z oškodovancem A. C. zapustil lokal M. in ga odpeljal na približno 300 metrov oddaljen odpad, z njima odpeljal na njun dom na naslovu ... Dokazna predloga je sodišče prve stopnje zavrnilo s utemeljitvijo, da je obsojenec v svojem pisnem zagovoru navedel, da se je z B. K. odpeljal na Ptuj do D. Z. in da D. K. sploh ni omenjal. Prav tako je sodišče prve stopnje zavrnilo dokazna predloga zagovornika obsojenega L. O. za zaslišanje prič I. P. in M. Z., ki bi po trditvah obrambe lahko potrdila, da je bil v času, navedenem v obtožbi, L. O. v Psihiatrični bolnišnici Ormož. Pri tem se je sklicevalo na izpovedbe prič S. P., M. B. in obsojenčevega lečečega psihiatra K. N. ter na tej podlagi ugotovilo, da obsojenega L. O., tistega popoldneva, ko sta bili kaznivi dejanji storjeni, ni bilo v Psihiatrični bolnišnici v Ormožu. Taki presoji je pritrdilo tudi višje sodišče.

7. V skladu z načelom poštenosti postopka, ki izhaja iz vrste pravic v kazenskem postopku, predvsem tistih, ki zadevajo pravico do obrambe, mora sodišče ob popolni enakopravnosti strank postopka obdolžencu zagotoviti ustrezne in zadostne možnosti, da se opredeli in zavzame stališče o dejanskih in pravnih vidikih zadeve in da v razmerju do nasprotne strani ni zapostavljen. Prav tako mora biti obdolžencu omogočeno, da zaslišuje in zahteva zaslišanje obremenilnih prič ter da doseže navzočnost zaslišanja razbremenilnih prič, ob enakih pogojih kot veljajo za obremenilne priče. Še s posebno skrbnostjo je treba presojati dokazne predloge, s katerimi obdolženci uveljavljajo alibi. Ti sodijo med dokaze, ki so obdolžencu v korist in so materialnopravno relevantni, saj potrjujejo, da se morebitni storilec ni nahajal na kraju kaznivega dejanja v času, ko je bilo dejanje izvršeno in je zato sodišče dolžno obstoj alibija, ki je vsaj verjetno izkazan, preveriti z izvedbo predlaganega dokaza. Če tega ne stori, krši obdolženčevo pravico do obrambe. Pri odločanju o dokaznem predlogu mora sodišče upoštevati merila, ki jih je ustaljena ustavnosodna praksa postavila za odločanje o predlogu v skladu s tretjo alinejo 29. člena Ustave: 1) glede na načelo proste presoje dokazov sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost; 2) sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlagata stranki; 3) predlagani dokaz mora biti materialnopravno relevanten; 4) pravno relevantnost predlaganega dokaza morata stranki utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti in 5) v dvomu je šteti vsak dokazni predlog obrambe v korist obdolženca in ga sodišče mora izvesti, razen če je očitno, da ne more biti uspešen. Ob upoštevanju predhodno naštetih meril morajo biti dokazi glede na njihovo vsebino in vrednost sposobni bistveno vplivati na ugotavljanje relevantnih dejstev primernih za ugotavljanje predmeta dokazovanja

8. Vrhovno sodišče sprejema stališče vložnikov, da je bila obsojencema z zavrnitvijo dokaznih predlogov, s katerimi sta si prizadevala dokazati svoj alibi, kršena pravica do obrambe, saj jima v skladu z navedenimi kriteriji in v skladu z načelom enakopravnosti strank postopka sodišče ni zagotovilo enakovredne in zadostne možnosti za zaslišanje razbremenilnih prič. V tem pogledu je glede obsojenega L. O. zaslišalo le obremenilne priče, kar pa zadeva obsojenega S. M. izhajalo iz vnaprejšnje ocene, da z zaslišanjem prič, ki ju je predlagal, ne bo mogel spodnesti ugotovitve, da je bil na kraju v času storitve kaznivega dejanja. Po presoji Vrhovnega sodišča je bila zavrnitev teh dokaznih predlogom, ki je bila podana že pred prvostopenjskim sodiščem, takšne narave, da je vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane pravnomočne sodbe. Tudi zato, ker posnetek varnostne kamere, katerega resolucija je po ugotovitvah sodišča sicer slaba, ne potrjujejo ugotovitev v izpodbijani pravnomočni sodbi glede ravnanja osebe, ki je ostala v avtomobilu, s katerim se je pred lokal M. pripeljal S. M. Po ugotovitvah sodišča je namreč iz posnetka razvidno, da je ta druga oseba stopila do zidu, počela nekaj, kar ni bilo mogoče ugotoviti, da sta iz lokala do avtomobilov prišli dve osebi, da se je nato vozilo, s katerim se pripeljala oseba, s katero se je sestal oškodovanec, odpeljalo, kar pa se ne sklada z navedbami oškodovanca, da sta ga v lokalu obsojenca zvezala in odvlekla do približno 300 metrov oddaljenega skladišča podjetja Surovina.

9. Zagovorniki obsojenega L. O. uveljavljajo bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker se pravnomočna sodba opira na vsebino oškodovančeve kazenske ovadbe, uradne zaznamke o obvestilih danih policiji in se pri tem sklicuje na sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 38/2002, I Ips 201/99, predvsem pa I Ips 65/2005. Navajajo, da oškodovanec A. C., zaslišan v kazenskem postopku ni nikoli izjavil, da je za njima z M. v lokal M. v ... prišel še obsojeni L. O., oškodovanca večkrat udaril v glavo, da je ta padel na tla, mu iz žepa jakne vzel dva mobilna telefona znamke Nokia in ključe osebnega avtomobila Volkswagen Golf, kar vse je zajeto v izreku kaznivega dejanja ropa. Prav tako se je sodišče oprlo na vsebino obvestil, ki jih priča J. K. dal policiji, pa jih zaslišan pred sodiščem ni potrdil. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka je po mnenju vložnikov podana tudi zato, ker je bil kot priča v zadevi zaslišan kriminalist B. V., tudi o tem, kaj mu je povedala priča J. K., ko je prišel na kraj dejanja (da je s pomočjo klešč snela vezice na rokah A. C.). Takšno zaslišanje pa je po oceni vložnikov v očitnem nasprotju s stališčem Vrhovnega sodišča v sodbi I Ips 65/2005.

10. Obrazložitev prvostopenjske sodbe je glede izjav oškodovanca strukturirana tako, da je sodišče podrobno povzelo vsebino oškodovančeve kazenske ovadbe z dne 10. 1. 2012, obvestil, ki jih je policiji posredoval tri dni pozneje, o opravljeni prepoznavi po fotografijah v predkazenskem postopku, nakar je navedlo, da je oškodovanec v preiskovalnem postopku v bistvenih podrobnostih povedal enako kot pri podaji kazenskega ovadbe. Nato je pojasnilo, zakaj ni sledilo poznejši spremembi oškodovančeve izpovedbe na glavni obravnavi. Zagovorniki obsojenega L. O. imajo prav, ko trdijo, da se ugotovitve v pravnomočni sodbi o dejstvih, ki se nanašajo na vlogo tega obsojenca v lokalu in pri odvzemu obeh telefonov ter ključa osebnega avtomobila znamke Golf, o katerih oškodovanec, zaslišan v postopku, ni izpovedoval, in da zato sodba v tem delu temelji tudi na vsebini oškodovančeve kazenske ovadbe, in obvestil, danih policiji, kar pa procesno ni dopustno. Enako velja tudi za tista obvestila, ki jih je policiji posredoval priča J. K., pa jih na glavni obravnavi ni potrdil.

11. Zagovornikom sicer ni mogoče pritrditi, da je sodišče s tem, da se je oprlo na navedene dokaze, storilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Vrhovno sodišče je v številnih sodbah

, ki jih je sprejelo po sodbi I Ips 65/2005, sprejelo razlago, da uradni zaznamki o obvestilih od oseb, ki jih je zbrala policija in so bile v kazenskem postopku zaslišane kot prič niso nedovoljen dokaz, saj so pridobljeni zakonito in jih zato iz spisov ni potrebno izločiti. Nimajo pa dokazne vrednosti v smislu ugotavljanja dejanskega stanja in so pri ugotavljanju obdolženčeve krivde uporabni samo pri presoji verodostojnosti izpovedbe določene priče. Ne more pa izjava, zapisana v uradnem zaznamku policije, nadomestiti izpovedbe priče v kazenskem postopku in predstavljati dokaz, na katerega lahko sodišče opre sodbo.

12. Kazenska ovadba je procesno veljaven dokaz le kolikor se nanaša na dokazovanje časa njene vložitve in tega, kdo jo je vložil, v polnem obsegu pa le, če gre za kaznivo dejanje krive ovadbe po 283. členu KZ-1. Sicer pa ovadba ni dokazno sredstvo, ker z njo ni mogoče dokazovati dejstev, ki so v njej navedena, prav tako pa ni pa nedovoljen dokaz, uvrščen med dokazne prepovedi.

Oškodovančeva kazenska ovadba ni surogat, s katerim bi bilo mogoče nadomestiti vsebino oškodovančeve izpovedbe v kazenskem postopku. Se pa navedbe v oškodovančevi kazenski ovadbi lahko uporabijo za oceno verodostojnosti oškodovanca kot priče, vendar se tudi v takem primeru sodba ne opira neposredno na ovadbo kot dokaz.

13. Vrhovno sodišče zato ugotavlja, da imajo zagovorniki obsojenega L. O. prav, ko trdijo, da je sodišče tudi s tem, da se je oprlo na oškodovančeve navedbe v kazenski ovadb in obvestila, ki sta ju A. C. in priča J. K. dala policiji, pa jih zaslišana v kazenskem postopku nista potrdila, v pravnomočni sodbi prekršilo obsojenčevo do obrambe in da je to vplivalo na zakonitost sodbe.

14. Ni pa se mogoče strinjati z zagovorniki obsojenega L. O., da je bila enaka kršitev pravic obrambe storjena tudi s tem, ker se je sodišče oprlo na izpovedbo kriminalista B. V., ko je izpovedoval o tem, da mu je med ogledom kaznivega dejanja J. K. povedala, da je s kleščami oškodovancu snela plastične vezice. V tem primeru ne gre za položaj, kot v primerih, ko policija vabi občane v postopku zbiranja obvestil. V konkretnem primeru je B. V. opravljal ogled na kraju, kjer sta storilca odvrgla oškodovanca iz vozila in je iz svojega izpovedal samo o tem, kar mu je povedala J. K., o tem, kako je oškodovancu snela plastične vezice. S tem , da se je sodišče oprlo na njegovo izpovedbo, bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ni storilo.

15. Zagovorniki obsojenega L. O. uveljavljajo bistveno kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371.člena ZKP tudi z navedbami, da bi moralo sodišče glede tega obsojenca, ki se je zdravil v psihiatrični bolnišnici in bil hospitaliziran tudi po prenehanju policijskega pridržanja, glede na to, da je bila s postavitvijo diagnoze pri njem ugotovljena duševna motnja, odrediti izvedenstvo psihiatrične stroke, saj se utemeljeno postavlja vprašanje obsojenčeve prištevnosti. Glede na argumentacijo, s katero je takratni obsojenčev zagovornik ugovoru zoper obtožbo in na predobravnavnem naroku predlagal postavitev izvedenca psihiatra, je treba razloge v izpodbijani pravnomočni sodbi, s katerimi je prvostopenjsko sodišče zavrnilo izvedbo tega dokaza; tako stališče pa sprejelo tudi sodišče druge stopnje, oceniti kot razumne. Pojasnilo je namreč, da se sodišče ne more ukvarjati s splošnim psihološkim stanjem storilca, temveč samo samo z vprašanjem njegove prištevnosti v času izvršitve kaznivega dejanja, o tem pa se sodišču ni porodil noben dvom (8. točka prvostopenjske sodbe).

16. S pravnomočno sodbo je bila v obrazloženem obsegu kršena pravica obeh obsojencev do obrambe po drugem odstavku 371. člena ZKP, ki je vplivala na zakonitost sodbe. Zato je Vrhovno sodišče v skladu s 426. členom ZKP zahtevama zagovornikov obeh obsojencev ugodilo in izpodbijano pravnomočno sodbo v obsodilnem delu razveljavilo ter zadevo vrnilo v tem obsegu sodišču prve stopnje v novo sojenje.

17. Zagovorniki obsojenega L. O. so sicer predlagali, da se zadeva vrne v novo sojenje pred spremenjenim senatom, vendar tega predloga niso utemeljili. Vrhovno sodišče tudi ni našlo dovolj tehtnih razlogov, ki bi tak predlog utemeljevali, zato v tem delu zagovornikom ni sledilo.

I Ips 440/2006 z dne 5. 4. 2007, I Ips 424/2008 z dne 15. 1. 2009, I Ips 42731/2010 z dne 28. 2. 2013.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 262/2006 z dne 15. 9. 2006.

Sodba Vrhovnega sodišča I Ips 14384/2010 z dne 9. 4. 2015.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 17, 17/2, 147, 147/1, 371, 371/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.