VSRS Sodba II Ips 116/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-05-11

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

dovoljenost revizije - vmesna sodba - povrnitev premoženjske škode - škoda zaradi pogina rib - hidroelektrarna - znižanje pretoka vode - podlage odškodninske odgovornosti - nepogodbena odškodninska odgovornost - protipravnost - uporaba določb Obligacijskega zakonika (OZ) - načelo prepovedi povzročanja škode - predvidljivost škodnega dogodka - pogodbena odškodninska odgovornost - kršitev pogodbe

Spreminjanje pretokov vode v stari strugi Drave na način, ki je bil glede na posledice (presušitev dela struge) v nasprotju z dogovorjenim (ki bi moral zagotavljati stabilno okolje za drstenje rib), pri čemer tožena stranka ni dokazala, da bi to narekovali naravni pogoji, ki bi terjali odstop od dogovora, ki ga je tožena stranka spoštovala dve desetletji, pomeni protipravno ravnanje tožene stranke.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti 3.867,40 EUR stroškov revizijskega postopka.

1. Tožeča stranka je s tožbo zahtevala, da ji mora tožena stranka plačati 326.946,44 EUR odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Trdila je, da je prišlo v času od 14. do 18. aprila 2013 do pomora ribje populacije v reki Dravi zaradi delovanja hidroenergetskega sistema tožene stranke. Navkljub dolgoletni ustaljeni praksi in številnim ustnim in pisnim opozorilom tožeče stranke kot izvajalke ribiškega upravljanja toženi stranki, da se v času drstenja rib gladina vode ne sme enormno višati ali nižati, se je zgodilo prav to. Škoda je posledica prevelikih pretokov in nihanj vodostajev, predstavljajo pa jo vrednost poginulih rib, stroški dežurstva, reševanja in zbiranja mrtvih rib in stroški izvedenca.

2. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo. Drugostopenjsko sodišče pa je pritožbi tožeče stranke ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je z vmesno odločilo, da je zahtevek po temelju utemeljen; zadevo je vrnilo sodišču prve stopnje zaradi odločitve o višini odškodnine.

3. Tožena stranka vmesno sodbo pritožbenega sodišča izpodbija z revizijo. Uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih postopkovnih kršitev. Trdi, da ni ravnala protipravno. Tožeča stranka bi morala natančno in konkretno pojasniti katera so ravnanja, ki jih šteje za protipravna in ki naj bi povzročila škodo, pa tega ni storila. Izpodbijana sodba napačno povzema določbe koncesijske pogodbe in trdi, da je ravnala skladno z vodnogospodarskim dovoljenjem, ki natančno določa ukrepe za ohranitev biološke raznovrstnosti (minimalne pretoke in njihov režim) in teh ni kršila. Pritožbeno sodišče krivdno odgovornost toženke utemeljuje povsem abstraktno z navedbo njene dolžnosti ohranjati in varovati biološko raznovrstnost in ravnotežje, ne pojasni pa, s čim je tožena stranka to dolžnost kršila oziroma kako bi morala ravnati, da bi bilo njeno ravnanje pravilno. Pretočne minimume je spoštovala in prav to je način varovanja habitata in biološkega ravnotežja. Napačen je zaključek, da bi morala tožena stranka, obveščena o drstenju rib, zagotoviti konstanten pretok brez nepotrebnih nihanj. Predpisi o delovanju verige hidroelektrarn na reki Dravi namreč toženko zavezujejo, poleg tega pa je pretok reke odvisen od naravnih pojavov. Ker gre za pretočno elektrarno, velja, da kolikor vode priteče, toliko je lahko odteče. Toženka je delovala v okviru navedenega. Vezana je na vodnogospodarsko dovoljenje in ga je spoštovala z vzdrževanjem pretokov, ki so bili ves čas višji od predpisanih. Izkazano ni nobeno delovanje v nasprotju z Zakonom o sladkovodnem ribištvu, koncesijsko pogodbo in vodnogospodarskim dovoljenjem. Plačuje koncesnino in vodno povračilo, s tem pa poravna vse obveznosti, ki se nanašajo na njeno delovanje in na vpliv tega delovanja na okolje. Nasprotuje stališču pritožbenega sodišča, da prvenstveno predstavlja pravno podlago Zakon o vodah in Uredba o koncesiji za rabo reke Drave in trdi, da lex specialis predstavlja Zakon o sladkovodnem ribištvu, ki natančno določa, kaj pomeni prepovedano ravnanje in kaj je lahko podlaga za odškodninsko in kazensko odgovornost. Procesne kršitve naj bi bile v tem, da se drugostopenjsko sodišče ni opredelilo do navedb toženke, da je vzrok pogina lahko v onesnaženju vode (Počehovski potok), kar naj bi se pred obravnavanim dogodkom zgodilo že večkrat. O tem ni nobenih razlogov, ker je pritožbeno sodišče enostavno sledilo izpovedi veterinarske inšpektorice, ki je kot vzrok za pogin ugotovila zadušitev, ker so bile ribe na suhem, z morebitnimi drugimi vzroki pa se ni ukvarjala. Poleg tega je opravila ogled šele 17. 4. 2013, torej po več dneh, ko bi vodni tok že zdavnaj odnesel kakršnokoli onesnaženje, oziroma ko bi pretok v celoti znižal prisotnost strupenih snovi. Opozarja, da tožeča stranka ni predložila nobenih dokazov, na podlagi katerih bi se lahko ugotovila dejanska škoda, izpodbijana sodba pa ne odgovori na toženkine trditve, da je tožeča stranka s svojim nestrokovnim ravnanjem zakrivila, da dejanskega obsega škode sploh ni mogoče ugotoviti. Drugostopenjsko sodišče se tudi ni opredelilo do časa pogina rib, ki je bil v postopku sporen: priča A. je mrtve ribe videla že 13. 4. 2013, izpovedala pa je, da se je drstenje pričelo 14. 4. 2013, tožena stranka pa je bila o tem obveščena 16. 4. 2013. to je po tem, ko je škoda že nastala oziroma je vsaj nastajala. Ugotovitve v postopku so, da je škoda nastala samo na enem kraju in ne na celotnem ribiškem okolišu, kot je trdila tožeča stranka. Zmotno je pritožbeno sodišče presodilo tudi vsebino pogodbe, ki že določa odmeno. Zaključi, da je izpodbijana sodba tako pomanjkljiva, da se je ne da preizkusiti, ker v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih oziroma so ti razlogi nejasni in sami s seboj v nasprotju (14. in 15. točka 339. člena Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP), poleg tega pa je tudi materialnopravno zmotna.

4. Tožeča stranka je na revizijo odgovorila. Vrhovnemu sodišču je predlagala, naj jo zavrže, ker po njenem prepričanju zanjo nima pravnega interesa, za revizijo zoper vmesno sodbo, poleg tega pa je ta nedovoljena tudi glede na vrednost spornega predmeta, saj še ni odločeno, s kolikšnim delom zahtevka bo tožeča stranka uspela (ali ji bo prisojenih nad 40.000,00 EUR). Podredno predlaga zavrnitev revizije. Šele v odgovoru na revizijo prvič jasno in konkretno pove, kaj je bilo narobe z manipuliranjem z zapornicami. Do pogina rib je prišlo v stari strugi Drave. Tam mora biti v poletnih mesecih zagotovljen pretok 20 m3/s in mora biti konstanten. Tožena stranka ga večinoma zagotavlja preko jezu Melje, vso ostalo vodo s tega jezu pa preusmerja v hidroelektrarno Zlatoličje. Velika večina vode torej teče po kanalu proti elektrarni, stara struga pa je v velikem obsegu prazna, po njej pa konstantno teče 20 m3 vode na sekundo. Vsak dodatni kubični meter, spuščen v staro strugo, namreč pomeni proizvodnjo manj elektrike. Toda 20 m3/s v stari strugi Drave zadošča za obstoj številnih ribjih vrst in drugih vodnih živali, za kar na podlagi koncesije skrbi ribiška družina. Samo tedaj, ko pride do izrednih razmer in je pretok Drave pri višje ležeči elektrarni Mariborski otok večji od 550 m3/s, se usmerja v elektrarno Zlatoličje 530 m3/s, ostala voda pa v staro strugo Drave. V spornem obdobju je bil pretok Drave manjši od potreb elektrarne Zlatoličje (530 m3/s) in je znašal 488 m3/s. Zato bi morala tožena stranka 20 m3 spuščati v staro strugo Drave, ostalo pa v Zlatoličje. Vendar je v staro strugo Drave spuščala 100 do 150 m3, čeprav je bila večkrat opozorjena, kdaj se drstijo ribe, sicer pa je to vsako leto v enakem obdobju, kar je toženi stranki poznano. Vedela je, da je v spornem obdobju konstanten pretok vode zelo pomemben. Seveda pa je v staro strugo dovoljeno spuščati tudi več od 20 m3/s, vendar mora biti sprememba pretoka opravljena s postopnim zapiranjem in odpiranjem zapornic, tako, da imajo ribe, ki v stari strugi Drave živijo nižje od jezu Melje, dovolj časa za umik v globljo vodo, ko se pretok v staro strugo zmanjšuje. V konkretnem primeru se je pretok povečal v času drstenja. Ribe drstijo v plitvini, kjer odlagajo ikre, v spornem obdobju je bila struga polna vode, ko pa so se nato zapornice jezu Melje na hitro zaprle in se je pretok od 150 m3/s zmanjšal na 20 m3/s, ribe niso vedele, kje bo voda ostala in kam naj plavajo ter so ostale ujete na suhem in tam poginile. Tam so odmrle tudi ikre. Zastrupitev kot vzrok je izključena, saj je od več kot 60 različnih vrst rib prišlo le do pogina Podusti, ki so se takrat edini drstili, med drstenjem pa se obnašajo drugače in ne iščejo pravega izhoda v globoko vodo, pač pa iščejo plitvino kjer spustijo ikre. Tožena stranka je sodišču predložila dokaze o hitrem odpiranju in zapiranju zapornic na jezu Melje. Visok pretok vode v staro strugo Drave sam po sebi ni vzrok škode, vzrok je v tem, da bi moral biti pretok konstanten, spremembe pa počasne, glede na to, da ribe med drstenjem plavajo k robu, kjer je višina vode 10 do 20 cm, ostali del leta pa se zadržujejo v strugi. V času pogina je tožena stranka na elektrarni Zlatoličje opravljala remont, ko je bil ta 19. 4. 2013 zaključen, pogina rib ni bilo več. Nasprotuje trditvam tožene stranke, da je konkretna škoda pokrita z zneskom, ki ga elektrarna tožeči stranki plačuje na podlagi pogodbe o odškodnini - ta pogodba velja glede nekakšnega splošnega vpliva na ribe v reki in ne na konkretno škodno ravnanje toženke. Krivda tožene stranke je povsem očitna. Materialno pravo je uporabljeno pravilno.

5. Revizija je dovoljena, a ni utemeljena.

6. Tožena stranka ima pravni interes za revizijo, saj bi se, če bi z njo uspela, njen pravni položaj izboljšal. Zato podlage za zavrženje zaradi pomanjkanja pravnega interesa po določbi drugega odstavka 374. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) ni.

7. Ne drži niti, da je revizija nedovoljena po vrednostnem kriteriju (drugi odstavek 367. člena ZPP). Vrednost spornega predmeta, kot izhaja iz tožbenega zahtevka, presega 40.000,00 EUR in se ne nanaša le na višino zahtevka, pač pa tudi na njegov temelj. Ni torej pomembno, da o višini zahtevka še ni bilo odločeno, kot uveljavlja revidentka. Tako (zmotno) stališče bi pomenilo, da vmesne sodbe nikoli ni dovoljeno izpodbijati z revizijo, za kar v zakonu ni nobene podlage, o nasprotnem pa obstoji obsežna in povsem enotna sodna praksa Vrhovnega sodišča.

8. Dejanske ugotovitve, na katerih temelji izpodbijana pravnomočna vmesna sodba, so:

- tožena stranka je kot koncesionarka sklenila z Republiko Slovenijo 30. 1. 2004 Koncesijsko pogodbo za rabo reke Drave za proizvodnjo električne energije;

- pravdni stranki sta 3. 3. 2010 sklenili Pogodbo o odškodnini zaradi vpliva obratovanja hidroenergetskega sistema;

- do pogina določene količine rib je prišlo in je 16. 4. 2013 in 18. 4. 2013 potekal odvoz kadavrov;

- pravdni stranki sta leta 1994 sklenili dogovor o poostrenih ukrepih pri izvajanju in kontroli biološkega minimuma v strugi reke Drave v času drstenja; ugotovili sta, da tožena stranka v času visokih vod ali povečanih prelivov ne more vplivati na konstantnost pretoka v primeru ogroženosti mesta Maribora;

- tožena stranka je bila dolžna pri obratovanju elektrarne Zlatoličje zagotavljati od jezu Melje dolvodno pretok vode od 15. oktobra do 14. marca v količini 10m3/s, od 15. marca do 14. oktobra pa v količini 20 m3/s;

- tožeča stranka je pred pričetkom drstenja rib v letu 2013 zaposlenim pri toženi stranki po elektronski pošti 28. marca poslala prošnjo za sestanek zaradi nihanja gladine Drave (naslovljeno na B. B.), nato ji je 11. aprila poslala dopisa (naslovljena na direktorja C. C. in na tehničnega direktorja D. D.), iz katerih je bilo razvidno, da želi stabilizirati pretok v času drstenja rib, kar je ponovila še 14. aprila, a je bilo sporočilo toženi stranki posredovano šele 16. aprila;

- tožeča stranka (gospodar A. A.) je toženo stranko obvestila o poginu rib 15. aprila ob 16,30 uri;

- na ta dan je tožena stranka pretok pričela zmanjševati od 100 m3/s na 20 m3/s, a ga je bilo treba zaradi taljenja snega ponovno povečati;

-16. aprila je bil končan remont hidroelektrarne Zlatoličje, z zagonom dveh agregatov se je povečala požiralnost, hkrati pa se je zaradi dotoka iz Avstrije povečal pretok;

- pretok je bil zmanjšan 16. aprila popoldan, ko je znašal 29 m3/s in je še vedno presegal biološki minimum, naslednji dan pa se je povečal zaradi povečanega dotoka iz Avstrije;

- pod biološki minimum pretok v relevantnem obdobju ni nikoli padel;

- tožeča stranka je o poginu rib obvestila veterinarsko inšpektorico 15. aprila; ogled je opravila 17. aprila 2013 ter pri tem ugotovila, da se je večja količina rib podusti, ki so se tedaj drstile, zadušila, ker so ostale na suhem; okoliščin, zaradi katerih bi posumila na kužne bolezni, ni bilo, kot tudi ne razloga za obvestitev Ministrstva za okolje in prostor, ki je pristojno za primere škode zaradi onesnaženja vode.

Na teh ugotovitvah temelji materialnopravni zaključek pritožbenega sodišča, da je tožena stranka odgovorna za škodo tožeče stranke, ki ji jo je povzročila, ker bi morala v času drstenja podusti zagotoviti ne le konstanten pretok vode, pač pa bi morala tudi preprečiti večkratna dnevna nihanja gladine vode v stari strugi Drave, pa tega (zadnjega) ni storila in ni dokazala, da za to ni kriva.

9. Očitek, da je pritožbeno sodišče spregledalo, da tožeča stranka ni predložila dokazov glede obsega škode, in da se ni opredelilo do pritožbene trditve, da je z nestrokovnim ravnanjem preprečila možnost ugotovitve obsega škode se nanaša na dejansko stanje, ki za odločitev o temelju ni pomembno: zagotovo je ugotovljeno, da je škoda nastala, kako velika je, pa bo sodišče prve stopnje šele ugotavljalo. Zato o tem razlogi niso bili potrebni in kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zaradi njihovega izostanka ni.

10. Ta kršitev ni bila zagrešena niti zaradi tega, ker naj se drugostopenjsko sodišče ne bi opredelilo do časa pogina rib, ki je bil v postopku sporen. Tožeča stranka je v tožbi trdila, da je do pogina ribje populacije prihajalo v času od 14. do 18. aprila 2013, revidentka pa ne pojasni pomena natančnejše časovne umestitve pogina znotraj tega okvirja in pomena pričetka pogina, čemur v reviziji daje poseben poudarek. Če s tem meri na količino pomorjenih rib in iker kot na pokazatelj velikosti škode, potem ji je odgovorjeno z razlogi iz prejšnje točke obrazložitve. Če poskuša izpodbiti ugotovitev, da je do pogina sploh prišlo, potem nedovoljeno uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP).

11. S trditvami: da tožeča stranka ni pojasnila, zakaj je na ogled poklicala veterinarsko inšpektorico, ki je pristojna le za ugotavljanje kužnih bolezni in ne glede na zatrjevan vzrok pogina pristojnega inšpektorja za ribištvo;

da je tožeča stranka trdila, da so ribe poginile na suhem, iz fotografij pa izhaja, da so bile v vodi; da so ugotovitve o kraju škodnega dogodka v nasprotju s trditvami tožeče stranke; da se pritožbeno sodišče ni opredelilo do okoliščine, da tožeča stranka o vzroku pogina ni predložila nobenega dokaza, veterinarska inšpektorica pa za to ni usposobljena, tožena stranka napada rezultat dokaznega postopka. Da je to v revizijskem postopku izključeno, je bilo že pojasnjeno.

12. Sodišče druge stopnje res ni obravnavalo trditve tožene stranke, da je vzrok pogina lahko predstavljalo onesnaženje Počehovskega potoka in o tem ni navedlo nobenih razlogov. To pa še ne pomeni, da je s tem kršilo pravila postopka. Tožena stranka v rokih iz 286. člena ZPP sploh ni podala izrecnih in konkretnih trditev, da je bila Drava prav tedaj onesnažena zaradi onesnaženja Počehovskega potoka, in sicer do te mere, da je onesnaženje povzročilo pomor, čeprav je bilo dokazno in trditveno breme na njej kot obramba proti trditvam in dokazom tožeče stranke, da je do pogina prišlo zaradi nepravilnega spuščanja vode v staro strugo Drave. V odgovoru na tožbo je ravno nasprotno, napačno, štela, da je trditveno in dokazno breme na tožeči stranki: navedla je, da "...tik pod jezom Melje priteka v Dravo Počehovski potok, v katerega se stekajo odpadne vode Košakov in Melja; tožeči stranki je to znano, vendar ni niti poskušala ugotoviti, z vzorčenjem vode ali je vzrok pogina rib morebiti pritok onesnažene vode, pač pa je enostransko ugotovila, da vzorčenje ni potrebno in je voda brezhibna, kar je popolnoma subjektivna ocena ... ." Na prvem naroku za glavno obravnavo pa je na trditev tožeče stranke, da Drava v relevantnem obdobju ni bila onesnažena, odgovorila, da je v Počehovski potok, ki ni priključen na čistilno napravo, speljana kanalizacija in odpadne vode ter da je "v letošnjem letu" (torej v letu prvega naroka, to je 2014) Center z obveščanje potrdil onesnaženost Drave, katerega vzrok je Počehovski potok. Preverjanje domnev tožene stranke ne more biti predmet dokazovanja; dokazi, izvedeni s tem namenom, bi bili nedovoljeni informativni dokazi (ki poleg tega v konkretnem primeru sploh niso bili predlagani). Zato sodišču ni bilo treba navajati razlogov o onesnaženosti vode kot možnem vzroku pogina. Procesne kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni bilo.

13. Končno je neutemeljen tudi očitek, da sodišče druge stopnje ni navedlo razlogov, zaradi katerih je štelo, da škoda tožeče stranke ni krita s pogodbo z dne 3. 3. 2009. Razloge o tem je navedlo v 7. točki obrazložitve. Pravilnost razlage pogodbene vsebine pa ni vprašanje procesnega prava (kot je uveljavljano v reviziji).

O zatrjevani zmotni uporabi materialnega prava

14. Tožena stranka neutemeljeno uveljavlja, da je napačna ugotovitev sodišča druge stopnje o škodljivem dejstvu kot elementu civilnega delikta ter trdi, da je pravilna ravno nasprotna ugotovitev sodišča prve stopnje: da tožena stranka reke Drave ni prekomerno obremenjevala, da je njeno obravnavanje potekalo kot običajno, skladno s koncesijo in zakonskimi ter podzakonskimi predpisi in upravnimi dovoljenji ter medsebojnimi dogovori pravdnih strank in brez kršitve biološkega minimuma, kar pomeni tudi, da ni ravnala protipravno.

15. Škodljivo ravnanje tožene stranke je bilo po presoji sodišča druge stopnje v tem, da v času drstenja podusti, o čemer je bila obveščena, ni zagotovila konstantnega pretoka oziroma preprečila večkratnih dnevnih nihanj (gladine vode

Toženi stranki ni očitalo, da bi znižala pretok pod dogovorjen biološki minimum 20 m3/s; v reviziji toženka neutemeljeno pripisuje odločilen pomen le sicer nespornemu dejstvu, da tega ni storila, pri tem pa spregleda bistveno: da je bilo vzdrževanje pretoka nad biološkim minimumom (oziroma ne pod njim) le eden od ukrepov, kumulativno potrebnih za preprečitev pomora rib v času drstenja (ki podatkih spisa traja nekaj dni), ter da je bila tožena stranka dolžna (v tem času) zagotoviti ne le minimum pretoka, pač pa tudi njegovo konstantnost v pomenu take postopnosti morebitnih nihanj, da ob zmanjševanju pretoka ne bi prihajalo do presušitve struge oziroma tistih njenih delov, kjer drstijo ribe. In prav to se je v konkretnem primeru zgodilo: sodišče prve stopnje je predvsem na podlagi izpovedi veterinarske inšpektorice ugotovilo, da je v spornem obdobju prišlo do pomora podusti in iker, ker so ostale na suhem, drugostopenjsko sodišče pa je potem, ko je veterinarska inšpektorica, zaslišana na pritožbeni obravnavi, svojo izpoved o okoliščinah drstenja podusti, o posebnostih njihovega obnašanja v tem obdobju ter o zadušitvi kot vzroku pomora, svojo izpoved dopolnila,

tudi samo prišlo do takega dejanskega zaključka.

16. Ne drži revizijska trditev tožene stranke, da tožeča stranka ni navedla, katero ravnanje tožene stranke je bilo protipravno. Smiselno uveljavljani očitek nesklepčnosti tožbe je neutemeljen. V tožbi je namreč tožeča stranka zatrjevala, (i) da je po ustaljeni praksi že leta pred škodnim dogodkom tožeča stranka obveščala toženo stranko o času drstenja rib zato, da je tožena stranka izvajala pretoke v čim manjših nihanjih, da ne bi ribe in ikre, ki jih ribe odlagajo v plitvinah, ostale na suhem oziroma da iker ne bi odplavilo, (ii) da je bila pred škodnim dogodkom tožena stranka večkrat in na različne načine obveščena o drstenju rib in (iii) da se je 14. aprila pričel pomor rib zaradi velikih nihanj vode. Iz tožbenih navedb jasno izhaja tožničin očitek, da so nihanja posledica ravnanja toženke in bi ga ta lahko preprečila (med postopkom je njeno ravnanje ovrednotila celo kot naklepno).

17. Spreminjanje pretokov vode v stari strugi Drave na način, ki je bil glede na posledice (presušitev dela struge) v nasprotju z dogovorjenim (ki bi moral zagotavljati stabilno okolje za drstenje rib), pri čemer tožena stranka ni dokazala, da bi to narekovali naravni pogoji, ki bi terjali odstop od dogovora, ki ga je tožena stranka spoštovala dve desetletji, pomeni protipravno ravnanje tožene stranke. Pritožbeno sodišče je presojo o tem oprlo na določbe Zakona o vodah (v nadaljevanju ZV-1) in na njegovi podlagi sprejeto Uredbo o koncesiji za rabo reke Drave za proizvodnjo električne energije ter Zakona o sladkovodnem ribištvu (v nadaljevanju ZSRib). Revidentka v zvezi s tem uveljavlja, da "prvenstveno pravno podlago predstavlja ZSRib kot lex specialis, ki jasno določa, kaj je lahko podlaga za odškodninsko in kazensko odgovornost v takih primerih, medtem ko ZV-1 takih določb nima, zato je v tem delu napačno uporabljeno materialno pravo." Povzeta revizijska trditev je nejasna in nekonkretizirana; ker ji je v nadaljevanju dodana trditev, da tožeča stranka ni dokazala protipravnosti, zato niso podani vsi elementi civilnega delikta, Vrhovno sodišče razume, da revidentka uveljavlja zmotno uporabo OZ v zvezi z ZSRib. Po presoji Vrhovnega sodišča nima prav: pravno podlago odločitve o odškodninski odgovornosti tožene stranke v konkretnem primeru predstavlja OZ in sicer na podlagi določbe 57. člena ZSRib, po kateri se glede povzročitve škode na ribah in odgovornosti za škodo na ribah uporabljajo določbe OZ, če ta zakon ne določa drugače. Zmotno je tudi prepričanje tožene stranke, da njeno ravnanje ni bilo protipravno. Pri nepogodbeni odškodninski odgovornosti se je po splošnem pravilu o prepovedi povzročanja škode iz 10. člena OZ se je vsak dolžan vzdržati ravnanja, s katerim bi utegnil drugemu povzročiti škodo. Pri opredeljevanju predpostavk odškodninske odgovornosti se v sodni praksi poudarja, da mora biti ravnanje nedopustno, pri čemer zadošča, da je ravnanje (storitev ali opustitev) na splošno nedopustno, in ni treba, da bi bilo s pravno normo posebej prepovedano ali zapovedano. Izraz protipravno ravnanje (ravnanje v nasprotju s pravno normo) je zato ožji od pojma nedopustno ravnanje, ki pomeni ravnanje v nasprotju s splošno sprejetimi pravili (običaji, moralnimi načeli) dolžnega ravnanja v določenih razmerjih in situacijah.

Zato za ekskulpacijo tožene stranke ne zadošča, če je, kot poudarja v reviziji, ravnala skladno z ZSRib, podzakonskimi akti, upravnim vodnogospodarskim dovoljenjem in koncesijsko pogodbo, temveč je treba pri presoji nedopustnosti njenega ravnanja odgovoriti na vprašanje, ali je bil škodni dogodek (pomor rib in iker) zanjo objektivno predvidljiv. Vrednostno merilo je torej predvidljivost negativne posledice ravnanja,

izhodišče presoje pa so konkretne okoliščine. In v konkretnih okoliščinah (ob sklenjenem in več kot dve desetletji spoštovanem dogovoru o ravnanju tožene stranke v času drstenja rib in ob obvestilu, da je ta čas nastopil) o nepredvidljivosti negativne posledice ne more biti govora. Pri pogodbeni odškodninski odgovornosti pa protipravnost predstavlja kršitev pogodbe (239. člena OZ in naslednji), v konkretnem primeru prej omenjenega dogovora.

18. Neutemeljeno tožena stranka uveljavlja tudi, da z rednim plačevanjem koncesnine in vodnega povračila poravnava vse obveznosti, ki se nanašajo na obratovanje hidroelektrarne in vpliv njenega delovanja na okolje in da je sodišče druge stopnje kršilo procesna pravila, ko je drugače kot prvostopenjsko sodišče ugotovilo, da je obravnavan škodni dogodek pomenil izredni dogodek.

Dajatve, ki jih tožena stranka plačuje zaradi svojega obratovanja, so nadomestila za uporabo vode kot naravnega bogastva in ne vsebujejo sredstev, namenjenih za povrnitev škode, ki jo zaradi obratovanja trpijo tretje osebe. Vprašanje, ali je bil v tej pravdi obravnavan škodni dogodek izreden ali ne, pa je vprašanje materialnega prava in ne dejansko.

19. Revizija tožene stranke je neutemeljena, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

20. O stroških postopka je odločeno skladno z določbo prvega odstavka 165. člena ZPP.

Čeprav za odločitev o reviziji to ni pomembno, Vrhovno sodišče opozarja na ugotovitev izpodbijane sodbe oziroma v njej povzeto izpoved veterinarske inšpektorice, da je za ugotovitev kužnih bolezni pristojen poseben inšpektor za ribištvo, tega pa ni poklicala, ker je ugotovila, da je vzrok smrti zadušitev.

Glej 12. točko obrazložitve izpodbijane sodbe.

Izpovedala je, da je videla zadušitev rib, ker so ostale na suhem; riba živi v vodi in če ostane na suhem, pogine. Ni ji znano, da bi poginule ribe pobirali tudi iz vode. Zadušitev kot vzrok pogina se ji je zdela očitna in izključila je vsak drugi vzrok. Ribe med drstenjem zaradi nagona ne reagirajo na običajen način: če voda odteče, se ne umaknejo v vodo.

Glej odločbe II Ips 451/2010 12, II Ips 224/2013, II Ips 9/2014, II Ips 129/2015 in druge.

Primerjaj odločbi II Ips 287/2006, II Ips 129/2015.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 10, 239

Zakon o sladkovodnem ribištvu (2006) - ZSRib  - člen 57

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.