VSRS Sodba II Ips 28/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-09-13

Anton Frantar (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), mag. Nina Betetto, Tomaž Pavčnik, Janez Vlaj

povrnitev nepremoženjske in premoženjske škode - odgovornost države za delo policista - zasledovalna vožnja - prometna nesreča - krivdna odgovornost - deljena odgovornost - soodgovornost - mesečna renta - višina rente - dejanska zaposlitvena možnost

Glede na stanje na trgu delovne sile, ko zaposlitve ne dobijo zdravi ljudje, in upoštevaje tožnikove omejitve, je pravilen zaključek, da tožnik ne glede na preostalo delovno zmožnost zaposlitve ne dobi, zaradi česar mu pripada pravica do popolne rente.

II. Prva toženka in druga toženka morata v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožniku njegove revizijske stroške, in sicer vsaka v znesku 2.058,38 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnik je s (spremenjeno) tožbo z dne 31. 1. 2013 od sodišča zahteval, naj razsodi, da sta mu toženki dolžni nerazdelno plačati 40.146,74 EUR odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 6. 2012 dalje do plačila. V pripravljalni vlogi z dne 12. 5. 2014 je uveljavljal še rentni zahtevek za plačilo premoženjske škode zaradi izgube zaslužka v višini 1.844,87 EUR mesečno od 1. 10. 2012 dalje. Poškodoval se je v nesreči dne 27. 5. 2012, do katere je prišlo med policijskim zasledovanjem, ko je tožnik zaradi neprimerne hitrosti zasledovalca in slabega terena izgubil nadzor nad motornim kolesom in padel, policijsko vozilo pa je zaradi premajhne varnostne razdalje zapeljalo prek njega in ga hudo telesno poškodovalo.

2. Sodišče prve stopnje je odločilo, da sta toženki dolžni tožniku plačati znesek 55.783,39 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi in mesečno rento v višini 889,57 EUR od 1. 12. 2015 dalje, v presežku pa je tožbeni zahtevek zavrnilo in odločilo o stroških postopka. Odločilo je, da je odškodninska odgovornost prve toženke podana na podlagi 150. člena Obligacijskega zakonika (OZ), soprispevek tožnika k nastanku škode pa ocenilo na 40%. Upoštevajoč deljeno odgovornost je tožniku prisodilo ustrezno zmanjšano odškodnino za nepremoženjsko škodo, potne stroške, stroške v zvezi z zdravljenjem in tujo pomoč. Zavrnilo je ugovor toženk glede (ne)obstoja temelja rentnega zahtevka, saj je ugotovilo, da je tožnik zaradi nesreče 20% invalid in omejeno sposoben za delo mehatronika (sposoben je za delo v skrajšanem delovnem času 4 ure, v urejenem mikroklimatskem okolju in kjer ne prihaja do daljših obremenitev vratne hrbtenice), in da bi po rednem teku stvari prejemal dohodek vsaj v višini 1.482,62 EUR bruto mesečno.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbama tožnika in druge toženke delno ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da sta toženki dolžni tožniku nerazdelno plačati 74.377,83 EUR s pripadajočimi zamudnimi obrestmi in od 1. 12. 2015 dalje mesečno rento v višini 1.186,09 EUR. V celoti pa je zavrnilo pritožbo prve toženke. Odgovornost toženk je presojalo v skladu s 154. členom OZ, ki ureja odgovornost pri nesreči, ki jo povzročijo premikajoča se vozila. Odločilo je, da tožnik nosi 20% krivde z obrazložitvijo, da ravnanje policista, ki je strokovna oseba, pri zasledovanju tožnika ni bilo racionalno in sorazmerno tožnikovi kršitvi cestnoprometnih predpisov. Prispevek tožnika je sodišče videlo v tem, da je vozil brez vozniškega izpita in ni upošteval ukaza policista, naj se ustavi. Ni pa sledilo pritožbenim navedbam tožene stranke glede višine premoženjske škode in rente. Odločilo je, da se tudi za oškodovance, ki so pred škodnim dogodkom pridobivali zaslužek z zaposlitvami za določen čas, šteje za verjetno, da bi po normalnem teku stvari zaslužek iz istega dela pridobivali tudi po škodnem dogodku, in da tožniku kljub delno ohranjeni delovne zmožnosti pripada pravica do popolne odškodnine, saj je dokazal, da zaradi omejene delovne zmožnosti ni realnih možnosti, da bi dobil zaposlitev.

4. Zoper odločitev sodišča druge stopnje vlagata revizijo obe toženki.

5. Prva toženka uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava ter bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) in Vrhovnemu sodišču predlaga, naj izpodbijani sodbi spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oz. določi bistveno višji soprispevek tožnika in ustrezno zniža prisojeno odškodnino ter naloži tožniku povrnitev stroškov revizije. Meni, da je do škodnega dogodka prišlo izključno po krivdi tožnika. Policist naj ne bi ravnal protipravno, saj smernice o uporabi sredstev za prisilno ustavljanje prevoznih sredstev z dne 30. 5. 2015 v času škodnega dogodka še niso veljale, nezgode pa ni mogel ne predvideti ne preprečiti. Tožnik naj bi ravnal objestno in protipravno; če bi upošteval prometne predpise in ravnal v skladu z navodili policista, do dogodka sploh ne bi prišlo. Sodišče naj bi napačno uporabilo določbo 174. člena OZ pri odločitvi o višini rente zaradi izgubljenega zaslužka. Iz dokazov naj ne bi izhajalo, da bi tožnik v prihodnje sploh pridobival dohodek, in to v ugotovljeni višini. Dokazna ocena sodišča naj bi bila nekritična in nepravilna. Določitev rente v višini 1.482,63 EUR naj bi bila v nasprotju z izvedenimi dokazi. Sodišče naj ne bi upoštevalo, da je tožnik zmožen za delo z omejitvami, tako visoka renta pa ga tudi ne bo vzpodbujala, da bi se zaposlil v okviru preostale delovne zmožnosti. Priglaša revizijske stroške.

6. Druga toženka vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga, naj revizijsko sodišče obe sodbi razveljavi ter vrne zadevo v ponovno sojenje sodišču prve stopnje, podrejeno pa, naj izpodbijano sodbo spremeni tako, tožbeni zahtevek zavrne oz. določi bistveno višji soprispevek tožnika in mu naloži v plačilo vse pravdne stroške. Meni, da je škoda, ki jo je utrpel tožnik, izključna posledica njegovega lastnega ravnanja. Tudi če bi policist prekoračil pooblastila, bi njegov soprispevek znašal največ 20 ali 30%. Njegovo zasledovanje tožnika s službenim vozilom na predpisan način naj ne bi bilo protipravno, tudi če je bilo nesorazmerno. Ker do trčenja med tožnikom in policijskim vozilom sploh ni prišlo, je poškodovanje tožnika nesrečno naključje, ki ga policist ni mogel pričakovati. Glede prisojene rente revidentka meni, da iz izvedenih dokazov ni mogoče zaključiti, da bi tožnik v prihodnje sploh pridobival dohodek. Preuranjena naj bi bila ugotovitev sodišča o 20% invalidnosti tožnika, saj ZPIZ o tem še ni odločil. Dokazna ocena sodišča naj bi bila nezanesljiva in dvomljiva ter naj ne bi dosegala standarda prepričanja, zaradi česar naj bi bila podana kršitev 8. člena ZPP. Priznanje rente v višini polne plače naj bi bilo v nasprotju z izvedenimi dokazi, iz katerih izhaja, da gre le za delno nezmožnost za delo. Nasprotovala naj bi tudi načelu, da odškodnina ne sme presegati nastale škode in podpirati teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom. Renta naj bi bila odmerjena previsoko. Revidentka uveljavlja plačilo stroškov revizijskega postopka.

7. Sodišče je reviziji toženk vročilo tožniku, ki je nanjo odgovoril. Predlaga, naj revizijsko sodišče reviziji zavrne in toženkama naloži plačilo revizijskih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

9. Po prehodni določbi tretjega odstavka 125. člena novele ZPP-E se postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe novele, pred sodiščem druge stopnje in pred vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah noveliranega zakona, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona. Sodišče prve stopnje je sodbo izdalo pred uveljavitvijo novele dne 14. 9. 2017, zato je Vrhovno sodišče uporabilo določbe ZPP, kakršne so veljale pred novelo ZPP-E.

10. Dejanske okoliščine primera, kot sta jih ugotovili sodišči prve in druge stopnje, je mogoče strniti v naslednje ugotovitve: policist je med izvajanjem nadzora cestnega prometa zaslišal zvok tožnikovega motornega kolesa, ki je pospešeno pripeljal iz smeri P., in ga z dvignjeno roko pričel zaustavljati. Ker se tožnik ni odzval in je z vožnjo nadaljeval, mu je policist pričel slediti s službenim vozilom z vključenimi svetlobnimi in zvočnimi signali. Zapisal si je registrsko številko motornega kolesa in poklical dežurnega policista prek radijske zveze ter zahteval podatke o lastniku motornega kolesa. Vseeno je nadaljeval z zasledovanjem tožnika v smeri naselja S., skozi N. Sledil mu je tudi, ko je tožnik zavil na gramozno cesto in zavil na travnato pot, ki vodi do njive. Tožnik je po 120 metrih vožnje po njivi zapeljal prek brazde na sosednjo njivo in padel, na tleh ležečega pa ga je povozil policist s sprednjim levim delom vozila. Ob ugotovljeni hitrosti policijskega vozila bi se to lahko zaustavilo na razdalji 25 metrov, vendar je bilo od tožnika oddaljeno samo 10-15 metrov.

11. Revizijsko sodišče uvodoma poudarja, da je revizija izredno pravno sredstvo proti pravnomočni drugostopenjski sodbi z bolj omejenim obsegom in razlogi izpodbijanja v primerjavi s pritožbo kot rednim pravnim sredstvom proti prvostopenjski sodbi. Zato revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Posledično Vrhovno sodišče obeh revizij ni presojalo v delu, v katerem izpodbijata dokazno oceno sodišč prve in druge stopnje o samem poteku škodnega dogodka in o verjetnosti, da bi bil tožnik zaposlen, če se zaradi škodnega dogodka njegovo zdravstveno stanje ne bi poslabšalo. Nadalje ni dovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja z navideznim uveljavljanjem bistvenih kršitev, kar velja za uveljavljano kršitev 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (ko prva toženka v reviziji zatrjuje, da izvedeni dokazi ne podpirajo zaključka, da bi tožnik v prihodnje dobival zaslužek) in za domnevno kršitev 8. člena ZPP (ki jo druga toženka v reviziji uveljavlja glede primerne uporabe dokaznih standardov).

12. V okviru svojih pooblastil je tako Vrhovno sodišče presojalo materialnopravno pravilnost odločitve sodišča druge stopnje o porazdelitvi krivde med tožnikom (20%) in policistom (80%). Obe revidentki zatrjujeta, da je nastala škoda posledica izključno ravnanja tožnika. Vendar takšno stališče nima opore v izvedenem dokaznem postopku, ki je pokazal, da je do povoženja tožnika prišlo zaradi premajhne varnostne razdalje. Neutemeljeno je sklicevanje prve toženke na to, da so usmeritve o uporabi sredstev za prisilno ustavljanje prevoznih sredstev začele veljati šele po nesreči, saj je bila protipravnost ravnanja policista vzpostavljena na podlagi ugotovitev, da so že v času nesreče obstajala pravila glede zasledovanja, s katerimi je bil policist seznanjen. Upoštevaje okoliščine, ki jih je v svoji odločitvi o razporeditvi krivde izpostavilo sodišče druge stopnje, tj. da je policist strokovna oseba, posebej izurjena za preprečevanje in odpravljanje nevarnosti, ki ogrožajo življenje in zdravje ljudi, da je nadaljeval z zasledovanjem tožnika, čeprav je imel možnost pridobiti podatke o njem na podlagi registrske številke motornega kolesa, in da je z zasledovanjem na (pre)majhni varnostni razdalji nadaljeval tudi po izključitvi tožnika iz prometa z vožnjo po njivi, čeprav je imel že prej občutek, da bo tožnik padel po vozišču, saj je ta že nekajkrat zaplesal z motorjem, je odločitev o 80% prispevku na strani policista materialnopravno pravilna. Tako so neutemeljeni revizijski ugovori, da je nastali škodni dogodek izključno posledica tožnikove objestnosti oziroma nesrečno naključje.

13. Nosilni argument sodišč pri odločitvi o zahtevku za plačilo mesečne rente na podlagi drugega odstavka 174. člena OZ je bil, da se je tožnik sicer izobrazil za dobro zaposljiv kader, vendar zaradi svojega zdravstvenega stanja in razmer na trgu delovne sile, kot oseba z 20% invalidnostjo, nima realne možnosti za zaposlitev. Revidentki zaradi delno ohranjene delovne zmožnosti tožniku oporekata pravico do popolne odškodnine. Vendar je na ta očitek izčrpno odgovorilo že sodišče druge stopnje, ki je pravilno presodilo, da bi bilo znižanje odškodninske rente na mestu, če bi tožnik z delom v okviru preostale delovne zmožnosti lahko pridobival zaslužek. Tožnik si je po škodnem dogodku prizadeval najti zaposlitev, vendar neuspešno. Glede na stanje na trgu delovne sile, ko zaposlitve ne dobijo zdravi ljudje, in upoštevaje tožnikove omejitve (pri čemer za odločitev sodišča ni bil odločilen podatek o ugotovljeni 20% invalidnosti, temveč v izvedenskem mnenju ugotovljene dejanske omejitve za opravljanje različnih del), je pravilen zaključek, da tožnik ne glede na preostalo delovno zmožnost zaposlitve ne dobi, zaradi česar mu pripada pravica do popolne rente. V primeru spremenjenih okoliščin pa bosta toženki lahko uveljavljali odpravo ali zmanjšanje rente (175. člen OZ).

14. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da uveljavljani revizijski razlogi niso podani, zato je obe reviziji kot neutemeljeni zavrnilo (378. člen ZPP).

15. Odločitev, da toženki sami krijeta svoje stroške revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP in je zajeta z izrekom o zavrnitvi revizij. Na podlagi navedenih določb in Odvetniške tarife pa morata toženki tožniku povrniti stroške odgovorov na revizijo, in sicer vsaka v znesku 2.058,38 EUR (za odgovor na revizijo (tar. št. 3210) 1.667,20 EUR, materialne stroške (tr. št. 6002) 20,00 EUR in 22% DDV) v roku 15 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti do plačila.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 154, 174, 174/2, 175

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.