VSRS Sodba I Ips 5567/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-11

Branko Masleša (preds.), Vesna Žalik (poroč.), dr. Mile Dolenc, Mitja Kozamernik, mag. Kristina Ožbolt

kršitev kazenskega zakona - poslovna goljufija - zakonski znaki kaznivega dejanja - konkretizacija zakonskih znakov - preslepitev - opis kaznivega dejanja v izreku sodbe - komisijska prodaja avtomobila - neizpolnitev pogodbene obveznosti

Opis kaznivega dejanja predstavlja okvir za ugotavljanje dejanskega stanja, kot ga zatrjuje obtožni akt in mora biti konkretiziran do te mere, da po eni strani omogoča (sodišču) pravno vrednotenje obdolženčevega ravnanja in sklepanje o obstoju ali o neobstoju kaznivega dejanja, po drugi strani pa mora tudi omogočiti, da obdolženec lahko uspešno uresničuje svojo obrambo. Opis dejanja, v katerem je točno in določno navedeno, za kateri predmet (avto) je šlo, z navedbo znamke, številke šasije in cene, priprava pogodbe in zaveza o izročitvi navedenega vozila konkretizira preslepitev oškodovanca s prikazovanjem da bodo obveznosti izpolnjene.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati na 600,00 EUR odmerjeno sodno takso.

1. S sodbo Okrožnega sodišča v Murski Soboti z dne 25. 1. 2017 je bil obsojeni D. D. spoznan za krivega dveh kaznivih dejanj poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Določeni sta mu bili kazni 8 (osem) mesecev zapora in 1 (eno) leto ter 5 (pet) mesecev zapora ter nato po določbah o steku izrečena enotna kazen 2 (dve) leti zapora. Na podlagi določbe četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je sodišče obsojenca oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, odločilo pa je, da je dolžan plačati sodno takso v višini 300,00 EUR ter stroške, ki jih je povzročil po svoji krivdi. Po določbi drugega odstavka 105. člena ZKP je oškodovanca P. G. in J. U. s premoženjskopravnima zahtevkoma napotilo na pravdo. Z isto sodbo je na podlagi določbe 3. točke 358. člena ZKP obsojenca oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje poneverbe po prvem odstavku 209. člena KZ-1, ter na podlagi določbe 1. točke 357. člena ZKP je zoper obsojenca zavrnilo obtožbo za kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1 in kaznivo dejanje pranja denarja po drugem in prvem odstavku 245. člena v zvezi z drugim odstavkom 20. člena, zoper pravno osebo Š., d. o. o. pa je obtožbo zavrnilo za kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1. O stroških kazenskega postopka v zvezi z oprostilnim in zavrnilnim delom sodbe je odločilo v skladu z določbo prvega odstavka 96. člena ZKP. Višje sodišče v Mariboru je s sklepom in sodbo z dne 14. 7. 2017 odločilo, da se ugodi pritožbi državne tožilke zoper oprostilni del sodbe sodišča prve stopnje ter sodbo v tem delu razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ostalem je pritožbi okrožne državne tožilke in zagovornika obsojenega D. D. zavrnilo kot neutemeljeni in v nerazveljavljenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da je obsojenec dolžan plačati sodno takso v višini 420,00 EUR. Sodba je v obsodilnem delu formalno in materialno pravnomočna.

2. Zoper pravnomočno obsodilno sodbo so zagovorniki vložili zahtevo za varstvo zakonitosti iz razlogov po 1., 2. in 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP ter zaradi kršitve 28. člena Ustave. Vrhovnemu sodišču so predlagali, naj zahtevi ugodi ter sodbo tako spremeni, da obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa se zavzemajo za razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka Barbara Brezigar je v pisnem odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi določbe drugega odstavka 423. člena ZKP ocenila, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena, saj zagovorniki poleg kršitve kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, ki po presoji državne tožilke ni podana, navajajo le svojo oceno dejstev.

4. O odgovoru državne tožilke so se zagovorniki pisno izjavili.

5. Bistvo obsežne zahteve za varstvo zakonitosti je, da v opisu dejanj, navedenih v obsodilnem delu v točki 1. in 2. izreka sodbe, niso konkretizirani vsi abstraktni kazenskopravni pojmi iz zakonskega opisa kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1. Zagovorniki zatrjujejo, da pri dejanju, opisanem pod točko 1, storjenem na škodo P. G., ni konkretiziran način, kako naj bi obsojenec pri oškodovancu ustvaril lažen vtis, da bodo dogovorjene obveznosti izpolnjene, na kakšen način in kako je oškodovanca preslepil. Kot je razumeti zahtevo, vložniki trdijo, da v izreku pravnomočne sodbe niso opisana in navedena dejstva, ki bi konkretizirala, da so bile obsojenčeve izjave med izvajanjem pogodbe in ob sklepanju pogodbe neresnične oziroma lažne in da jih je mogoče šteti kot preslepitev, to je kot konkretizacijo zakonskega znaka kaznivega dejanja poslovne goljufije „pri izvajanju pogodbe preslepil drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene in s prikrivanjem okoliščin, da obveznosti ne bodo mogle biti izpolnjene“. Zagovorniki citirajo različne sodbe višjih sodišč in sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 93283/2010 z dne 21. 9. 2017, s katero je Vrhovno sodišče spremenilo svojo dotedanjo prakso o konkretizaciji zakonskih znakov kaznivega dejanja poslovne goljufije.

6. Na navedbe, ki jih je mogoče šteti kot uveljavljanje kršitve kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP (da je kazenski zakon kršen v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obtoženec preganja, kaznivo dejanje), je odgovorilo že sodišče druge stopnje v točkah 13 in 14 sodbe, ko je presodilo, da so pri dejanju, opisanem pod točko 1, konkretizirani vsi zakonski znaki obravnavanega kaznivega dejanja. Tudi po presoji Vrhovnega sodišča so v opisu dejanja konkretizirani vsi kazenskopravni pojmi iz zakonskega opisa kaznivega dejanja poslovne goljufije, tako da je opisan konkreten življenjski primer oziroma historični dogodek, ki ga je mogoče subsumirati pod abstraktno kazenskopravno normo. Konkretizirano je obsojenčevo ravnanje, da se je pri izvajanju pogodbe o komisijski prodaji zavezal, da bo družba Š., d. o. o. za oškodovanca prodala motorno kolo za dogovorjeno kupnino in da bo takoj po izvršeni prodaji nakazala na oškodovančev tekoči račun kupnino, ter da je oškodovanemu P. G. še tik pred prodajo v septembru leta 2011 prikazoval, da bo kupnina nakazana, kar je pri oškodovancu utrdilo prepričanje in vtis, da bo obsojenec kupnino dejansko nakazal. Opisana so obsojenčeva ravnanja, s katerimi je P. G. preslepil, da mu je verjel in mu je motorno kolo pustil v komisijski prodaji. Kot je navedeno v sodbi I Ips 93283/2010, je bistven za uresničitev znaka preslepitve tudi opis konkretne okoliščine, iz katere je mogoč sklep, da gre za védenje oziroma zavest storilca, da kljub danim pogodbenim zavezam in obljubam do izpolnitve obveznosti ne bo prišlo. Slednje je v opisu dejanja pod točko 1 opisano z navedbami, da je obsojenec oškodovancu zamolčal (kar je tudi uvodoma kot zakonski znak navedeno v opisu dejanja), da je družba Š., d. o. o. v letu 2010 zašla v finančne težave, v posledici katerih je bila vse od dne 31. 12. 2010 prezadolžena. Zavest je konkretizirana tudi v nadaljnjem delu opisa dejanja, da obsojenec oškodovancu kupnine kljub prodaji motornega kolesa ni nakazal (šele marca 2013 je nakazal 1.500,00 EUR, ni pa nakazal razlike v višini 8.500,00 EUR), da je glede na obseg finančnih težav družbe Š., d. o. o., ki je bila prezadolžena, ob prodaji motornega kolesa vedel, da kupnine ne bo nakazal in da bo kupnina ob prodaji motnega kolesa porabljena za dolgove (plačilo dolgov) družbe Š., d. o. o., kar je oškodovancu zamolčal. Opis kaznivega dejanja vsebuje konkretizacijo obsojenčeve preslepitve, da je oškodovanca med izvajanjem pogodbe spravil v zmoto in ga preslepil s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene. Opisana je preslepitev, ter zamolčanje okoliščin, ki bi lahko pri oškodovancu povzročile drugačno odločitev, torej, da vozila ne bi pustil v komisijski prodaji, to je ravnanje obsojenca, da je oškodovanca tako med izvajanjem pogodbe spravil v zmoto ter ga preslepil s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene. Preslepitev in preslepitveni namen sta v izpodbijani sodbi določno konkretizirana in opis vsebuje vsa odločilna dejstva, tako da je obdolžencu tudi omogočil učinkovito obrambo.

7. Enako kršitev kazenskega zakona zagovorniki uveljavljajo tudi v zvezi s kaznivim dejanjem poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1, opisanim pod točko 2 izreka pravnomočne sodbe. Bistvo navedb je, da neizpolnitev pogodbe ne pomeni samodejno tudi storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije in da okoliščina, da je obsojenec obljubil izpolnitev obveznosti po pogodbi, še ne predstavlja zakonskega znaka preslepitve. Zagovorniki navajajo, da zatrjevanje abstraktnega zakonskega znaka, ki ni konkretiziran, ne pomeni konkretizacije obsojenčevega preslepitvenega namena.

8. Strinjati se je mogoče z zagovorniki, da le abstraktni dejanski stan, to je prepis zakonskega besedila določenega kaznivega dejanja, praviloma ne pomeni tudi konkretizacije zakonskih znakov določenega kaznivega dejanja (v posameznih primerih sicer lahko tudi abstrakten zakonski znak, ponovljen v konkretnem delu opisa dejanja, pomeni enako pojmovno opredelitev in ga je zato mogoče obravnavati kot dejstvo). Opis kaznivega dejanja predstavlja okvir za ugotavljanje dejanskega stanja, kot ga zatrjuje obtožni akt in mora biti konkretiziran do te mere, da po eni strani omogoča (sodišču) pravno vrednotenje obdolženčevega ravnanja in sklepanje o obstoju ali o neobstoju kaznivega dejanja, po drugi strani pa mora tudi omogočiti, da obdolženec lahko uspešno uresničuje svojo obrambo. Upoštevaje stališča iz sodbe I Ips 93283/2010 Vrhovno sodišče ugotavlja, da je v opisu dejanja pod točko 2 najprej naveden abstraktni zakonski znak kaznivega dejanja poslovne goljufije „pri sklenitvi posla preslepil drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene“. V konkretnem delu opisa kaznivega dejanja pa je opisano obsojenčevo ravnanje, da se je z oškodovancem dogovoril za prodajo vozila točno določene znamke, s točno določeno številko šasije in za določeno ceno. V opisu dejanja je točno konkretiziran predmet dogovora med obdolžencem in oškodovancem, kateri avto bo družba Š., d. o. o. izročila oškodovancu po plačilu kupnine, opisana je priprava pogodbe o prodaji vozila za točno določeno vozilo iz prejšnjega dogovora in opisana zaveza obdolženca, da bo po plačilu celotne kupnine družba Š., d. o. o. izročila avtomobil s pripadajočo dokumentacijo. Tak opis dejanja, v katerem je točno in določno navedeno, za kateri predmet (avto) je šlo, z navedbo znamke, številke šasije in cene, priprava pogodbe in zaveza o izročitvi navedenega vozila konkretizira tudi preslepitev samostojnega podjetnika J. U., to je oškodovanca, da je na poslovni račun družbe Š., d. o. o. nakazal celotno kupnino za navedeni avtomobil. V nadaljnjem opisu dejanja pa je po presoji Vrhovnega sodišča tudi dovolj konkretizirano védenje oziroma zavest obsojenca, da kljub dani pogodbeni zavezi do izpolnitve obveznosti ne bo prišlo. To je konkretizirano z nadaljnjim delom opisa, da obsojenec po prejemu celotne kupnine vozila ni izročil oškodovancu, ampak ga je prodal družbi H., d. o. o., s čimer je tudi opisano obsojenčevo védenje, da obveznosti ne bo izpolnil. Opisano ravnanje v povezavi z obsojenčevim zatrjevanjem oškodovancu, da mu bo dobavil točno določen avtomobil po plačilu celotne kupnine, tudi opisuje njegov preslepitven namen in se tako pokaže, da je navedba o obsojenčevih zavezah in prikazovanju oškodovancu, da mu bo avtomobil Audi Q5 po plačilu kupnine izročil, zadostna za konkretizacijo zakonskega znaka, da je obsojenec oškodovanca preslepil s prikazovanjem da bodo obveznosti izpolnjene in tako pri oškodovancu dosegel odločitev, da je plačal kupnino za avtomobil.

9. Z ostalimi navedbami o kršitvi kazenskega zakona, pa zagovorniki nasprotujejo ugotovitvam v pravnomočni sodbi o odločilnih dejstvih, ki predstavljajo zakonske znake poslovne goljufije, ko poudarjajo obsojenčevo ravnanje, po svoje interpretirajo ugotovitve izvedenke finančne stroke, ravnanje obsojenca in oškodovancev, dvomijo v obstoj direktnega naklepa in trdijo, da ni ugotovljeno, da je obsojenec oškodovanca preslepil.

10. Kot kršitev procesnega zakona je mogoče obravnavati še navedbe, da so razlogi o krivdi v pravnomočni sodbi skopi in v celoti neobrazloženi, kar se nanaša, kot izhaja iz zahteve, na dejanje opisano pod točko 1, ko vložniki citirajo del obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje na strani 33 v drugem odstavku in trdijo, da je argumentacija naklepa nezadostna, presplošna in pavšalna. S citiranimi navedbami nakazujejo na kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. O obsojenčevem naklepu sodba ima razloge. V delu sodbe, ki ga citirajo zagovorniki, je sodišče ugotovilo obsojenčev subjektivni odnos do dejanja ter ga pojasnilo z obsojenčevo zavestjo o tem, kakšna so pravila in načela poslovanja gospodarskih subjektov pri opravljanju gospodarske dejavnosti in s sklepom, da se je obsojenec v celoti zavedal protipravnosti svojega dejanja in ga kot takega tudi hotel storiti ter da je dejanje storil s krivdno obliko direktnega naklepa. Sodišče sklepa o obsojenčevem subjektivnem odnosu do dejanja, to je o naklepu, na podlagi presoje njegovega celotnega ravnanja, ugotovljenega v sodbi. To je storilo tudi sodišče prve stopnje, saj je na podlagi presoje obsojenčevega ravnanja ugotovilo obsojenčev namen preslepitve oškodovanca in da je obsojenec ravnal naklepno z namenom pridobiti protipravno premoženjsko korist ter tako pri presoji celotnega obsojenčevega ravnanja napravilo sklep o njegovem krivdnem odnosu do dejanja. Sodišče druge stopnje pa je v točkah 16 in 17 pritrdilo razlogom sodišča prve stopnje o ugotovljenem direktnem naklepu obsojenca. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka po navedenem ni podana.

11. Zagovorniki v zahtevi še navajajo, da obsojencu naklep ni dokazan, da sodišče ne more le sklepati o obsojenčevi krivdi, da ni dokazano da bi pri obsojencu obstajal „obarvani naklep“, da je treba krivdo dokazati, da se na preslepitev ne da sklepati in ugibati, kot je to storilo sodišče v pravnomočni sodbi, da preslepitveni namen ne obstaja, da je sodišče kršilo načelo

. Iz procesne teorije navajajo, da je treba v dvomu obdolženca oprostiti obtožbe, da je domneva nedolžnosti uzakonjena v določbi 3. člena ZKP (pri čemer ne pojasnijo, katere določbe ZKP, ki pomenijo konkretizacijo tega načela v kazenskem postopku, so bile kršene), trdijo, da sodišči prve in druge stopnje nista dokazali, da je obsojenec preslepil oškodovanca, da je zmotno oziroma nepopolno ugotovljeno dejansko stanje v izpodbijani pravnomočni sodbi posledica napačne uporabe postopkovnih in materialnih določb (ne pojasnijo katerih) in se sklicujejo na določbo 427. člena ZKP.

12. S citiranimi navedbami zagovorniki ne zatrjujejo kršitev kazenskega zakona, ampak nasprotujejo ugotovljenemu dejanskemu stanju v pravnomočni sodbi ter trdijo, da dejstva, ki so bila podlaga za uporabo kazenskega zakona, v sodbi niso pravilno ugotovljena. Uveljavljajo razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno uveljavljati (drugi odstavek 420. člena ZKP).

13. Ker kršitve zakona iz 1. in 2. točke prvega odstavka 420. člena ZKP niso podane in ker zagovorniki uveljavljajo tudi zmotno ugotovitev dejanskega stanja, kar ni dovoljeno, je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

14. Odločba o stroških postopka temelji na 98. a členu v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Stroški predstavljajo sodno takso, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju tarifnih številk 7113 in 7152 taksne tarife Zakona o sodnih taksah in ob upoštevanju trajanja in zamotanosti postopka ter obsojenčevih premoženjskih razmer.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 228, 228/1.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 372, 372-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.