VSRS Sodba I Ips 36694/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-12-13

Branko Masleša (preds.), Vesna Žalik (poroč.), dr. Mile Dolenc, mag. Kristina Ožbolt, Barbara Zobec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

bistvene kršitve določb postopka - pomanjkljivi razlogi o odločilnih dejstvih - dokazni sklep - kršitev pravice do obrambe - zavrnitev dokaznega predloga - izvedenec - prepozen dokazni predlog - nesubstanciran dokazni predlog - kršitev kazenskega zakona - poslovna goljufija - obstoj kaznivega dejanja - zakonski znaki - preslepitveni namen

V sodbi mora biti ocenjena vsebina tistih dokazov, ki se nanašajo na pravno odločilna dejstva, zato sodišče prve stopnje ni dolžno navajati in se opredeljevati do vsakega dokaza, ki ga izvede, sploh če ta nima nikakršne dokazne vrednosti in se ne nanaša na dokazovanje pravno odločilnih dejstev.

Zagovorničina stališča, ki jih je predstavila v končni besedi, po vsebini predstavljajo njeno utemeljevanje, zakaj izvedeni dokazi, s tem pa tudi konto kartice, ne dokazujejo obsojencu očitanega kaznivega dejanja, v podkrepitev tega pa je predlagala postavitev izvedenca ekonomske stroke. Takšne navedbe ne morejo predstavljati samostojnega dokaznega predloga, temveč le stališče obrambe glede ugotovljenih dejstev, ki bi jih lahko po njenem mnenju podkrepil izvedenec.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 8. 11. 2016 obsojenega J. T. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem v zvezi z drugim odstavkom 234.a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) in mu izreklo kazen dve leti in deset mesecev zapora, v katero mu je vštelo čas odvzema prostosti in pripora od dne 20. 10. 2015 do dne 26. 1. 2016. Obsojencu je sodišče na podlagi 95. in 96. člena KZ naložilo plačilo protipravne premoženjske koristi v višini 190.519,60 evrov, na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) pa ga je oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 13. 6. 2017 pritožbama obsojenca in njegove zagovornice deloma ugodilo in izpodbijano sodbo v odločbi o odvzemu protipravne premoženjske koristi spremenilo tako, da je obsojencu ni izreklo, v preostalem delu pa je pritožbi kot neutemeljeni zavrnilo in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper pravnomočno sodbo vlaga obsojenčeva zagovornica zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uveljavlja relativni bistveni kršitvi določb kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona. Sodišče prve stopnje je po njenem mnenju kršilo določbe 364. člena ZKP, ker sodba v uvodnih točkah obrazložitve ne vsebuje dokaznega sklepa, kršilo pa je tudi pravico do obrambe, ker je neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog po postavitvi izvedenca ekonomske stroke. V okviru kršitev kazenskega zakona zagovornica uvodoma poudarja, da očitano dejanje ne predstavlja kaznivega dejanja poslovne goljufije, ker v njegovem opisu ni opredeljen obsojenčev namen pridobiti si protipravno premoženjsko korist. Zagovornica vztraja pri pravni kvalifikaciji nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije, po kateri so posamezna obsojenčeva dejanja že zastarala in bi zato morala biti izdana zavrnilna sodba. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi ugodi in obsojenca oprosti obtožbe oziroma obtožbo zavrne, podredno pa, da pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec mag. Andrej Ferlinc je v odgovoru z dne 5. 12. 2017, podanem v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP, ocenil, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Za izdelavo sodbe so relevantni le tisti dokazi, ki omogočajo sklepanje o pravno odločilnih dejstvih, obširni razlogi o izvedenih dokazih pa so razvidni iz sodbe sodišča prve stopnje. Zagovornica tudi ne pojasni, katero pravno odločilno dejstvo naj bi bilo z zavrnitvijo dokaznega predloga po postavitvi izvedenca ekonomske stroke napačno ugotovljeno. Konkretni del opisa kaznivega dejanja vsebuje vse zakonske znake poslovne goljufije, zagovornica ne soglaša z ugotovljenim naklepnim ravnanjem obsojenca, kar pa ne presega nedovoljenega razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Vrhovni državni tožilec pritrjuje stališčema obeh sodišč nižjih stopenj, da gre v konkretnem primeru za storitev enega kaznivega dejanja, zato tudi do zastaranja posameznih obsojenčevih dejanj ni prišlo. Vrhovni državni tožilec predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevo kot neutemeljeno zavrne.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca poslalo obsojencu in zagovornici, da se o njem izjavita, a izjave nista podala.

5. Glede na vsebino zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje, ugotovljeno v pravnomočni sodbi (drugi odstavek 420. člena ZKP) in ne presoja vprašanj, povezanih z dejanskim stanjem, kot so pravilnost ocene dokazov in zaključkov sodišča glede pravno relevantnih dejstev. Pravnomočno sodno odločbo je z zahtevo za varstvo zakonitosti dopustno izpodbijati le zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Vrhovno sodišče se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in so konkretizirane tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti.

6. Zagovornica uvodoma očita kršitev sedmega odstavka 364. člena ZKP, ker sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe ni navedlo vseh dokazov, ki jih je izvedlo. Po njenem mnenju zaradi izostalega dokaznega sklepa v obrazložitvi sodbe ni mogoče preveriti, ali je sodišče ocenilo vse dokaze in kako jih je presojalo. Meni, da mora prvostopenjska sodba vsebovati oceno vseh izvedenih dokazov, saj je v nasprotnem primeru kršena obsojenčeva pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS. Takšna navedba vseh dokazov je bistvena sestavina sodbe, ker obrambi omogoča celovito preverjanje dejanskega stanja in bi brez nje ostala pravica do pritožbe zgolj navidezna.

7. Vrhovno sodišče zagovorničinega očitka ne sprejema, ker niti citirana določba sedmega odstavka 364. člena ZKP niti katera druga procesna določba ne uzakonja dolžnosti sodišča prve stopnje, da v obrazložitvi sodbe našteje vse izvedene dokaze, tako imenovani dokazni sklep. Iz določbe sedmega odstavka 364. člena ZKP izhaja, da sodišče določno in popolnoma navede, katera dejstva šteje za dokazana ali nedokazana in iz katerih razlogov. Pri tem navede zlasti, kako presoja verodostojnost protislovnih dokazov, iz katerih razlogov ni ugodilo posameznim predlogom strank, in kateri razlogi so bili za sodišče odločilni pri reševanju pravnih vprašanj, zlasti pri ugotavljanju, ali sta podana kaznivo dejanje in kazenska odgovornost obtoženca, in pri uporabi posameznih določb kazenskega zakona glede obtoženca in njegovega dejanja. Zagovornica sicer pravilno citira Komentar ZKP, vendar spregleda, da ZKP in njegov komentar govorita le o presoji pravno relevantnih dokazov, kot obvezni sestavini obrazložitve sodbe, ne pa o navedbi vseh dokazov, ki jih je izvedlo sodišče.

V sodbi mora biti ocenjena vsebina tistih dokazov, ki se nanašajo na pravno odločilna dejstva, zato sodišče prve stopnje ni dolžno navajati in se opredeljevati do vsakega dokaza, ki ga izvede, sploh če ta nima nikakršne dokazne vrednosti in se ne nanaša na dokazovanje pravno odločilnih dejstev. V tem kontekstu se zato šteje, da je sodba obremenjena s kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP takrat, ko sodišče navede le vsebino izvedenih dokazov, ne da bi obrazložilo svojo presojo teh dokazov v smislu sedmega odstavka 364. člena ZKP.

Takšna opredelitev procesne kršitve se nanaša na manjkajočo dokazno oceno v obrazložitvi sodbe, ne pa na izostanek dokaznega sklepa. V primeru manjkajoče dokazne ocene je stranki postopka onemogočena seznanitev s konkretnimi razlogi sodišča, na podlagi katerih dokazov je ugotovilo oziroma ni ugotovilo obstoja pravno odločilnih dejstev. Šele takšna bistveno pomanjkljiva obrazložitev sodbe stranki postopka onemogoča presojo njene pravilnosti, s čimer je kršena pravica do učinkovitega pravnega sredstva po 25. členu Ustave RS. Domet te pravice pa se, kot že zapisano, ne razteza na dolžnost (prvostopenjskega) sodišča, da v sodbi navede vse izvedene dokaze. Takšne zahteve sodišču ne nalaga nobena procesna določba, zagovornica pa z napačnim tolmačenjem določbe sedmega odstavka 364. člena ZKP tudi ni zatrjevala in utemeljila vpliva kršitve na zakonitost pravnomočne sodbe.

8. Dejstvo, da obrazložitev sodbe sodišča prve stopnje ne vsebuje dokaznega sklepa, pa ne pomeni, da je sodišče prezrlo dokazno oceno, kakor skuša v zahtevi prikazati zagovornica. Ne drži njena navedba, da iz prvostopenjske sodbe ni razvidno, kateri dokazi so bili izvedeni ter, ali so bili listinski dokazi sploh prebrani. Sodišče prve stopnje je od 1. do 6. točke obrazložitve najprej povzelo obsojenčev zagovor, nato pa ga ocenjevalo v povezavi z ostalimi izvedenimi dokazi, in sicer izpovedb T. N. in M. N. (predstavnika oškodovane družbe M.), R. F. (zaposlen v gradbenem podjetju Sektor trade, ki je dobavljalo beton za V., priča pa je povezala obsojenca in predstavnike M.), stečajne upraviteljice obsojenčeve družbe F. D. E., stečajne upraviteljice V. A. G., zaposlenih v V. I. K., T. Š., H. T., B. J. in D. G., zaposlenega pri investitorju I. B. K., ter izpovedb stečajnega upravitelja M. R. P. in njegove pomočnice M. Š. Sodišče je prebralo tudi izvedenski mnenji J. K. in S. J. S. J., ki je izdelala izvedensko mnenje v stečajnem postopku zoper F., je sodišče po predlogu obrambe tudi zaslišalo kot strokovno pričo. Sodišče je prebralo in ocenjevalo tudi obsežno listinsko dokumentacijo, ki se tiče prodaje V. stanovanj, poslovanja obsojenčeve družbe F., poslovnega odnosa med obsojenčevo družbo in M. ter medsebojnih kompenzacij (28., 36., 39., 40., 41. in 42. točka obrazložitve), prav tako je prebralo obsodilno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani II K 2951/2010 z dne 28. 11. 2011 (pravnomočna dne 15. 10. 2012) in ocenjevalo listinsko dokumentacijo stečajnega postopka nad obsojenčevo družbo, ki je stekel na predlog oškodovane družbe M. (58. - 67. točka obrazložitve sodbe). Iz podatkov spisa izhaja, da je sodišče glede na stanje zadeve sprejelo dokazni sklep na vsakem posameznem naroku za glavno obravnavo in izvajalo dokaze, na katere stanki nista imeli pripomb. Sodišče prve stopnje je v sodbi povzelo dokaze, ki so bili izvedeni in pretreseni na glavni obravnavi ter relevantni za sprejem odločitve, zato tudi s tega vidika o kršitvi 364. člena ZKP ali kršitvi obsojenčeve pravice do pravnega sredstva po 25. členu Ustave RS ni mogoče govoriti.

9. Zagovornica kršitev pravice do obrambe utemeljuje z nezakonito zavrnitvijo dokaznega predloga po postavitvi izvedenca ekonomske stroke, ki bi lahko pregledal naknadno pridobljene konto kartice. Na teh karticah je zaveden dokument, ki prikazuje, da je imela obsojenčeva družba F. terjatve do V. Te so ostale neporavnane zaradi plačilne nediscipline V., zato tudi obsojenec ni mogel poravnati obveznosti do M. Pri odgovoru na predstavljeni očitek je Vrhovno sodišče izhajalo iz ugotovljenih procesnorelevantnih dejstev. Sodišče prve stopnje je med glavno obravnavo pridobilo od stečajne upraviteljice V. A. G. konto kartice, ki jih je na naroku dne 7. 6. 2016 prebralo, stranke pa na prebrano niso imele pripomb. Na naslednjem naroku, dne 21. 6. 2016, je bila zaslišana stečajna upraviteljica, ki je med drugim pojasnila vsebino konto kartic V. Zagovornica je na zadnjem naroku dne 8. 11. 2016 po končanem dokaznem postopku podala zaključno besedo, v kateri je predlagala izvedbo dokaza z izvedencem ekonomske stroke. Predlog je sprva utemeljila s tem, da je sodišče v postopku naknadno pridobilo konto kartice, s katerimi izvedenca, ki sta bila postavljena v drugih postopkih, nista razpolagala. Sodišče je njen dokazni predlog zavrnilo kot neutemeljen in obrazložilo, da ne bi pripomogel k razjasnitvi dejanskega stanja. Šele naknadno je zagovornica v nadaljevanju končne besede obrazložila, da iz konto kartic izhaja dokument, iz katerega bi izvedenec ekonomske stroke lahko razbral, da je imela obsojenčeva družba F. v letu 2001 odprto terjatev do V. v višini 340.578.000,00 SIT. Na enak pritožbeni očitek je višje sodišče v 17. točki, v povezavi z 9. in 10. točko sodbe, obrazložilo, zakaj z zavrnitvijo dokaznega predloga po postavitvi izvedenca ekonomske stroke ni bila kršena obsojenčeva pravica do obrambe. Poudarilo je, da se predmetni dokument iz konto kartic nanaša na nastanek terjatve obsojenčeve družbe dne 5. 11. 2001, v kritičnem obdobju od dne 29. 9. 2000 do dne 13. 12. 2000 pa plačilo računov oškodovane družbe M. ni bilo pogojevano z dejstvom, da bo V. poravnal obveznosti do obsojenčeve družbe F. Obsojenec je od V. za dobavljeni beton prejel stanovanja, ki pa jih je prodal, s prejeto kupnino pa ni poravnal obveznosti do M., zato tudi po prepričanju višjega sodišča naknadna terjatev obsojenca do V. z dne 5. 11. 2001 v višini 340.578.000,00 SIT ne vpliva na presojo o vzrokih neplačila izdanih in zapadlih računov M.

10. Obdolžencu mora biti po načelu kontradiktornosti dana možnost, da se izjasni o vseh dejstvih in dokazih, ki ga obremenjujejo ter navede vsa dejstva in dokaze, ki so mu v korist. Pravica do navajanja dokazov, ki so obdolžencu v korist, in s tem njegovo izvajanje pravice do učinkovite obrambe, pa ni procesno brezpogojna. Po določbi tretjega odstavka 285.a člena ZKP ter drugega in tretjega odstavka 285.d člena ZKP mora namreč obdolženec, če krivde za kaznivo dejanje ne prizna, na predobravnavnem naroku konkretizirano in obrazloženo podati dokazne predloge, ki naj se izvedejo na glavni obravnavi. To pravico ima tudi na glavni obravnavi, a mora takrat navesti utemeljene razloge, zakaj dokaznih predlogov ni podal že na predobravnavnem naroku. Ob izpolnitvi navedenega procesnega pogoja ima obdolženec pravico do navajanja novih dokaznih predlogov do konca glavne obravnave (četrti odstavek 329. člena ZKP), s čimer se med drugim udejanja tudi načelo koncentracije dokazovanja v postopku pred sodiščem prve stopnje.

11. Na podlagi predstavljenih procesnorelevantnih dejstev Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zagovornica nesubstancirano in prepozno podala dokazni predlog po postavitvi izvedenca ekonomske stroke. Kljub neizpolnitvi procesnih zahtev po substanciranem in pravočasnem uveljavljanju dokaznega predloga na glavni obravnavi, je sodišče prve stopnje navedbe zagovornice v končni besedi obravnavalo kot dokazni predlog in ga kot neutemeljenega zavrnilo. Zagovorničina stališča, ki jih je predstavila v končni besedi, po vsebini predstavljajo njeno utemeljevanje, zakaj izvedeni dokazi, s tem pa tudi konto kartice, ne dokazujejo obsojencu očitanega kaznivega dejanja, v podkrepitev tega pa je predlagala postavitev izvedenca ekonomske stroke. Takšne navedbe ne morejo predstavljati samostojnega dokaznega predloga, temveč le stališče obrambe glede ugotovljenih dejstev, ki bi jih lahko po njenem mnenju podkrepil izvedenec. Ob tem zagovornica ni pojasnila razlogov, zakaj dokaznega predloga ni podala že med dokaznim postopkom, niti ni navedla, da izvedbe dokazov ni bilo mogoče predlagati že prej. Konto kartice, na katere se je zagovornica sklicevala v končni besedi, so bile pridobljene že med glavno obravnavo in na njej tudi prebrane, pa nanje obramba ni imela pripomb. Prav tako niso obstajale nobene objektivne ovire, da bi obramba po tem podala ustrezni dokazni predlog, pa tega ni storila. V podkrepitev svojih navedb glede dejanskih okoliščin je zagovornica podala dokazni predlog šele v končni besedi, to je v fazi postopka, v kateri takšno procesno dejanje strank ni več predvideno in bi ga bilo treba šteti kot prepoznega. Zagovornica je po končanem dokaznem postopku podala stališče glede dejanskih okoliščin zadeve, ki ga je sodišče prve stopnje presojalo kot dokazni predlog, do katerega se je vsebinsko opredelilo, čeprav mu v tako nastali procesni situaciji takšne dolžnosti ni nalagala nobena procesna določba. V obravnavanem primeru je sodišče prve stopnje na podlagi vsebinske presoje zavrnilo nesubstanciran in nepravočasen dokazni predlog, zato zagovornica s sklicevanjem na napačno odločitev sodišča ne more uspešno uveljavljati kršitev pravice do obrambe, ki je sama ni predhodno izkoristila v skladu z zakonskimi pogoji.

12. V sklopu kršitve pravice do obrambe zagovornica zatrjuje tudi, da je sodišče presojalo izvedenski mnenji, ki sta bili še pred začetkom tega kazenskega postopka izdelani za druge namene v drugih postopkih. S takšno presojo izvedenskih mnenj je sodišče po vsebini izvedlo dokaz z izvedencem, s čimer je kršilo tako določbo 248. člena ZKP, kot tudi obsojenčevo pravico, da bi na prebrani izvedenski mnenji podal pripombe in zahteval njuno dopolnitev. V skladu s petim odstavkom 420. člena ZKP je treba na kršitve, ki se uveljavljajo v zahtevi za varstvo zakonitosti, opozoriti že v pritožbi, tega pa zagovornica v konkretnem primeru ni storila in ni uveljavljala kršitve pravice do obrambe s temi razlogi. Gre za materialnopravno neizčrpane navedbe, zato jih Vrhovno sodišče ni obravnavalo.

13. V preostalem delu uveljavljanja kršitve pravice do obrambe zagovornica zatrjuje, da bi bila izvedba dokaza z izvedencem ekonomske stroke bistvenega pomena za ugotavljanje plačilne nediscipline V., ki je bila poglavitni vzrok za neplačevanje računov oškodovane družbe M. Iz konto kartic je razvidno, da je imel V. dne 5. 11. 2001 do obsojenčeve družbe F. neporavnane obveznosti v višini 340.578.000,00 SIT, kar pomeni, da obsojenec iz objektivnih razlogov ni mogel izpolniti svojih obveznosti do oškodovane družbe M. in bi zato izvedba predlaganega dokaza ovrgla njegov goljufivi namen. S takimi navedbami zagovornica ne uveljavlja kršitve zakonitosti, temveč podaja lastno oceno vzrokov za neplačevanje računov M. Gre za uveljavljanje razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, ki ga na podlagi procesnih zahtev, predstavljenih v 5. točki te obrazložitve, ni dopustno uveljavljati z zahtevo za varstvo zakonitosti.

14. V drugem delu zahteve zagovornica z več očitki utemeljuje kršitev kazenskega zakona. Po njenem mnenju opis kaznivega dejanja, kot izhaja iz izreka prvostopenjske sodbe, ne vsebuje konkretizacije obarvanega naklepa, torej obsojenčevega namena, da je zase ali za koga drugega pridobil protipravno premoženjsko korist. Vrhovno sodišče njenega očitka kršitve po 1. točki 372. člena ZKP ne sprejema. Iz opisa kaznivega dejanja, kot ga je mogoče povzeti iz izreka prvostopenjske sodbe, izhaja, da je bil J. T. spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem v zvezi z drugim odstavkom 234.a člena KZ, ker je pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri izvajanju pogodbe preslepil drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, zaradi celotne neizpolnitve obveznosti pa je nastala drugemu velika premoženjska škoda (abstraktni del opisa), s tem, da je v vlogi zakonitega zastopnika gospodarske družbe F. kot kupec gramoza in cementa ter koristnik prevoznih in gradbenih storitev pri predstavnikih oškodovane gospodarske družbe M. kot prodajalcem blaga in izvajalcem storitev ustvaril lažno predstavo o poplačilnem namenu tako, da je M. ob vsakokratnem naročilu navajal, da bo njene izstavljene račune poravnal v gotovini ali z odstopom V. stanovanj, obljubo pa je dodatno podkrepil s predložitvijo bianco menice z menično izjavo. Obsojenec 23 izstavljenih računov M. (v opisu dejanja označenih s številko, datumom in višino zneska) v skupni višini 190.632,50 evrov (45.683.171,61 SIT) ni poravnal niti ob zapadlosti niti pozneje, M. pa do poplačila svoje terjatve ni prišla niti preko realizacije meničnega zavarovanja, niti v izvršilnem postopku, obsojenec pa iz naslova dolgovane kupnine ni odstopil niti obljubljenih stanovanj, ki jih je prejel od V. Resničnega poplačilnega namena obsojenec ob izvajanju poslovnega razmerja ni imel glede na to, da je ponudil v zavarovanje svoje obveznosti bianco menico, ki je bila ob zapadlosti krita namesto zneska 45.683.171,61 SIT le v višini 27.053,47 SIT; da je tekoče prilive na TRR svoje družbe sproti dvigoval in porabil, a ne za poravnavo izstavljenih računov M.; da je v zelo kratkem času od M. izposloval veliko količino blaga in storitev; da po zapadlosti računov ni poravnal ničesar in da za poplačilo obveznosti ni ponudil niti petih stanovanj, ki jih je dejansko prejel od V. S tem je zasledoval pridobitev protipravne premoženjske koristi, ki se je po drugi strani zrcalila v povzročitvi premoženjske škode za pogodbeno stranko M. v višini 190.519,60 evrov (45.656.118,14 SIT, upoštevaje delno unovčeno menico), ki je na podlagi 3. točke trinajstega odstavka 126. člena KZ predstavljala veliko premoženjsko škodo (konkretni del opisa).

15. Kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 234.a člena KZ stori, kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe ali posla preslepi drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, ali s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti pa nastane za stranko ali koga drugega premoženjska škoda. Pri kaznivem dejanju poslovne goljufije se kaže izvršitveno ravnanje storilca v njegovi preslepitvi. Do preslepitve je storilec v krivdnem odnosu, kar pomeni, da se zahteva zavest storilca o lažnivem (neresničnem) prikazovanju okoliščin, na podlagi katere pri drugi stranki ustvari zmoto o teh okoliščinah oziroma o njihovem obstoju. Pri kaznivem dejanju goljufije storilec ravna z obarvanim naklepom (z namenom, da sebi ali drugemu pridobi protipravno premoženjsko korist), medtem ko pri poslovni goljufiji ravna s preslepitvenim namenom (zavedanjem, da stranki navaja neresnične okoliščine), stranki ali komu drugemu pa zato nastane premoženjska škoda. Iz opisa kaznivega dejanja, predstavljenega v predhodni točki te obrazložitve, je preslepitveni namen obsojenca ustrezno konkretiziran, saj se mu očita, da je ob vsakokratnem naročilu pri oškodovani družbi ustvaril lažno predstavo o poplačilnem namenu, da bo svoje obveznosti poravnal z gotovinskim plačilom ali z odstopom stanovanj, pa tega glede na konkretna obsojenčeva ravnanja (predložitev bianco menice, ki je bila krita v minimalnem znesku, sprotni dvigi prilivov s TRR svoje družbe, velika količinska naročila v zelo kratkem času, neizpolnitev alternativno določene obveznosti po zapadlosti računov) ob vsakokratni dobavi naročenega materiala in izdanih računih ni imel. Na tak način je obsojenčevi pogodbeni partnerki M. nastala velika premoženjska škoda, za obsojenca pa premoženjska korist, ki jo je imel namen pridobiti na protipraven način, kar je tudi ustrezno opredeljeno v opisu kaznivega dejanja.

16. Zagovornica očitek kršitve kazenskega zakona širi z utemeljitvijo, da iz obrazložitve prvostopenjske sodbe niso razvidni nobeni konkretni razlogi o obsojenčevem obarvanem oziroma direktnem naklepu. S takimi navedbami pod videzom kršitve kazenskega zakona uveljavlja kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ki pa je materialnopravno neizčrpana, zato se Vrhovno sodišče do nje ni opredeljevalo. Na več mestih zahteve zagovornica oporeka ugotovljenemu goljufivemu namenu obsojenca. Tega izpodbija z navedbami, da goljufivega namena ne potrjujejo niti znesek delno unovčene bianco menice, niti obsojenčeva korespondenca z oškodovano družbo. Iz obsojenčevih dopisov kvečjemu izhaja njegovo prizadevanje, da oškodovano družbo seznani o plačilni nedisciplini V. kot pravem vzroku neporavnanih obveznosti in obsojenčev trud, da z oškodovano družbo sklene poravnavo. S predstavljenimi navedbami zagovornica ne sprejema dejanskih zaključkov pravnomočne sodbe in ponuja lastno dokazno oceno obsojenčevega ravnanja, s čimer uveljavlja nedovoljen razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

17. Sodišče mora upoštevati določbi 364. člena v povezavi s 359. členom ZKP, po katerih mora izrek obsodilne sodbe vsebovati dejstva in okoliščine, ki so znaki kaznivega dejanja, in dejstva in okoliščine, od katerih je odvisna uporaba posamezne določbe kazenskega zakona, ter zakonsko označbo kaznivega dejanja in katere določbe kazenskega zakona je uporabilo. Do vprašanj, ki jih stranke v rednem postopku pred sodiščem prve stopnje ne izpostavijo in se ne tičejo obveznih sestavin obsodilne sodbe, se sodišču prve stopnje ni treba posebej opredeljevati. To velja tudi glede pravne kvalifikacije nadaljevanega kaznivega dejanja, ki jo je zagovornica prvič problematizirala šele v pritožbi. Sodišče prve stopnje je pri izdelavi sodbe zadostilo vsem procesnim zahtevam, sodišče druge stopnje pa je na zagovorničino oporekanje pravni kvalifikaciji odgovorilo v 19. točki obrazložitve sodbe. Poudarilo je, da obsojenčeva posamezna dejanja predstavljajo le kvantitativno povečanje znotraj istega obsega protipravnosti in so življenjsko gledano le del enotne kriminalne dejavnosti. Kaznivo dejanje je bilo storjeno zoper isto oškodovano družbo, obsojenčeva posamezna dejanja pa so bila časovno in prostorsko ozko povezana, da jih je od začetka povezoval obsojenčev enotni naklep izvabiti na goljufiv način z navajanjem enakih lažnih okoliščin od oškodovane družbe čim višjo premoženjsko korist. Zaključilo je, da posamezno obsojenčevo dejanje ne predstavlja samostojnega kaznivega dejanja, temveč le del enotne kriminalne dejavnosti, zato ne gre za nadaljevano, temveč eno kaznivo dejanje. Svoje stališče je podprlo s sodbami Vrhovnega sodišča I Ips 444/2008 z dne 16. 4. 2009, I Ips 47032/2010 z dne 10. 1. 2013 in I Ips 51408/2010 z dne 12. 11. 2015.

18. Stališča višjega sodišča zagovornica v zahtevi ne sprejema in vztraja, da gre v konkretnem primeru za nadaljevano kaznivo dejanje poslovne goljufije, v podkrepitev pa citira posamezne sodbe Vrhovnega sodišča. Vrhovno sodišče ugotavlja, da zagovornica pri utemeljevanju te kršitve kazenskega zakona ne preseže vsebinskega okvirja pritožbe in ne ponudi novih ali drugačnih utemeljitev, ki bi terjale dopolnilno pojasnilo o njenem (neutemeljenem) stališču in na katere ne bi že višje sodišče popolno in izčrpno odgovorilo. Iz opisa kaznivega dejanja izhaja dovolj visoka stopnja homogenosti obsojenčevih ravnanj, ki utemeljujejo zaključek o storitvi enega kaznivega dejanja in bi delitev obsojenčevih ravnanj na posamezna kazniva dejanja nasprotovala vsebini historičnega dogodka. Povezovalni element se kaže v tem, da je obsojenec v vlogi zakonitega zastopnika gospodarske družbe F. ob vsakokratni dostavi blaga in prejemu računa oškodovane družbe M. izkoristil svoj korporacijski položaj in pogajalske izkušnje za dosego točno določenega cilja – preslepiti predstavnike M., da mu dobavijo pesek in cement, ne da bi za dobavljeno blago in storitev plačal izstavljene račune. Obsojenec je dobro poznal premoženjsko stanje svoje družbe in njeno plačilno sposobnost v kritičnem času, kar navsezadnje izhaja tudi iz pravnomočne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani II K 2951/2010, na podlagi katere je bil spoznan za krivega storitve poslovne goljufije, ker oškodovanima družbama O. in C. v juliju in avgustu 2000 ni plačal dobavljenega materiala, za zavarovanje svojih obveznosti pa je družbi O. prav tako ponudil minimalno krito bianco menico. Obsojenčev naklep se ni izoblikoval vsakič pri posameznem naročilu blaga in prejemu računa M., temveč je bil del obsojenčevega širšega nepoštenega načina sklepanja pogodb in s tem protipravnega prejema velike premoženjske koristi.

19. Zagovornica v podkrepitev svojega stališča citira več sodnih odločb Vrhovnega sodišča, ki pa s konkretno zadevo niso povsem primerljive. Tako je, z razliko od obravnavane zadeve, Vrhovno sodišče v sodbi I Ips 47032/2010 z dne 10. 1. 2013 ugotovilo, da je obsojenec sklepal različne vrste gradbenih pogodb, pri katerih je nastopal bodisi v vlogi izvajalca gradnje bodisi v vlogi kupca gradbenega materiala, vsakokrat pa je s preslepitvijo prejel kupnino sopogodbenikov, ne da bi imel namen izpolniti svoj del obveznosti. V sodbi I Ips 51408/2010 z dne 12. 11. 2015 je očitano, da je obsojenec sklepal različne kupoprodajne pogodbe, na podlagi katerih je oškodovanim sopogodbenikom ob prejemu plačila lažno zatrjeval, da jim bo dobavil in montiral stavbno pohištvo, dejanja pa niso bila tako časovno povezana, da bi jih bilo mogoče opredeliti kot niz kaznivih dejanj in jih šteti kot eno kaznivo dejanje. V obeh primerih je, za razliko od obravnavanega, šlo za večje število oškodovancev (dvanajst oziroma trinajst), stopnja heterogenosti obsojenčevih ravnanj pa ni dopuščala zaključka, da gre za eno kaznivo dejanje. V sodbi I Ips 289/2008 z dne 6. 11. 2008 pa je Vrhovno sodišče štelo, da gre, enako kot v obravnavanem primeru, za eno kaznivo dejanje, s tem, ko je obsojenec v časopisnih oglasih lažno ponujal varno naložbo denarja z visokimi mesečnimi obrestmi, oglasna ponudba pa je bila naslovljena na nedoločeno število posojilodajalcev. Glede na predstavljene sodbe Vrhovnega sodišča in njihovo primerjavo zagovornica v zahtevi neutemeljeno nakazuje, da gre v konkretnem primeru za odstop od sodne prakse. Višje sodišče je v 19. točki obrazložilo, zakaj gre v konkretnem primeru za storitev enega kaznivega dejanja, čemur Vrhovno sodišče v celoti pritrjuje.

20. Pri takšni pravni kvalifikaciji posamezno dejanje storilca ne predstavlja samostojnega kaznivega dejanja, temveč le del enotne kriminalne dejavnosti, zato tudi zastaranje kazenskega pregona teče od dneva, ko je bilo storjeno zadnje dejanje iz sklopa takšne dejavnosti. V konkretnem primeru bi do (absolutnega) zastaranja kazenskega pregona prišlo šele dne 13. 12. 2020, zato zagovornica neutemeljeno uveljavlja kršitev po 3. točki 372. člena ZKP.

21. Vrhovno sodišče ugotavlja, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljani kršitvi nista podani, zahteva pa je bila vložena tudi iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, kar ni dovoljeno, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

22. Glede na podatke kazenskega spisa odločba o stroških kazenskega postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP in šestim odstavkom 11. člena Zakona o sodnih taksah, zato je Vrhovno sodišče obsojenca oprostilo plačila sodne takse.

Mag. Š. Horvat, Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana (2004), str. 764.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 364, 364/7, 371, 371/1, 371/1-11, 371/2, 372, 372/2.

Kazenski zakonik (1994) - KZ  - člen 234a, 234a/1, 234a/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.