VSRS Sodba I Ips 27041/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-02-02

Branko Masleša (preds.), mag. Damijan Florjančič (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Barbara Zobec, Vesna Žalik

kršitev kazenskega zakona - poslovna goljufija - opis dejanja - preslepitev - čas storitve - odločba o kazenski sankciji

Izvajanje posla namreč pomeni obojestransko izpolnjevanje medsebojnih obveznosti pogodbenih strank pri konkretnem gospodarskem poslu, kar pomeni tudi njihovo pravočasno izpolnjevanje, tako tudi v dogovorjenih ali predpisanih rokih. Preslepitev v pomenu zakonskega znaka po prvem odstavku 228. člena KZ-1 je namreč mogoča v tistem obdobju, ko bi konkretna obveznost storilca tega dejanja morala biti izpolnjena in tako tudi v obravnavanem primeru ni nobenega dvoma, da bi obveznosti obsojenca morale biti izpolnjene pred zapadlostjo posameznega izdanega računa oškodovane družbe V. T., d. o. o.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 400,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Novem mestu je z uvodoma citirano sodbo obsojenega L. M. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izrečena mu je bila pogojna obsodba z določeno kaznijo enega leta in treh mesecev zapora s preizkusno dobo treh let in z določenim posebnim pogojem, da v roku enega leta po pravnomočnosti sodbe oškodovani družbi V. T., d. o. o., Ljubljana plača 14.560,49 EUR. Posebej je bilo odločeno še o premoženjskopravnem zahtevku, in sicer, da je obsojenec dolžan oškodovani družbi V. T., d. o. o., Ljubljana plačati 14.560,49 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti vsakega posameznega računa dalje do plačila; s presežkom pa je bila oškodovana družba napotena na pravdo. Po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je bilo odločeno, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka, kot tudi potrebne izdatke oškodovanca ter nagrado in potrebne izdatke njegovega pooblaščenca.

2. Zoper sodbo sodišča prve stopnje so se pritožili obsojenčevi zagovorniki. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbi delno ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo v odločbi o premoženjskopravnem zahtevku tako, da se oškodovana družba V. T., d. o. o., s premoženjskopravnim zahtevkom napoti na pravdo. V ostalem je bila pritožba zavrnjena kot neutemeljena ter v nespremenjenih delih potrjena sodba sodišča prve stopnje.

3. Zoper pravnomočno sodbo so zagovorniki obsojenca vložili zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uvodoma navajajo, da uveljavljajo kršitve kazenskega zakona in predlagali, da se zahtevi ugodi, izpodbijano sodbo pa spremeni tako, da se obsojencu izreče oprostilno sodbo oziroma izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje sodišču prve stopnje.

4. V odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti je vrhovna državna tožilka podala obrazloženo mnenje, da zahteva ni utemeljena. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil poslan obsojencu in njegovemu zagovorniku, ki pa se o njem nista izjavila.

5. V zahtevi za varstvo zakonitosti obsojenčevi zagovorniki navajajo, da obsojencu očitano kaznivo dejanje ni časovno opredeljeno. Dejanje naj bi namreč ne bilo v zadostni meri opredeljeno z navajanji datuma sklenitve krovne pogodbe in datumi izdaje ter zapadlosti posameznih računov. Jedro očitka obsojencu naj bi bilo v njegovi izročitvi pogodb o asignaciji oškodovani družbi, kar pa je ostalo časovno neopredeljeno in naj ne bi imelo nobene povezave z navedenimi, v izreku izpodbijane sodbe citiranimi datumi. Časovna opredelitev naj bi bila pomembna zaradi odločanja o tem, „kateri Kazenski zakonik je v konkretnem primeru sploh dopustno uporabiti“, upoštevaje, da je bil od l. 2006 dalje ta zakonik večkrat spremenjen.

6. V zvezi z enakimi pritožbenimi navedbami se je pravilno opredelilo že sodišče druge stopnje (točka 11 obrazložitve), ki je določno zapisalo, da „je obtoženec dejanje storil med izvajanjem posla z V. T.“, kar je bilo med naročanjem blaga, za katero so bili izstavljeni v izreku izpodbijane sodbe navajani računi in dnevom njihove zapadlosti oziroma na teh podlagah vzpostavljene terjatve, to je 6. 12. 2009. Kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena KZ-1 se stori pri sklenitvi ali izvajanju posla, kar je oboje obseženo v izreku izpodbijane sodbe s povzemanjem abstraktnih znakov tega kaznivega dejanja in v nadaljnjem opisu konkretizirano z navedbo datuma sklenitve kupoprodajne pogodbe (25. 8. 2006) med obsojenčevo družbo in oškodovano družbo V. T., d. o. o., ter navajanjem datumov izstavljenih računov in zapadlosti posameznega računa za obsojencu dobavljeno blago, kar po vsebini pomeni izvajanje posla. V tem času so torej nastajale obveznosti obsojenca, katerih neizpolnitev je obsojenec v istem obdobju upravičeval na načine, kot tudi izhajajo iz izreka izpodbijane sodbe. Izvajanje posla namreč pomeni obojestransko izpolnjevanje medsebojnih obveznosti pogodbenih strank pri konkretnem gospodarskem poslu, kar pomeni tudi njihovo pravočasno izpolnjevanje, tako tudi v dogovorjenih ali predpisanih rokih. Preslepitev v pomenu zakonskega znaka po prvem odstavku 228. člena KZ-1 je namreč mogoča v tistem obdobju, ko bi konkretna obveznost storilca tega dejanja morala biti izpolnjena in tako tudi v obravnavanem primeru ni nobenega dvoma, da bi obveznosti obsojenca morale biti izpolnjene pred zapadlostjo posameznega izdanega računa oškodovane družbe V. T., d. o. o. Zato v opisu dejanja ni bilo treba posebej navajati še datumov  pogodb o asignacijah, ki jih je oškodovani družbi izročal obsojenec, ker je bil prav to njegov preslepitveni manever v časovnih obdobjih, ko bi zneske po izstavljenih računih, pred njihovo zapadlostjo, moral plačati (kar je sicer razvidno tudi iz datumov asignacijskih pogodb – priloge C 23 do C28 spisa, od junija do avgusta 2009). Navedbe vložnikov zahteve, ko izpostavljajo pomen časovne opredelitve obsojencu očitanega kaznivega dejanja v zvezi z zatrjevanimi spremembami kazenskega zakonika po 25. 8. 2006 in oceno katerega od teh zakonikov bi bilo treba uporabiti, pa ostajajo vsebinsko neopredeljene in jih zato niti ni bilo mogoče konkretno preizkusiti.

7. V nadaljevanju zahteve vložniki zahteve izpostavljajo naravo in pomen asignacijskih pogodb ter izpostavljajo razloge, zaradi katerih ni prišlo do „akcepta nakazanca“, navajajo preteklo prakso poslovnega sodelovanja med obsojenim in oškodovano družbo s plačevanjem z asignacijami, razlagajo zaradi katerih okoliščin je obsojeni pričakoval, da bo plačilo poravnano z asignacijami in pri tem izpostavljajo ravnanje oškodovane družbe, ki asignacijskih pogodb ni hotela podpisati in jih tudi ni dostavila družbi R., d. d. v podpis, kar vse naj bi vplivalo na neuresničeno pričakovanje obsojenca, da bodo njegove obveznosti do oškodovane družbe poravnane na ta način, torej z izvršitvijo asignacijskih pogodb. Vendar pa vložniki zahteve na ta način izpodbijajo ugotovljeno dejansko stanje v zvezi z načinom in pomenom obsojenčevega izstavljanja asignacijskih pogodb, kot jih ugotavlja izpodbijana sodba sodišča prve stopnje na podlagi izčrpno izvedenega dokaznega postopka, ki ga je preverilo v pritožbenem postopku tudi sodišče druge stopnje ter pritrdilo pravilnim zaključkom sodišča prve stopnje (točke 6 do 8 obrazložitve). Zmotnega in/ali nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja pa z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dopustno uveljavljati (drugi odstavek 420. člena ZKP).

8. Nadaljnje navedbe v zahtevi, da stališča v zvezi z obsojenčevimi izstavitvami asignacijskih pogodb in njihovo nerealizacijo pomeni, „da izvršitvena oblika, kako naj bi obsojeni storil očitano kaznivo dejanje sploh ni podana“ in da „sodišče pri obsojenemu niti ni ugotovilo, da bi kaznivo dejanje storil z direktnim naklepom“, kar naj bi pomenilo, da „znaki kaznivega dejanja niso podani“, so povsem na splošni ravni, brez vsebinske utemeljitve in se zato Vrhovno sodišče do njih ne opredeljuje (ob tem pa dodaja, da ima izpodbijana sodba tudi utemeljitev obsojenčevega naklepnega ravnanja, o čemer se je v pritožbenem postopku izrecno opredelilo tudi sodišče druge stopnje – točka 10 obrazložitve).

9. Vložniki zahteve še navajajo, da nadaljnjega pogoja določenega v pogojni obsodbi o dolžnosti obsojenca plačati oškodovancu znesek 14.560,49 EUR, obsojenec ne bo mogel izpolniti, ker je v stečajnem postopku, lahko razpolaga le s tistim premoženjem, ki ne more biti predmet rubeža in je tak pogoj „sam sebi namen“. Oškodovanec ima že pravnomočen izvršilni naslov in je svojo terjatev tudi prijavil v stečajni postopek.

10. Z zahtevo za varstvo zakonitosti je mogoče in dopustno izrečeno kazensko sankcijo (torej tudi pogojno obsodbo) izpodbijati iz razloga po 5. točki 372. člena ZKP, če je bila z odločbo o njenem izreku prekoračena pravica, ki jo ima sodišče po zakonu. Z obsojencu izrečeno pogojno obsodbo in v tem okviru z določitvijo posebnega pogoja - plačila oškodovani družbi zneska, ki si ga je obsojenec pridobil z izvršitvijo kaznivega dejanja poslovne goljufije, je sodišče ravnalo skladno z določbo tretjega odstavka 57. člena KZ-1, po kateri lahko sodišče določi obsojencu v pogojni obsodbi poseben pogoj, da bo določena kazen izrečena tudi, če obsojenec v določenem roku ne vrne premoženjske koristi, do katere je prišel s kaznivim dejanjem. Določba ne vsebuje nadaljnjih opredelitev, kako in v kakšnem obsegu ter pomenu naj bi sodišče pri tem upoštevalo obsojenčevo premoženjsko stanje, zato so neutemeljene tudi tovrstne navedbe vložnikov zahteve, saj se z njimi vsebinsko ne uveljavlja kršitve kazenskega zakona po 5. točki 372. člena ZKP.

11. Zaradi navedenih razlogov, ko v izpodbijani sodbi niso bile ugotovljene kršitve kazenskega zakona, z zahtevo za varstvo zakonitosti pa se uveljavlja tudi nedovoljen razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, je Vrhovno sodišče na podlagi 425. člena ZKP zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.

12. Glede na gmotne razmere obsojenca, razvidne iz njegovih osebnih podatkov in na podlagi 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP, je bilo odločeno, da je obsojenec dolžan plačati 400,00 EUR sodne takse (tarifne številke 6301 in 7113 v zvezi s 71113 Zakona o sodnih taksah).

ZKP člen 372, 372-1, 372-5. KZ-1 člen 228, 228/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.