VSRS Sodba I Ips 8390/2012-446
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-02-23

Barbara Zobec (preds.), Branko Masleša (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Maja Tratnik, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - opis kaznivega dejanja - nasprotje med izrekom in obrazložitvijo - razlogi o odločilnih dejstvih - povezane gospodarske družbe - notranja razmerja - razmerja do tretjih oseb - zmotno ali nepopolno ugotovljeno dejansko stanje - nadaljevano kaznivo dejanje - poslovna goljufija

Kakšna je bila poslovna povezanost med H. S. ter gospodarskima družbama K. in S. oziroma kako je poslovni sistem deloval navznoter (v njihovem medsebojnem odnosu), je tudi po presoji Vrhovnega sodišča glede na opis nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije povsem irelevantno. Pomembno je namreč to, kako sta H. S. oziroma obsojenec kot njen direktor ravnala navzven, to je v odnosu do posameznih komitentov, ki so ji zaupali svoje prihranke oziroma denarna sredstva.

Najmanj 86% izpostavljenost H. S. v odnosu do gospodarskih družb K. in S., ki je močno presegala mejo še dopustne odvisnosti nasproti povezanim družbam, nedelovanje sistema, neustreznost zavarovanj ter insolventnost obeh družb so dejstva, ki so v povezavi z drugimi okoliščinami relevantna z vidika očitkov glede nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije. Gre za tista zamolčana dejstva, ki obdolženčeva intenzivna oglaševanja, med drugim, o visoki donosnosti, likvidnosti, 100% varnosti naložb ter maksimalni zavarovanosti vloženih sredstev, v odnosu do oškodovancev prikažejo v povsem drugačni (izkrivljeni) luči. Notranje delovanje poslovnega sistema kot takega oziroma (ne)ustreznost poslovnih odločitev subjektov v medsebojnem razmerju, zato niso okoliščine, ki bi bile pomembne za presojo očitkov o tem kaznivem dejanju.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Novi Gorici je s sodbo z dne 20. 2. 2015 pod točko A. izreka zoper J. K. iz razloga po 1. točki 357. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) zavrnilo obtožbo zaradi kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) in na podlagi prvega odstavka 96. člena ZKP odločilo, da stroški kazenskega postopka v tem delu obremenjujejo proračun. Pod točko B. izreka je J. K. z isto sodbo iz razloga po 3. točki 358. člena ZKP oprostilo obtožbe, da je storil nadaljevano kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po drugem v zvezi s prvim odstavkom 244. člena KZ. Tudi v tem delu je glede stroškov kazenskega postopka sklenilo, da obremenjujejo proračun. Pod točko C. izreka sodbe pa je sodišče J. K. spoznalo za krivega storitve nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234.a člena KZ in mu na podlagi drugega odstavka 234.a člena KZ izreklo kazen tri leta in šest mesecev zapora, po drugem odstavku 36. člena v zvezi s prvim in tretjim odstavkom 38. člena KZ pa še stransko denarno kazen v višini 20.000,00 EUR. Sodišče je skupno 102 oškodovancem deloma prisodilo premoženjskopravne zahtevke, v presežku pa jih napotilo na pravdo, medtem ko je oškodovane L. B., C. Š., J. K., P. G., S. B. in T. B. s premoženjskopravnimi zahtevki v celoti napotilo na pravdo. Na podlagi prvega odstavka 95. člena in drugega odstavka 96. člena KZ je sodišče obsojencu naložilo plačilo denarnega zneska, ki ustreza pridobljeni premoženjski koristi v višini 158.009.206,00 SIT, kar v protivrednosti znaša 659.360,71 EUR. Po prvem odstavku 95. člena ZKP je obsojencu naložilo tudi plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Kopru je s sodbo z dne 12. 11. 2015 zavrnilo pritožbe obsojenca, njegovega zagovornika in višje državne tožilke ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter obsojenca na podlagi prvega odstavka 98. člena v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP oprostilo plačila sodne takse.

2. Zoper obsodilni del pravnomočne sodbe sta zahtevi za varstvo zakonitosti vložila obsojeni J. K. in njegov zagovornik. Obsojenec vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti, kot uvodoma navaja, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka po 2. točki prvega odstavka 420. člena ZKP. Izpostavlja, da se v celoti strinja s predlogom njegovega zagovornika v zahtevi za varstvo zakonitosti, da se izpodbijana sodba v obsodilnem delu spremeni in se ga oprosti obtožbe, oziroma da se izpodbijana sodba razveljavi in zadeva vrne sodišču prve ali druge stopnje v ponovno odločanje. Dne 30. 1. 2017 je obsojenec na Vrhovno sodišče vložil še eno vlogo, poimenovano kot „dopolnjena zahteva za obnovo postopka“. Ob tem je navedel, da jo posreduje Vrhovnemu sodišču v vednost in v upanju, da bo kaj koristila pri odločanju. Tudi zagovornik vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in pravnomočno sodbo v obsodilnem delu spremeni tako, da obsojencu izreče oprostilno sodbo ali pa sodbo v tem delu razveljavi in vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje pred popolnoma spremenjenim senatom ali sodišču druge stopnje. Vrhovnemu sodišču predlaga tudi, da glede resničnosti odločilnih dejstev postopa po 427. členu ZKP.

3. Na zahtevi za varstvo zakonitosti je 30. 5. 2016 odgovorila vrhovna državna tožilka, ki meni, da zahtevi nista utemeljeni, zato predlaga njuni zavrnitvi. Navaja, da kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana. Ravnanje obsojenca, ki je bilo predmet obravnave v okviru kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic se, se od kaznivega dejanja poslovne goljufije bistveno razlikuje. Po njeni oceni je obrazložitev pravnomočne sodbe jasna in nima pomanjkljivosti, ki jih očita zagovornik. Dokazna ocena pa je stvar dejanskega stanja, ki ne more biti predmet presoje v postopku odločanja o zahtevi za varstvo zakonitosti. Meni, da se je o procesnih kršitvah, ki jih uveljavlja obsojenec, v zadostni meri opredelilo že prvostopenjsko sodišče, ki je navedlo, da sta obsojenec in njegov zagovornik soglašala z branjem zapisnikov, kar vse je tudi ustrezno zabeleženo. Sicer pa nobene od teh kršitev ne obsojenec ne zagovornik v pritožbah nista uveljavljala.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku. O odgovoru se je dne 7. 6. 2016 izjavil obsojenec, ki je v celoti vztrajal pri navedbah iz zahteve za varstvo zakonitosti.

5. Glede na vsebino obeh zahtev za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je to izredno pravno sredstvo mogoče vložiti le iz razlogov, navedenih v 1. do 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe; da je kot razlog za vložitev zahteve izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP), to je navajanje pomislekov, da odločilna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba materialnega ali procesnega zakona, niso pravilno ali v celoti ugotovljena; ter da se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti sodišče omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in ki jih mora konkretizirati tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti. Pri tem se sme na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP vložnik sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo (peti odstavek 420. člena ZKP). Glede na zagovornikov predlog, naj Vrhovno sodišče ob reševanju zahtev postopa po 427. členu ZKP, Vrhovno sodišče še dodaja, da precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev ni razlog, ki bi ga bilo mogoče uveljavljati oziroma se nanj sklicevati v zahtevi za varstvo zakonitosti. V 427. členu ZKP je zgolj določeno pooblastilo Vrhovnemu sodišču, če se mu ob siceršnjem odločanju o zahtevi, vloženi zaradi razlogov, iz katerih jo je dopustno vložiti (prvi odstavek 420. člena ZKP), pojavi tak dvom. Če takega dvoma ni in Vrhovno sodišče ga v konkretni zadevi ni ugotovilo, odsotnosti le-tega Vrhovno sodišče ni dolžno posebej pojasnjevati.

Glede zahteve za varstvo zakonitosti obsojenčevega zagovornika

6. Zagovornik uveljavlja kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker meni, da obstaja nasprotje v izreku in v razlogih izpodbijane prvostopenjske sodbe glede vprašanja povezanosti pravnih oseb H. S., K., d. o. o. (v nadaljevanju K.) in S. I., d. o. o. (v nadaljevanju S.). Bistvo nasprotja je po zagovornikovih navedbah v tem, da sodišče navedene subjekte po eni strani obravnava kot povezane osebe, hkrati pa govori o njihovi medsebojni izpostavljenosti kot enemu izmed elementov nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije, kar po njegovi oceni pomeni, da sodišče na eno izmed poglavitnih vprašanj daje dva povsem nasprotujoča si odgovora. Glede na to, da je šlo v konkretnem primeru za en poslovni sistem, v katerem so obstajale tri med seboj povezane družbe, ki jih je obvladoval obsojenec, relacij med temi tremi poslovnimi subjekti po navedbah zagovornika ni mogoče enačiti z razmerji med neodvisnimi osebami. Sodišču pri tem očita, da se ne more odločiti, ali gre za samostojne subjekte ali za medsebojno povezane osebe, saj po eni strani ugotavlja, da je bil obsojenčev način poslovanja v odnosu do teh dveh družb izjemno tvegan, po drugi strani pa zaključuje, da je njegov položaj v H. S. ter v družbah K. in S. brez dvoma omogočal vpliv na slednji dve družbi. Po mnenju zagovornika bi zato morali sodišči sprejeti diametralno nasprotne ali vsaj bistveno drugačne zaključke, kot v izpodbijani pravnomočni sodbi.

7. Očitek o zatrjevani procesni kršitvi ni utemeljen. Kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP je podana med drugim tedaj, ko izrek sodbe nasprotuje sam sebi ali je v nasprotju z razlogi sodbe ali če so razlogi o odločilnih dejstvih nejasni ali v precejšnji meri s seboj v nasprotju. Izrek sodbe nasprotuje sam sebi, če je opis dejanja sam s seboj v nasprotju. Nasprotje v izreku in razlogih sodbe se mora nanašati na odločilna dejstva. Odločilna so dejstva, ki se nanašajo na dejanski temelj sodbe. To pa so tista dejstva, ki so znaki kaznivega dejanja ali na katerih temelji obdolženčeva krivda. Bistvena kršitev je podana le, če so razlogi o odločilnih dejstvih popolnoma nejasni ali v precejšnji meri med seboj v nasprotju.

8. V opisu nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije, kot izhaja iz izreka izpodbijane prvostopenjske sodbe, je uvodoma navedeno, da je šlo pri H. S. ter družbah K. in S. za kapitalsko, upravljalsko in personalno povezane pravne subjekte, kar je sodišče prve stopnje na več mestih ugotovilo in utemeljilo tudi v obrazložitvi sodbe, takšne zaključke pa je v celoti sprejelo tudi pritožbeno sodišče. Sodišče je ugotovilo, da je šlo za poslovni sistem treh povezanih pravnih oseb, ki ga je obvladoval obsojenec, saj je bil v inkriminiranem času direktor H. S., ustanovitelj in direktor družbe K. ter v obdobju od 24. 6. 1998 do leta 2001 pooblaščenec družbe S. Sodišče je ob tem ugotovilo, da je obsojenec odločilno vplival na upravljanje ter poslovno in finančno politiko vseh treh subjektov. V dokaznem postopku je bilo hkrati ugotovljeno, da je imela H. S. najmanj 86% vseh svojih sredstev naloženih v obliki posojil v družbah K. in S. Že sodišče prve stopnje je navedlo, da v načelu ni bilo nobenih zadržkov za sklepanje posojilnih pogodb s povezanima družbama. Vendar je bilo ob tem treba upoštevati omejitve pri poslovanju s povezanimi osebami, možno izpostavljenost do drugih gospodarskih družb ter načelo dobrega gospodarstvenika, česar pa obsojenec pri poslovanju z družbama K. in S. ni upošteval.

9. Na vsebinsko enake navedbe zagovornika glede zatrjevanih nasprotij v izreku in v razlogih sodbe, ki se nanašajo na vprašanje o povezanosti H. S. z družbama K. in S. v zvezi z očitki, da se sodišče ne more odločiti, ali je šlo za en poslovni sistem ali za tri nepovezane družbe, je pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče, ki je pojasnilo, da je imel vsak od teh subjektov svojo pravno in poslovno subjektiviteto, vprašanje notranje povezanosti vseh treh pa ni opredmeteno kot očitek v zvezi z nadaljevanim kaznivim dejanjem poslovne goljufije. Pritožbeno sodišče je pri tem navedlo, da 86% izpostavljenost H. S. do obeh povezanih družb, ki je občutno presegla največjo dopustno izpostavljenost, ki je po Zakonu o bančništvu (v nadaljevanju ZBan) znašala 25%, pritrjuje ugotovitvam prvostopenjskega sodišča, da je šlo za en poslovni sistem treh družb, ki ga je v celoti obvladoval obsojenec.

10. Kakšna je bila poslovna povezanost med H. S. ter družbama K. in S. oziroma kako je poslovni sistem deloval navznoter (v njihovem medsebojnem odnosu), je tudi po presoji Vrhovnega sodišča glede na opis nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije povsem irelevantno. Pomembno je namreč to, kako sta H. S. oziroma obsojenec kot njen direktor ravnala navzven, to je v odnosu do posameznih komitentov, ki so ji zaupali svoje prihranke oziroma denarna sredstva. Drugače povedano, za očitek o preslepitvi je glede na konkreten opis kaznivega dejanja bistveno to, da je obsojenec oškodovancem zamolčal oziroma prikril dejstvo o najmanj 86% izpostavljenosti H. S. v odnosu do družb K. in S., ki sta bili že v letu 2000 insolventni in nezmožni poravnavati svoje obveznosti ter prejetih posojil nista mogli vračati, hkrati pa je oškodovancem, med drugim, prikazoval, da so njihova sredstva 100% varno naložena, da so naložena v likvidne projekte in maksimalno zavarovana, čeprav ni bilo tako. Iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč namreč izhaja, da sta družbi K. in S. poslovali izjemno tvegano, saj sta vsa prejeta sredstva porabili za dajanje tveganih posojil tretjim osebam, ki na trgu niso mogle pridobiti denarnih sredstev, posojila družbama po veliki večini niso bila vrnjena, pri čemer so bila tudi neustrezno zavarovana. Na dlani je, da je bila uspešnost poslovanja H. S. ob takšni rizični izpostavljenosti do obeh družb, ki jo je obsojenec oškodovancem zamolčal, skoraj v celoti odvisna od poslovanja teh dveh družb, pri čemer je izvedenec ocenil, da če bi bili računovodski izkazi verodostojni, bi H. S. že konec leta 2000 izpolnjevala pogoje za uvedbo stečaja.

11. Najmanj 86% izpostavljenost H. S. v odnosu do družb K. in S., ki je močno presegala mejo še dopustne odvisnosti nasproti povezanim družbam, nedelovanje sistema, neustreznost zavarovanj ter insolventnost obeh družb, kar je pravilno obrazložilo že višje sodišče, so torej dejstva, ki so v povezavi z drugimi okoliščinami relevantna z vidika očitkov glede nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije. Gre za tista zamolčana dejstva, ki obdolženčeva intenzivna oglaševanja, med drugim, o visoki donosnosti, likvidnosti, 100% varnosti naložb ter maksimalni zavarovanosti vloženih sredstev, v odnosu do oškodovancev prikažejo v povsem drugačni (izkrivljeni) luči. Notranje delovanje poslovnega sistema kot takega oziroma (ne)ustreznost poslovnih odločitev subjektov v medsebojnem razmerju, zato niso okoliščine, ki bi bile pomembne za presojo očitkov o tem kaznivem dejanju. Ključna so ravnanja obsojenca, ki jih je izrazil navzven, torej v odnosu do oškodovancev, pri katerih je z zamolčanjem pomembnih dejstev in okoliščin o realnem finančnem stanju H. S. ter hkratnim aktivnim oglaševanjem povzročil zmotno predstavo o dejanskih okoliščinah oziroma jih preslepil, da so mu zaupali svoja denarna sredstva.

12. V luči povedanega pa se tudi sicer v ničemer ne izkažejo kot protislovni zaključki nižjih sodišč, ki sta po eni strani ugotovili, da je šlo med H. S. in družbama K. in S. za povezane osebe, za katerimi je stal obsojenec, po drugi strani pa, da je imela H. S. najmanj 86% vseh svojih sredstev naloženih v teh dveh družbah v obliki rizičnih in neustrezno zavarovanih posojil. Kot je pravilno pojasnilo že višje sodišče, povezanost vseh treh oseb sama po sebi v ničemer ne nasprotuje ugotovitvam oziroma ne izključuje zaključkov sodišča o izjemno tvegani izpostavljenosti H. S. do družb K. in S.. Ravno to dejstvo je v povezavi z drugimi okoliščinami tisti pomemben podatek, ki ga je obsojenec pri poslovanju z oškodovanci zamolčal.

13. Ker vprašanja, ki se nanašajo na notranja poslovna razmerja med H. S. in družbama K. in S., po eni strani za presojo kaznivega dejanja niso relevantna, po drugi strani pa tudi sicer v tem delu ni zatrjevanih nasprotij v izreku in razlogih izpodbijane sodbe, kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana. Kolikor zagovornik dokaznih zaključkov nižjih sodišč, ki so tudi po oceni Vrhovnega sodišča podkrepljeni z razumnimi in prepričljivimi razlogi, ne sprejema, pa po vsebini ne uveljavlja zatrjevane procesne kršitve, temveč izraža nestrinjanje z ugotovljenim dejanskim stanjem. Iz tega razloga pa zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti. Zagovornik zato z navedbami, da bi morali iz sodbe izhajati diametralni ali vsaj drugačni zaključki glede (ne)ustreznosti zavarovanj terjatev H. S., da za presojo preslepitvenega namena ni pomembno, koliko sredstev je imela H. S. naloženih v obeh družbah in da se sodišče ne bi smelo opreti na ugotovitve nadzora Banke Slovenije (v nadaljevanju BS), ne more uspeti, saj z njimi izraža nestrinjanje z dokaznimi zaključki pravnomočne sodbe. To velja tudi za navedbe, s katerimi zagovornik nasprotuje zaključku prvostopenjskega sodišča glede utemeljenosti predloga BS za stečaj H. S., ki v zvezi s tem tudi očita, da sodba sodišča druge stopnje o tem vprašanju nima nobenih razlogov, kar pa ne drži. Pritožbeno sodišče je namreč povsem pravilno pojasnilo, da, ob nespornem dejstvu, da je do stečaja H. S., ki ga je predlagala BS, dejansko prišlo, niti ni poklicano ugotavljati, ali je bil stečaj ekonomsko potreben.

14. Zagovornik pa neutemeljeno očita tudi, da so nejasni oziroma da si medsebojno nasprotujejo razlogi izpodbijane sodbe glede presoje preslepitvenega namena. Zagovornik vidi nejasnost oziroma nasprotje razlogov v tem, da je bil obsojenec oproščen obtožbe za kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic, saj mu ni bilo mogoče dokazati naklepa, istočasno pa sta sodišči zaključili, da je bil pri obsojencu podan preslepitveni namen kot zakonski znak nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije. Meni, da takšen zaključek ni mogoč, saj bi to pomenilo, da gre pri obsojencu za razcepljeno osebnost, ki po eni strani verjame v svoj poslovni sistem, po drugi strani pa naklepoma goljufa komitente in jim zamolči nekaj, v kar sam ne verjame. Meni tudi, da je podan dvom v resničnost odločilnih dejstev in navaja, da se obsojenec ni zavedal stanja poslovnega sistema na način, kot se mu očita, na kar nenazadnje kaže tudi dejstvo, da je tudi sam svoj denar in denar družinskih članov vlagal v ta sistem.

15. O vseh odločilnih dejstvih glede vprašanja obsojenčevega subjektivnega odnosa do nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije ima po presoji Vrhovnega sodišča izpodbijana sodba razumne, logične in prepričljive razloge in zgolj dejstvo, da je bil obsojenec oproščen obtožbe, da je storil kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic, ker sodišče ni ugotovilo direktnega naklepa, ne more pomeniti, da so razlogi sodbe nejasni oziroma da si medsebojno nasprotujejo. Vsebina direktnega naklepa, pa tudi časovno obdobje, v katerem naj bi bilo dejanje storjeno, sta pri kaznivem dejanju zlorabe položaja drugačna od vsebine preslepitvenega namena in časa storitve nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije. Časovno obdobje obeh dejanj je različno oziroma se prekriva le v manjšem delu, saj so se posojilne in kreditne pogodbe med H. S. in povezanima družbama, ki so bile predmet očitkov kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic, sklepale in obnavljale v razdobju od 31. 12. 1996 do 24. 7. 2001, medtem ko je bilo nadaljevano kaznivo dejanje poslovne goljufije storjeno v času od januarja 2001 do 26. 6. 2002. Kot rečeno pa je glede na opis obeh dejanj tudi vsebina preslepitvenega namena povsem različna od direktnega naklepa pri kaznivem dejanju zlorabe položaja ali pravic. Pri presoji obsojenčevega subjektivnega odnosa je treba primarno izhajati iz opisa obeh kaznivih dejanj. Izvedeni dokazni postopek po presoji nižjih sodišč ni pokazal, da bi obsojenec deloval naklepno v smeri pridobitve premoženjske koristi sebi oziroma družbama K. in S. ter v smeri povzročitve škode H. S., kot mu je to pri kaznivem dejanju zlorabe položaja ali pravic, vsebovanim v točki B. izreka prvostopenjske sodbe, očitala obtožba. Skratka, sodišče ni moglo ugotoviti, da je imel obsojenec namen pridobiti premoženjsko korist sebi ali družbama K. in S. in ob tem oškodovati H. S. Drugače pa je sodišče ugotovilo glede direktnega naklepa oziroma preslepitvenega namena v odnosu do posameznih komitentov pri nadaljevanem kaznivem dejanju poslovne goljufije.

16. Preslepitveni namen je v izreku sodbe opisan z navedbo okoliščin, da je obsojenec v inkriminiranem obdobju navkljub zavedanju, da zaradi slabega finančnega stanja H. S. ne bo mogla izpolniti prevzetih obveznosti, oglaševal, da H. S. ponuja visoko donosno, 100% varno in najugodnejše varčevanje, da so vložena sredstva naložena v likvidne projekte in maksimalno zavarovana, pri tem strankam prikazoval prednost vezave v primerjavi z bankami ter poudarjal možnost predčasnega izplačila vezanih sredstev, navajal, da za naložbe jamčita BS in on osebno, da so deponirana sredstva dana varno naprej in dani krediti zavarovani s hipotekami ter da se bo hranilnica razvila v banko, čeprav za to ni imel nikakršne realne podlage, obenem pa je strankam zamolčal, da je imela H. S. kar 86% vseh svojih sredstev naloženih v obliki posojil, danih povezanima družbama K. in S., ki sta bili že leta 2000 insolventni in nezmožni poravnavati svoje obveznosti, kot tudi, da je BS v pozivu H. S. ugotovila, da negativni kapital H. S. na dan 31. 8. 2001 znaša 576.409.000,00 SIT, kar je po njeni oceni pomenilo, da premoženje hranilnice ne zadošča za poplačilo vseh terjatev njenih upnikov in je zato predlagala uvedbo stečajnega postopka.

17. V skladu s takim opisom je sodišče ugotovilo dejansko stanje in presodilo, da je obsojenec kaznivo dejanje storil z direktnim naklepom in pri tem ravnal s preslepitvenim namenom, pri tem pa izčrpno obrazložilo, katera so tista dejstva in okoliščine, ki so podlaga takšnemu sklepanju. Sodišče prve stopnje je v razlogih sodbe pri kaznivem dejanju zlorabe položaja ali pravic resda navedlo, da je obsojenec verjel v vzpostavljen sistem poslovanja, v katerega je tudi sam vlagal svoja sredstva, in v razrešitev situacije, kot to izpostavlja zagovornik. Vendar to v ničemer ne nasprotuje jasnim in prepričljivim razlogom in zaključkom sodišča, da je bil obsojenec v celotnem inkriminiranem obdobju, to je od januarja 2001 do 26. 6. 2002, zelo dobro seznanjen z dejanskim finančnim stanjem H. S. in da se je ob tem kot poslovanja vešča in izkušena oseba zavedal, da prevzetih obveznosti do svojih komitentov H. S. ob zapadlosti ne bo zmožna poravnati, pa je kljub temu strankam zamolčal njeno dejansko plačilno (ne)sposobnost ter jih na opisane načine zavajal, da so pristajale v sklenitev pogodb o deponiranju sredstev in njihovo podaljševanje.

18. Sodišče prve stopnje je svoje zaključke, ki jim je višje sodišče v celoti pritrdilo, sprejelo zlasti na podlagi izvedenskega mnenja, izpovedb prič, listinskih dokazov, ki se nanašajo na čas od sprejema ZBan dalje, ter na podlagi ukrepov BS v prilagoditvenem obdobju. Pri tem je pojasnilo, da je bil obsojenec v inkriminiranem obdobju tesno povezan z vsemi tremi subjekti, saj je odločilno in bistveno vplival na njihovo poslovno in finančno politiko, tako da mu je bila dobro poznana tudi finančna slika družb K. in S., ki sta bili že v letu 2000 insolventni in svojih, povečini neustrezno zavarovanih obveznosti, nista izpolnjevali. Računovodski izkazi H. S. tako že leta 2000 niso izkazovali realne vrednosti premoženja, izvedenec pa je ocenil, da je H. S. že v letu 2000 izkazovala finančni položaj, primeren za stečaj. Kljub temu je obsojenec komitentom zagotavljal varnost naložb, izpostavljal efikasnost kreditnih zavarovanj, ob tem pa jih ni opozoril na inšpiciranje in sprejete ukrepe BS, niti na podan predlog za uvedbo stečajnega postopka, pač pa je tudi po tem še naprej sprejemal depozite. Kot pomembne okoliščine v zvezi z vprašanjem, ali se je obsojenec zavedal slabega finančnega stanja H. S., je prvostopenjsko sodišče v obrazložitvi sodbe izpostavilo sprejem ZBan, ki je začel veljati 20. 2. 1999, in s tem povezane nove pristojnosti BS glede nadzora nad hranilno kreditnimi službami, sprejetje Sklepa o usklajevanju hranilno kreditnih služb z določili ZBan, ki je pričel veljati 28. 1. 2000, ter konkretne aktivnosti oziroma ukrepe, ki jih je BS izvedla v H. S. Sodišče je v zvezi s tem poudarilo, da je obsojenec, ob jasnih zahtevah in stališčih BS, na kar je sklepalo tudi iz vsebine njegovih pripomb, zelo dobro vedel za realno finančno stanje H. S. Tudi pritožbeno sodišče je glede obsojenčevega zavedanja o kritičnem finančnem stanju H. S., ki ni omogočalo izpolnjevanja njenih obveznosti do komitentov, izpostavilo njegovo korespondenco z BS, in tudi samo zaključilo, da ni nikakršnega dvoma, da je kaznivo dejanje obsojenec storil z direktnim naklepom.

19. Sodišči sta torej ugotovili, da se je obsojenec celotno inkriminirano obdobje zavedal slabega finančnega stanja H. S. in dejstva, da prevzete obveznosti ne bodo mogle biti izpolnjene, pa je strankam vseeno zamolčal slabo finančno stanje in tiste pomembne okoliščine, ki so kazale na to, hkrati pa jih je z intenzivnim oglaševanjem in neresničnimi obljubami pripravil do tega, da so mu zaupale denarna sredstva, in na ta način zasledoval nadaljnji obstoj in poslovanje H. S., kot je to navedlo sodišče prve stopnje na 110. strani obrazložitve sodbe. Obsojenec je na tak način prepričal svoje stranke, da so mu zaupale denarna sredstva, česar pa po ugotovitvah nižjih sodišč zagotovo ne bi storile, če bi vedele za dejansko finančno stanje in realne poslovne rezultate H. S. Takšno ravnanje obsojenca jasno kaže na njegov subjektivni (psihični) odnos do dejanja oziroma na njegov preslepitveni namen.

20. Glede na pojasnjeno sta sodišči po presoji Vrhovnega sodišča navedli razumne in prepričljive razloge, da je obsojenec pri storitvi kaznivega dejanja poslovne goljufije ravnal z direktnim naklepom in namenom preslepitve upnikov, razlogi sodbe pa si medsebojno tudi ne nasprotujejo, zato zatrjevana bistvena kršitev določb 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ni podana. Zahteva zagovornika, ki polemizira z dokaznimi zaključki napadene sodbe ter z njimi ne soglaša, pri tem pa izhaja iz lastne presoje ugotovljenih dejstev in okoliščin, uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja pa zahteve za varstvo zakonitosti, kot že povedano, ni mogoče vložiti. Zagovornik na področje dejanskega stanja posega tudi v delu, ko se sklicuje na izvedenca dr. K. in na mnenja drugih strokovnjakov, iz katerih naj bi izhajalo stališče, da če bi bile vse posojilne pogodbe realizirane, potem bi sistem uspešno deloval. Sicer pa je na enake navedbe povsem pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče, ki je pojasnilo, da gre pri tem zgolj za hipotetična sklepanja, ki v ugotovljenem dejanskem stanju nimajo nobene opore.

21. Zagovornik na koncu zahteve še navaja, da sodbe sodišča prve stopnje ni mogoče preizkusiti oziroma je nejasna tudi zato, ker ni razvidno, ali se dokazna ocena na straneh od 37 do 83 obrazložitve sodbe nanaša na kaznivo dejanje poslovne goljufije ali na kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic. Takšnih posplošenih navedb Vrhovno sodišče ni presojalo, saj zagovornik ne pojasni, v katerem delu in v zvezi s katerim konkretnim dejstvom naj bi bila podana nejasnost sodbe oziroma ne(z)možnost njenega preizkusa. Vložnik mora kršitve zakona, ki jih uveljavlja v svoji zahtevi, da je sploh mogoč preizkus njihove utemeljenosti, jasno in določno opredeliti (prvi odstavek 424. člena ZKP), ter jih konkretizirati z navedbo razlogov in okoliščin, ki te kršitve utemeljujejo. Tem zahtevam s takšnimi posplošeni in pavšalnimi očitki zagovornik ni zadostil.

Glede zahteve za varstvo zakonitosti obsojenega J. K.

22. Obsojenec v zahtevi graja razloge višjega sodišča, ki je v zvezi z njegovimi navedbami iz odgovora na pritožbo, da mu ni bila omogočeno, da bi bil prisoten pri zaslišanju nekaterih prič (komitentov) pred preiskovalnim sodnikom, zapisalo, da si je za to kriv sam, ker nekaterih vabil na zaslišanje prič ni pravočasno dvignil. Navaja, da pri zaslišanju večine komitentov pred preiskovalnim sodnikom ni mogel biti prisoten zaradi prepoznega vabljenja sodišča.

23. Obsojenec s takšnimi navedbami smiselno uveljavlja kršitev pravice do obrambe, ki pa ni podana. Iz spisovnega gradiva namreč izhaja, da se je obramba v tem postopku izrecno strinjala z branjem zapisnikov nekaterih komitentov, ki so bili zaslišani pred preiskovalnim sodnikom. Obramba je predlagala neposredno zaslišanje zgolj nekaterih (poimensko navedenih) komitentov, ki jih je sodišče nato na glavni obravnavi tudi neposredno zaslišalo. Glede preostalih pa se je obramba izrecno strinjala z branjem njihovih zapisnikov, pri čemer si je pridržala pravico, da po branju posameznih zapisnikov po potrebi naknadno predlaga še neposredno zaslišanje teh prič, kar vse je razvidno iz zapisnika o glavni obravnavi z dne 13. 1. 2014, na kateri sta bila prisotna tako obsojenec kot tudi njegov zagovornik. Tudi iz zapisnika o glavni obravnavi z dne 19. 3. 2014, ki sta se jo udeležila obsojenec in njegov zagovornik, je razvidno, da je slednji izjavil, da bi bilo po mnenju obrambe povsem nepotrebno zasliševanje vseh komitentov in ponovil, da se obramba strinja s tem, da se preberejo zapisniki o njihovem zaslišanju pred preiskovalnim sodnikom. Iz zapisnikov glavnih obravnav, na katerih so se v soglasju s strankami prebrali zapisniki o zaslišanju prič pred preiskovalnim sodnikom, je razvidno, da niti obsojenec niti njegov zagovornik nista imela nobenih pripomb na prebrane zapisnike. Prav tako nista naknadno predlagala neposrednega zaslišanja teh prič. S tem, ko sta obsojenec in zagovornik soglašala z branjem zapisnikov o izpovedbi prič, nista pa po branju teh zapisnikov imela nobenih pripomb in tudi nista predlagala neposredne izvedbe dokazov, sta se odpovedala pravici do neposrednega zaslišanja teh prič (gl. npr. sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 212/2007 z dne 21. 6. 2007 in I Ips 94/2009 z dne 4. 3. 2010), zato obsojenec s svojimi navedbami že iz tega razloga ne more uspeti.

24. Vrhovno sodišče navedb obsojenca, da obtožni predlog (pravilno obtožnica) ni pravnomočen, ter da so neresnična navajanja prvostopenjskega sodišča, da sta z zagovornikom dala soglasje za branje zapisnikov o zaslišanju varčevalcev in da le-teh sodišče sploh ni prebralo, zaradi materialne neizčrpanosti ni presojalo oziroma se do njih ni opredeljevalo. Niti obsojenec niti njegov zagovornik jih v pritožbah nista uveljavljala, v zahtevi pa obsojenec tudi ne navaja, zakaj jih v pritožbi ni mogel uveljavljati (peti odstavek 420. člena ZKP). Z navedbami o ekonomski neutemeljenosti in nepotrebnosti predloga BS za uvedbo stečaja ter stečaja samega in s trditvami, da je ves čas deloval v dobri veri, da je nepravilen zaključek sodišča, da je varčevalcem zatrjeval, da za obveznosti H. S. jamči BS, da nihče od varčevalcev, zaslišanih v njegovi prisotnosti, ni potrdil teh zatrjevanj, ter s polemiziranjem o višini nastale škode obsojenec ponuja svojo presojo izvedenih dokazov, kar pomeni nedopustno izpodbijanje pravnomočne sodbe iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Obsojenec prav tako ne more uspeti z navedbami, češ da je bil tudi predsednik senata sodišča prve stopnje prepričan, da bo sodba „padla“, saj z njimi ne uveljavlja nobene kršitve zakona. Glede navedb, da se lahko v potrditev njegovih trditev zaslišijo priče ali on sam in da je pripravljen iti tudi na poligraf, pa Vrhovno sodišče dodaja, da v postopku reševanja zahteve za varstvo zakonitosti ne izvaja dokazov, pač pa presoja zakonitost pravnomočne sodne odločbe in sodnega postopka, ki je tekel pred to odločbo. Vrhovno sodišče prav tako ni presojalo tistih domnevnih kršitev, ki naj bi izhajale iz zahteve za obnovo postopka, ki jo je obsojenec priložil zahtevi za varstvo zakonitosti, pri čemer je navedel, da naj bi bile nekatere od kršitev v domeni bodisi sodišča prve stopnje, Vrhovnega sodišča ali Ustavnega sodišča. Zahteva za varstvo je namreč samostojno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti le iz razlogov, ki so v zakonu izrecno predpisani, zato kršitev ni mogoče uveljavljati na način, da se vložnik, namesto da bi kršitve izrecno navedel in določno pojasnil, sklicuje na navedbe, ki jih uveljavlja ali jih je uveljavljal v drugih pravnih sredstvih (sodba Vrhovnega sodišča I Ips 33925/2010-123 z dne 14. 11. 2013 in druge). Ne le iz teh razlogov, pač pa tudi zato, ker je obsojenec vlogo, poimenovano kot „dopolnjena zahteva za obnovo postopka“, vložil na Vrhovno sodišče po preteku trimesečnega roka, določenega v tretjem odstavku 421. člena ZKP, Vrhovno sodišče te vloge pri odločanju ni presojalo.

25. Ker ni ugotovilo kršitev zakona, na katere se sklicujeta zahtevi, zahtevi pa sta vloženi tudi zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kar ni dovoljen razlog, je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti obsojenca in njegovega zagovornika kot neutemeljeni zavrnilo (425. člen ZKP).

26. Izrek o stroških postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP. Iz enakih razlogov kot sodišče druge stopnje je Vrhovno sodišče obsojenca oprostilo plačila sodne takse.

ZKP člen 371, 371/1-11, 420, 420/2. KZ člen 234.a, 234.a/1, 234.a/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.