VSRS Sodba II Ips 117/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-18

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), Vladimir Horvat, dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - STVARNO PRAVO

uporaba tuje stvari v svojo korist - stanovanje - neupravičena pridobitev - dobroverni lastniški posestnik - uporabnina - višina uporabnine - obrazložitev sodbe sodišča druge stopnje - dokazovanje z izvedencem - postavitev novega izvedenca - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - prekluzija glede navajanja dejstev

V razmerju lastnik - nelastnik zadošča, da lastnik zatrjuje in dokaže, (a) da je sam lastnik sporne nepremičnine, (b) da jo toženec brezplačno uporablja in (c) da za brezplačno uporabo nima pravne podlage. S tem zadosti svojemu trditvenemu in dokaznemu bremenu o obstoju prikrajšanja na eni strani in obogatitve na drugi strani. (Ne)upravičeni uporabnik pa se lahko svoje obveznosti razbremeni, če zatrjuje in dokaže, (a) da je bil dobroverni lastniški posestnik (drugi odstavek 95. člena SPZ) ali (b) da ima z lastnikom sklenjen pravni posel, na podlagi katerega lahko (brezplačno) uporablja sporno nepremičnino, na primer da gre za darilo, ali da je lastnik z dovoljenjem do preklica (prekarijem) privolil v svoje prikrajšanje. Privolitev v prikrajšanje mora biti nedvoumna, kar pomeni, da iz vseh ugotovljenih okoliščin zanesljivo izhaja, da se lastnik strinja z bivanjem tretjih v njegovi nepremičnini. Pravno poslovna volja se lahko izjavi z besedami, z običajnimi znaki ali z drugačnim ravnanjem, iz katerega se da zanesljivo sklepati, da obstoji (18. člen OZ). Drugačno stališče bi pomenilo pretiran poseg v ustavno varovano lastninsko pravico (33. člen Ustave RS).

1. Tožnik je od tožencev (med drugim) zahteval plačilo uporabnine za uporabo nepremičnine s parc. št. 428, k. o. ..., na naslovu ..., kar v naravi predstavlja stanovanje, klet in dvorišče, po posameznih obdobjih na podlagi:

- od 1. 9. 2007 do 11. 4. 2012: solastnine sporne nepremičnine do 31/128 na podlagi darilne pogodbe z dne 25. 12. 2000 in cesije terjatve A. A. tožniku na podlagi darilne pogodbe z dne 12. 4. 2012 za uporabo sporne nepremičnine sorazmerno njegovemu solastniškemu deležu do 31/128;

- od 12. 4. 2012 dalje: solastnine sporne nepremičnine do 62/128.

2. Sodišče prve stopnje je tožbo, v delu, v katerem je tožnik zahteval ugotovitev več dejstev, zavrglo (I. točka izreka). V nadaljevanju pa je ugotovilo, da obstaja terjatev tožnika nasproti tožencema za plačilo uporabnine za solastni delež do 31/128 nepremičnine s parc. št. 428, k. o. ..., za obdobje od 1. 2. 2008 do 28. 2. 2010 (25 mesecev) po 625,14 EUR mesečno, skupaj 15.628,50 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ter terjatev za plačilo uporabnine za solastni delež do 62/128 iste nepremičnine za obdobje od 1. 3. 2010 do 31. 8. 2015 (66 mesecev) po 1.250,28 EUR mesečno, skupaj 82.518,48 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka). Ugotovilo je tudi, da obstaja terjatev prve toženke nasproti tožniku v znesku 1.011,44 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 2. 2014 dalje, medtem ko je za druge pobotne ugovore sodišče ugotovilo, da niso utemeljeni (III. točka izreka). Po pobotanju vzajemnih terjatev je sodišče tožencema naložilo nerazdelno plačilo posameznih mesečnih zneskov uporabnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka). V presežku pa je sodišče zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo uporabnine (V. točka izreka).

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožencev delno ugodilo ter sodbo in sklep sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je znižalo prisojeno uporabnino, in sicer je v II. in IV. točki izreka znesek 625,14 EUR nadomestilo z zneskom 559,50 EUR in znesek 1.250,28 EUR z zneskom 1.119,01 EUR. Zato je v II. točki izreka znesek 15.628,50 EUR nadomestilo z zneskom 13.987,50 EUR in znesek 82.518,48 EUR z zneskom 73.854,55 EUR ter v IV. točki izreka znesek 548,75 EUR z zneskom 371,62 EUR. V preostalem pa je pritožbo tožencev in v celoti pritožbo tožnika zavrnilo ter v izpodbijanem, a nespremenjenem delu, potrdilo sodbo in sklep sodišča prve stopnje.

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožnik vlaga revizijo in uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Najprej napada zavrnitev zahtevka za plačilo uporabnine za obdobje od 1. 9. 2007 do 31. 1. 2008. Izpostavlja, da je izpodbijana odločitev v tem delu materialnopravno zmotna, saj ne drži, da bi moral lastnik za protipravnost posega v njegovo lastninsko pravico podati svoje nesoglasje ali celo aktivno preprečiti nezakonito uporabo svoje nepremičnine (37. in 38. člen Stvarnopravnega zakonika, v nadaljevanju SPZ, in 33. člen Ustave RS). V tem delu uveljavlja tudi kršitvi iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ko sodišče druge stopnje navaja, da tožnik ni zatrjeval, da je njegov pravdni prednik A. A. izrecno nasprotoval uporabi stanovanja ter da je dopuščal uporabo nepremičnine tožencema v zmoti. Drugi toženec kot tedanji odvetnik A. A. pa ga tudi ni poučil o tem, da je bil njihov medsebojni pravni posel razveljavljen in da lahko zahteva uporabnino, o čemer se sodišče druge stopnje ni izreklo, zato sodbe ni mogoče preizkusiti. V relevantnem obdobju pa je tožnik kot solastnik do ½ nepremičnine od tožencev zahteval izselitev (100. člen SPZ), o čemer se sodišče druge stopnje prav tako ni izreklo. Odločitev je zmotna tudi z vidika uporabe četrtega odstavka 101. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), ki pa ga spet sodišče druge stopnje ni obravnavalo. V nadaljevanju pa opozarja, da se nižji sodišči nista opredelili do njegovih pripomb na izvedensko mnenje oziroma da so njuni razlogi sami s sabo v nasprotju (kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Tožnik namreč ni dobil jasnega odgovora na njegovo opozorilo, da izvedenka ni opravila pravilnega izračuna povprečnih najemnin, poleg tega je predložil lastno raziskavo o 78 realiziranih pravnih poslih primerljivih nepremičnin, na podlagi katere bi najemnina zgolj za stanovanjski del znašala 1.587,55 EUR. Sodišče najprej v 15. točki zavrne pritožbeni očitek, da je bila napačno izračunana (aritmetična) sredina realiziranih najemnin, saj gre za nerelevantno metodo, na drugi strani pa sledi izvedenkini metodologiji izračuna povprečne najemnine, ki je aritmetična sredina. Glede na neutemeljeno vztrajanje izvedenke pri napačnih izračunih je bil utemeljen tudi predlog za postavitev drugega izvedenca, ki ga je sodišče druge stopnje torej neutemeljeno zavrnilo (prvi odstavek 339. člena ZPP). Na koncu napada še odločitev sodišča druge stopnje, ki je za 15 % znižalo prisojeno uporabnino iz razloga, ker tožnik ni zatrjeval, da stanovanje ni bilo vzdrževano. Ta navedba sodišča je protispisna (kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Sodišče druge stopnje pa je tudi zmotno uporabilo materialno pravo, ko je v 15 % povišanje povsem arbitrarno zajelo tudi investicijsko vzdrževanje, ki ga mnenje izvedenke sploh ni zajemalo. Zaradi vsega navedenega uveljavlja tudi kršitve 2., 14. in 22. člena Ustave RS.

5. Revizija je bila vročena tožencema, ki pa nanjo nista odgovorila.

Glede uporabnine za obdobje od 1. 9. 2007 do 31. 1. 2008

7. V revizijskem postopku je temelj uporabnine sporen le še za krajše obdobje petih mesecev

. To je obdobje od 1. 9. 2007 do 31. 1. 2008, in sicer zgolj v tistem obsegu, kjer gre za tožniku cedirano terjatev njegovega pravnega prednika. To pomeni, da je pravno relevantno zgolj, ali sta imela toženca pravno podlago za uporabo solastniškega deleža A. A. oziroma ali je slednji privolil v svoje prikrajšanje. Tožnikov pravni prednik namreč na tožnika ni mogel prenesti več pravic, kot jih je imel sam (načelo Nemo plus iuris ad alium transferre potest quam ipse habet).

8. Zahtevek za plačilo uporabnine temelji na določbi 198. člena OZ, ki določa, da če je nekdo tujo stvar uporabil v svojo korist, lahko imetnik ne glede na pravico do odškodnine, in tudi če te pravice nima, zahteva od njega, naj mu nadomesti korist, ki jo je imel od uporabe. Ob navedeni določbi pa je potrebno uporabiti tudi 190. člen OZ, ki ni le samostojna podlaga kondikcijskega zahtevka (tretji odstavek navedene določbe), marveč predstavlja tudi vrednotno podstat posameznih verzijskih zahtevkov (prvi odstavek navedene določbe), ki so navedeni v zakonskem odseku o pravilih vračanja

9. Splošne predpostavke neupravičene pridobitve so naslednje: prikrajšanje na strani osiromašene osebe, obogatitev na strani obogatene osebe, obstoj vzročne zveze med prikrajšanjem in obogatitvijo, odsotnost pravne podlage ter odsotnost privolitve prikrajšanca v prikrajšanje (volenti non fit iniuria).

10. Ker v obravnavanem primeru prva toženka kljub sklenjeni kupoprodajni pogodbi ni postala solastnica sporne nepremičnine

, gre v razmerju med pravdnimi strankami za zahtevek lastnika zoper nelastnika. Zakonska ureditev in stališča ustaljene sodne prakse kažejo na to, da je treba razlikovati med primeri, ko gre za uveljavljanje verzijskega zahtevka za plačilo uporabnine enega solastnika zoper drugega solastnika, katerega pravno vrednotno izhodišče je po stališču Vrhovnega sodišča RS bistveno drugačno kot v primeru, ko se na dveh bregovih (domnevno) neupravičene pridobitve znajdeta lastnik kot (domnevni prikrajšanec) in nelastnik kot (domnevni okoriščenec).

11. V razmerju lastnik - nelastnik zadošča, da lastnik zatrjuje in dokaže, (a) da je sam lastnik sporne nepremičnine, (b) da jo toženec brezplačno uporablja in (c) da za brezplačno uporabo nima pravne podlage. S tem zadosti svojemu trditvenemu in dokaznemu bremenu o obstoju prikrajšnja na eni strani in obogatitve na drugi strani. (Ne)upravičeni uporabnik pa se lahko svoje obveznosti razbremeni, če zatrjuje in dokaže, (a) da je bil dobroverni lastniški posestnik (drugi odstavek 95. člena SPZ

) ali (b) da ima z lastnikom sklenjen pravni posel, na podlagi katerega lahko (brezplačno) uporablja sporno nepremičnino, na primer da gre za darilo, ali da je lastnik z dovoljenjem do preklica (prekarijem) privolil v svoje prikrajšanje. Privolitev v prikrajšanje mora biti nedvoumna, kar pomeni, da iz vseh ugotovljenih okoliščin zanesljivo izhaja, da se lastnik strinja z bivanjem tretjih v njegovi nepremičnini. Pravno poslovna volja se lahko izjavi z besedami, z običajnimi znaki ali z drugačnim ravnanjem, iz katerega se da zanesljivo sklepati, da obstaja (18. člen OZ).

12. Stališče, ki bi lastnikov položaj zaostrovalo bolj, kot je obrazloženo v prejšnji točki, bi pretirano posegalo v ustavno varovano lastninsko pravico (33. člen Ustave RS). Navsezadnje že sam zakon določa, da se omejitve uporabe ali uživanja lastnine lahko določi zgolj z zakonom ali po volji lastnika (prvi odstavek 37. člena

13. V obravnavani zadevi je podan položaj, ko sta toženca stanovanje prejela v uporabo sicer pravno pravilno (kot izročitev v posest na podlagi sklenjene prodajne pogodbe). A ko je bila pogodba enkrat razdrta, tedaj je odpadla tudi pravna podlaga za njuno posest. Slednje je prelomna točka z vidika uporabe 198. člena OZ.

14. To, da je bila pogodba razdrta, ni sporno. Kdaj natančno je bila razdrta, pa ni bilo ugotovljeno (in tudi ne zatrjevano). Oporna točka sodišča prve stopnje je trenutek, ko je toženka zoper A. A. vložila tožbo za vrnitev kupnine, to pa je bilo šele dne 6. 2. 2008.

Do tega trenutka toženca za plačilo uporabnine nista zavezana, saj ju ščiti položaj iz drugega odstavka 95. člena SPZ, ki določa, da lastniški dobroverni posestnik ni dolžan plačati uporabnine.

15. Sodišče prve stopnje je sicer štelo, da je takrat tudi odpadla privolitev A. A. v prikrajšanje. Za predhodno obdobje, ki je v reviziji še sporno, pa je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni izkazana neprivolitev A. A. v prikrajšanje, sodišče druge stopnje pa je temu pritrdilo še z razlogi, da tožnik tega niti ni zatrjeval. Ti razlogi sicer niso pravilni, a prek pravila iz drugega odstavka 95. člena SPZ pridemo do identičnega rezultata.

16. Pravni sklep, da sta bila toženca do 6. 2. 2008 dobroverna lastniška posestnika, je utemeljen na naslednjih ugotovljenih dejstvih. Toženca sta kupnino za stanovanje izročila, prevzela posest, do realizacije prodaje (uspešnega prenosa solastninske pravice) pa ni prišlo iz razlogov na strani prodajalca, a ne po njegovi volji, pač pa zaradi drugih okoliščin, na katere ni mogel vplivati. Očitno je, da so si tako prodajalec kot kupka in njen mož (toženca) želeli, da bi do zemljiškoknjižne realizacije prodajne pogodbe s prenosom solastninske pravice vendarle prišlo in da so pričakovali, da bo do tega tudi prišlo, ko bo A. A. dosegel izbris zaznambe prepovedi odsvojitve in obremenitve v zemljiški knjigi. Menili so, da bo to po določenem času mogoče. Da je tako, potrjujejo dejanske ugotovitve, in sicer da prva toženka vse do februarja leta 2008 (torej kar šest let) od sklenitve prodajne pogodbe ni odstopila, prav tako ni zahtevala vrnitve kupnine. Prodajalec pa prav tako prostovoljno ni vrnil kupnine, niti od tožencev ni zahteval izselitve ali jim prepovedal uporabe nepremičnine. Prav tako ni zahteval plačila uporabnine ali najemnine, pri tem pa niti ni bistveno, kot to meni tožnik, da ni vedel, da bi mu pripadala in da ga drugi toženec kot njegov odvetnik o tem ni poučil. Odnosi so se skrhali šele v začetku leta 2008, ko sta toženca spoznala, da kljub dogovoru ne bo prišlo do ureditve zemljiškoknjižnega stanja, zato je prva toženka odstopila od pogodbe in zahtevala vrnitev kupnine. V medsebojnem odnosu prodajalca in kupke je torej tudi zemljiškoknjižno neizvedena pogodba učinkovala in je tako predstavljala veljavno pravno podlago, zato o neupravičenem zasedanju sporne nepremičnine ni mogoče govoriti.

17. Tožnikovo sklicevanje na četrti odstavek 101. člena OZ je nerazumljivo, saj tega odstavka v navedeni določbi sploh ni, tudi sicer pa ne gre za relevantno pravno podlago v obravnavanem primeru, zato tega očitka revizijsko sodišče ne more preizkusiti, enako pa je veljalo tudi za sodišče druge stopnje, zato uveljavljana kršitev, da se sodišče druge stopnje do tega očitka ni opredelilo, ni podana.

18. Odločitev nižjih sodišč za še sporno obdobje je tako, kljub nekoliko drugačnim razlogom revizijskega sodišča, pravilna.

Glede preizkusa sodbe sodišča druge stopnje (odgovor sodišča na tožnikove pripombe zoper izvedensko mnenje) in zahteve za postavitev drugega izvedenca

19. Revizijsko sodišče po preizkusu sodb nižjih sodišč v luči procesnega gradiva, (izvedenskega mnenja in njegovih dopolnitev, zapisnika o zaslišanju izvedenke ter vseh pripomb tožnika zoper izvedensko mnenje) zavrača revizijski očitek, da se nižji sodišči nista opredelili do tožnikovih pripomb zoper izvedensko mnenje oziroma da so njuni razlogi sami s sabo v nasprotju. Revizijske navedbe se v tem delu gibljejo na meji med procesno grajo ter nedovoljenim izpodbijanjem ugotovljenega dejanskega stanja.

20. Bistveno je, kar sta nižji sodišči tožniku že večkrat jasno pojasnili, da ni ustrezna le določitev povprečne realizirane najemnine, pač pa je treba za pridobitev pravilnega rezultata prilagoditi podatek o realizirani najemnini s primerjavo med primerjano in obravnavano nepremičnino.

21. Tožnikovi očitki, da se nižji sodišči nista opredelili glede njegovega očitka, da je izvedenka napravila nepravilen matematični izračun povprečja vrednosti podatkov o realiziranih najemninah („aritmetične sredine“), so neutemeljeni. Ob zaslišanju izvedenke in z dopolnitvami izvedenskega mnenja z dne 8. 5. 2015 in dne 15. 7. 2015 je bilo razjasnjeno, da se je tožnik skliceval na osnovne oziroma še neprilagojene podatke iz izvedenskega mnenja, in sicer na pet prikazov realiziranih najemnin po podatkih GURS-a (str. 12 in 13 osnovnega izvedenskega mnenja). Po strokovnem mnenju izvedenke, kot že zgoraj pojasnjeno, ti niso neposredno uporabljivi za določitev primerne najemnine za sporno stanovanje. Kot je pojasnila in sta to povzeli tudi že nižji sodišči, na trgu ne obstaja povsem enaka nepremičnina (npr. glede vzdrževanja, opremljenosti, itd.), zato je treba pravo najemnino šele ugotoviti s primerjanjem prikazane nepremičnine s trga na eni strani in nepremičnine, ki je predmet obravnave v tem postopku, na drugi strani. Enako pa velja tudi glede s strani tožnika predložene lastne raziskave o 78 realiziranih pravnih poslih o oddaji stanovanj (vir: Trgoskop), zato ti podatki niso neposredno uporabljivi. Na ta način so bili tožnikovi očitki predmet procesno korektne obravnave. Dejanski vidiki te obravnave pa ne morejo biti predmet revizijskega izpodbijanja (tretji odstavek 370. člena ZPP).

22. Ker tožnik z enakimi razlogi utemeljuje tudi svojo zahtevo, da bi moralo sodišče postaviti drugega izvedenca, je že zato tudi ta očitek neutemeljen. Revizijsko sodišče še dodaja, kot je sicer že razvidno zgoraj, da je izvedenka odgovorila na tožnikove pripombe in jih utemeljeno zavrnila. Obrazložitev izvedenskega mnenja in njegovih dopolnitev ter ustna pojasnila izvedenke so bila strokovna, obrazložena in notranje skladna. Tožnik s svojimi pripombami sodišču ni vzbudil dvoma v izvedenkine metode in ugotovitve oziroma popolnost mnenja, zato je pravilna presoja nižjih sodišč, da ni podlage za postavitev novega izvedenca (drugi in tretji odstavek 254. člena ZPP).

23. Neutemeljeni so tožnikovi očitki, da so zmotni razlogi sodišča druge stopnje, na podlagi katerih je znižalo s strani sodišča prve stopnje prisojeno uporabnino za 15 %. Sodišče druge stopnje je pravilno pojasnilo, da je izvedenka ugotovila, da bi bila najemnina za 15 % višja, če bi bilo stanovanje bolje vzdrževano, vendar pa sodišče tega povišanja ne more upoštevati, ker tožnik ni zatrjeval, da je stanovanje zaradi opustitev tožencev slabo vzdrževano in tudi ni zahteval, da se prav iz tega razloga najemnina zviša. Tožnik v reviziji izpostavlja, da je v pripombah z dne 24. 12. 2014 navedel, da je bilo stanovanje s strani lastnika pred vselitvijo tožencev v celoti adaptirano. Vendar s to trditvijo ne more biti uspešen. Poleg tega, da gre za navedbo po prvem naroku za glavno obravnavo brez tožnikove obrazložitve, zakaj je ni mogel podati že prej, in jo zato sploh ni mogoče upoštevati (prvi in četrti odstavek 286. člena ZPP), z njo zatrjuje ravno nasprotno, torej da je (bilo) stanovanje dobro vzdrževano oziroma še vedno nič ne pove o vzdrževanju tožencev. Očitek, da je sodišče spregledalo njegove trditve, torej ni utemeljen.

24. Prav tako ne drži, da je sodišče druge stopnje nepravilno povzelo izvedenkino mnenje, saj je le-ta ob ustnem zaslišanju pojasnila, da bi 15 % povišanje vsebovalo tako redno kot investicijsko vzdrževanje in da, če je stanovanje slabo investicijsko vzdrževano, je težje tudi redno vzdrževanje.

25. Na podlagi vsega navedenega so tako neutemeljeni tudi tožnikovi očitki o arbitrarnem sojenju ter kršitvah pravic do enakopravnega obravnavanja (2. in 14. člen Ustave RS) in sodnega varstva (22. člen Ustave).

Odločitev o reviziji in revizijskih stroških

26. Uveljavljani revizijski razlogi tožnika po povedanem niso podani, zato je moralo revizijsko sodišče njegovo revizijo kot neutemeljeno zavrniti (378. člen ZPP). Revizijski neuspeh deli tudi zahteva tožnika za povrnitev stroškov revizijskega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik solastniški delež do 31/128 sporne nepremičnine pridobil že dne 30. 7. 2001 na podlagi darila njegove matere B. A. in da je že leta 2001 oziroma 2002 s tožbo od tožencev zahteval izselitev iz obravnavanega stanovanja. Vendar gre glede uporabe sporne nepremičnine sorazmerno tožnikovemu solastniškemu deležu do 31/128 za sporno obdobje od 1. 9. 2007 do 31. 1. 2008 za pravnomočno razsojeno stvar (drugi odstavek 319. člena ZPP). Kot je pojasnilo sodišče prve stopnje v 11. točki svoje sodne odločbe je bil tožnikov tožbeni zahtevek za plačilo uporabnine za obdobje od 1. 1. 2001 do 28. 2. 2010 že pravnomočno zavrnjen s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani II P 470/2002 z dne 11. 3. 2010 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 2477/2010 z dne 8. 12. 2010, česar tožnik v pravnih sredstvih ne napada.

Primerjaj sodbo VS RS II Ips 126/2014 z dne 25. 2. 2016.

V obravnavanem primeru je bilo ugotovljeno, da sta toženca sicer bivala v spornem stanovanju na podlagi kupoprodajne pogodbe z dne 25. 2. 2002 med A. A. kot prodajalcem in prvo toženko kot kupko solastniškega deleža do 31/128, vendar do vpisa solastninske pravice v zemljiško knjigo ni prišlo, ker je bila v zemljiški knjigi vpisana zaznamba prepovedi obremenjevanja in odtujevanja solastniškega deleža A. A. pri obravnavani nepremičnini. Prva toženka je kupnino za stanovanje prodajalcu izročila. Do veljavnega prenosa solastninske pravice na prvo toženko iz razlogov na strani prodajalca torej ni prišlo.

Primerjaj sodbo VS RS II Ips 126/2014 z dne 25. 2. 2016.

Eno od takšnih stališč, ki se tičejo zgolj solastniških razmerij je, da mora prikrajšani solastnik nasprotovati uporabi stanovanja na obstoječi način, ko je od souporabe izključen. Načelo uporabe solastniškemu deležu sorazmernega dela nepremičnine ni kršeno, če solastnik izrecno ali konkludentno (na primer s prostovoljno odsotnostjo) privoli v neuporabo in s tem v prikrajšanje. Prikrajšanje mora biti konkretno in realno, takšno pa je zgolj, če je solastnik proti svoji volji, s katero je drugega solastnika seznanil, izključen iz uporabe solastne stvari. (Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 251/2006 z dne 25. 9. 2008, II Ips 187/2013 z dne 19. 2. 2015, II Ips 71/2014 z dne 20. 8. 2015, II Ips 206/2014 z dne 16. 10. 2014 in II Ips 196/2015 z dne 12. 1. 2017).

Dobroverni lastniški posestnik ni dolžan plačati za uporabo stvari in ne odgovarja za poslabšanje in uničenje stvari, nastalo v času, ko je imel stvar v dobroverni posesti.

Lastninska pravica je pravica imeti stvar v posesti, jo uporabljati in uživati na najobsežnejši način ter z njo razpolagati. Omejitve uporabe, uživanja in razpolaganja lahko določi samo zakon.

Lastnik lahko za vsak namen, ki ni prepovedan, svojo pravico omeji, razen če zakon določa drugače.

Revident ne more biti uspešen s svojimi navedbami, da je njegov pravni prednik tožencema dopuščal brezplačno uporabo v zmoti oziroma da ga drugi toženec kot njegov pooblaščenec ni seznanil z razvezo pravnega posla o prodaji solastniškega deleža in o tem, da lahko zahteva uporabnino. Te navedbe ravno potrjujejo, da je do razveze kupoprodajne pogodbe prišlo šele z vložitvijo tožbe za plačilo kupnine, od takrat pa je sodišče tožniku uporabnino tudi (delno) priznalo.

Ob tem revizijsko sodišče še pojasni, da niso resnične revidentove trditve, da je bilo v postopku ugotovljeno, da tožnikov pravni prednik s tožencema ni imel sklenjenega sporazuma, na podlagi katerega bi jima dovoljeval brezplačno uporabo sporne nepremičnine. Neobstoj takšnega sporazuma je sodišče prve stopnje ugotovilo zgolj za obdobje po vložitvi tožbe za vračilo kupnine, torej od dne 6. 2. 2008 dalje, zato je tožbenemu zahtevku za kasnejše obdobje tudi (delno) ugodilo.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 18, 190, 190/1, 190/3, 198

Stvarnopravni zakonik (2002) - SPZ  - člen 37, 37/1, 38, 38/1, 95, 95/2

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 254, 254/2, 254/3, 286, 286/1, 286/4, 378

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 2, 14, 22, 33

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.