VSRS Sodba II Ips 136/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-04

dr. Ana Božič Penko (preds.), mag. Rudi Štravs (poroč.), dr. Mile Dolenc, Vladimir Horvat, Tomaž Pavčnik

kolektivno upravljanje avtorske pravice - kabelska retransmisija avdiovizualnih del - predobstoječa glasba v avdiovizualnih delih - Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del - višina nadomestila za javno uporabo glasbenih del - avtorski honorar - neupravičena pridobitev - uporaba tarife - skupni sporazum o višini nadomestil - neobstoj veljavne tarife - dopuščena revizija

V nasprotju z načelom enakega urejanja primerljivih položajev bi bilo, če bi sodišča v sporih med tožnikom in kabelskimi operaterjih vsakič znova iskala primerno tarifo. To bi zaradi variabilnosti postavk, na katerih temelji ocena Vrhovnega sodišča nujno pomenilo, da bi bili različni zneski, ki bi jih morali kabelski operaterji plačati tožniku za posamezno naročniško razmerje. Neenotna sodna praksa v zvezi z višino nadomestila na naročnika bi ponudnike postavljala v nepredvidljiv in negotov položaj. To bi bilo v nasprotju z odločbo Ustavnega sodišča U-I-165/03. V skladu s sodno prakso Sodišča EU v zadevi C-525/16, Meo-Serviços de Comunicações e Multimédia lahko razlike v tarifah kolektivnih organizacijah vplivajo tudi na konkurenčnost uporabnikov in povzročijo izkrivljanje konkurence. Iz navedenih razlogov je treba za tega ter druge obstoječe in bodoče spore v zvezi s kabelsko retransmisijo glasbenih del uporabiti tarifo, ki je bila določena v judikatih II Ips 219/2017 in II Ips 43/2018, dokler veljavna tarifa ne bo pravnomočno določena ali sporazumno dogovorjena.

dopuščena revizija - kolektivno upravljanje avtorske pravice - predobstoječa glasba v avdiovizualnih delih - Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del - višina nadomestila za javno uporabo glasbenih del - avtorski honorar - uporaba tarife - skupni sporazum o višini nadomestil

I. Reviziji tožeče stranke se delno ugodi ter se sodba sodišča druge stopnje spremeni, tako da se pritožbi tožeče stranke delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v II. točki izreka spremeni, tako da se znesek „1.754,90 EUR“ nadomesti z zneskom „1.985,54 EUR“, v točki III izreka pa tako, da se znesek „6.662,99 EUR“ nadomesti z zneskom „6.432,35 EUR“.

II. Sicer se revizija tožeče stranke zavrne.

III. Vsaka stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka.

1. Tožnik zahteva od toženca, ki je kabelski operater, plačilo za kabelsko retransmisijo glasbenih del v obdobju od julija do novembra 2012. Toženec je imel julija 2029, avgusta 2014, septembra 2005, oktobra 2001, novembra pa 1979 naročnikov mesečno. Toženec je z nasprotno tožbo zahteval vračilo 33.142,31 EUR preplačil za obdobje od 11. 10. 2010 do marca 2011.

2. Dne 12. 3. 1998 je tožnik pridobil stalno dovoljenje Urada RS za intelektualno lastnino (v nadaljevanju UIL) za kolektivno upravljanje malih glasbenih pravic, med katere sodi tudi pravica kabelske retransmisije glasbenih del. Dne 23. 1. 2001 mu je bilo podeljeno dovoljenje za kolektivno upravljanje pravic kabelske retransmisije avdiovizualnih del.

3. Tožnik je sprejel Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del, ki je bil objavljen v Uradnem listu, št. 29/1998 (v nadaljevanju Pravilnik 1998). Prvi odstavek II. poglavja tarife iz tega pravilnika je določal: „Višina avtorskega honorarja za javno radiodifuzijo se določi s pogodbo z uporabniki ali z njihovimi združenji. Pri določanju višine plačila se upoštevajo standardi, ki jih je sprejela Mednarodna konfederacija avtorskih društev (CISAC) in priporočila Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO), in sicer: a) da je plačilo avtorskih pravic sorazmerno pomembnosti uporabe avtorskih del v dejavnosti uporabnika; b) da se za uporabo 100 % zaščitenega repertoarja plača 10 % avtorskih pravic.“ V drugem odstavku II. poglavja te tarife pa je bilo zapisano: „Če iz dokumentacije ni možno določiti prihodkov, ki se nanašajo na dejavnost radijske postaje ali so le-ti v nesorazmerju z običajnimi stroški radijskega programa, bo tožnik določil plačilo avtorskega honorarja glede na vrsto postaje in področje slišnosti radijskega ali televizijskega programa oziroma razsežnost kabelskega omrežja, in sicer ... 7. Kabelska retransmisija - minimalni avtorski honorar je 42 SIT (sedaj 0,175 EUR) po naročniku. Avtorski honorar se plača mesečno ... Navedeni kriteriji se upoštevajo tudi v primeru, če razmerja med A. in uporabnikom še niso pogodbeno urejena.“

4. Ustavno sodišče je z odločbo U-I-165/03 z dne 15. 12. 2005 razveljavilo prvi odstavek poglavja II - Javno oddajanje - tarife Pravilnika. Utemeljilo je, da so bila v njej opredeljena merila presplošna, da bi lahko naslovnik norme na njihovi podlagi sam določil višino avtorskega honorarja za radiodifuzijo. Ni bilo določb o tem, kateri prihodki se upoštevajo kot osnova za izračun avtorskega honorarja. Ni bilo zapisano niti kako se določa delež varovanih del v programu niti kako se upoštevata ta delež in pomembnost uporabe avtorskih del v dejavnosti uporabnika.

5. Plačevanje pravic kabelske retransmisije je bilo v praksi urejeno z leta 1999 sklenjenim Memorandumom o ureditvi avtorskih in sorodnih pravic za televizijske in radijske programe, retransmisirane v kabelskih sistemih v Sloveniji (v nadaljevanju Memorandum). Na strani imetnikov pravic so pri njegovi sklenitvi nastopali tožnik in tuji zastopniki imetnikov pravic: AGICOA kot zastopnik producentov avdiovizualnih del, EBU kot zastopnik javnih televizijskih organizacij ter VPRT kot zastopnik zasebnih televizijskih organizacij. Na strani uporabnikov je sodelovalo Združenje kabelskih operaterjev Slovenije (ZKOS), katerega član je tudi toženec. Dne 1. 8. 2002 je bil sklenjen Aneks k Memorandumu, ki so ga z ZKOS sklenili tožnik, AGICOA, EBU in VG Media, nato pa z veljavnostjo od 1. 1. 2007 še Dodatek k Memorandumu. Tožnik je skrbel za nemoteno izvajanje teh pogodb tudi za druge imetnike pravic in sklepal licenčne pogodbe z uporabniki. Predmet licenciranja so bile avtorske pravice za glasbena in avdiovizualna dela, imetniki pravic pa so se zavezali, da jamčijo tudi za vse ostale avtorske in sorodne pravice v skladu s slovensko zakonodajo. Pravdni stranki sta na podlagi Memoranduma in njegovih dopolnitev sklenili tri licenčne pogodbe, s katerimi so bile na toženca neizključno prenesene pravice, ki jih ta potrebuje za kabelsko retransmisijo avtorskih del (prvi odstavek 74. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah, ZASP).

6. Dne 11. 10. 2010 je UIL podelil Zavodu AIPA stalno dovoljenje za kolektivno upravljanje pravic kabelske retransmisije za soavtorje avdiovizualnih del. Posledično je razpadel sistem podeljevanja licenc za kabelsko retransmisijo po načelu „vse-na-enem-mestu“, ki je temeljil na Memorandumu, Aneksu in Dodatku. ZKOS je odstopil od krovnega sporazuma, licenčne pogodbe pa so (po trditvah tožnika) prenehale veljati 31. 12. 2011.

7. Med ZKOS in Zavodom AIPA je bil dne 7. 12. 2011 v zvezi s pravicami kabelske retransmisije avdiovizualnih del sklenjen skupni sporazum, ki je bil objavljen v Uradnem listu RS, št. 106/11. V njem je bilo za obračunsko leto 2012 določeno mesečno nadomestilo 0,44 EUR oziroma 0,45 EUR za posamezno aktivno uporabniško razmerje. Toženec je 10. 2. 2012 sklenil licenčno pogodbo z Zavodom AIPA in plačeval nadomestila v skladu s Skupnim sporazumom.

8. ZKOS je dne 31. 5. 2012 pred Svetom za avtorsko pravo (SAP) vložil zahtevo za določitev primerne tarife za kabelsko retransmisijo glasbenih del. Predlagal je, da naj SAP za čas trajanja postopka sprejme začasno tarifo, vendar slednji tega ni storil.

9. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku ugodilo glede plačila glavnice 1.754,90 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V presežku, za znesek 6.662,99 EUR, je tožbeni zahtevek zavrnilo. Tožniku (tožencu po nasprotni tožbi) je naložilo plačilo 28.443,31 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, v presežku (za znesek 2.932,04 EUR) pa je tožbeni zahtevek po nasprotni tožbi zavrnilo in odločilo o pravdni stroških. Višino nadomestila je obračunalo glede na minimalno tarifo za kabelsko retransmisijo glasbenih del iz Pravilnika 1998 (0,175 EUR na naročnika mesečno). Utemeljilo je, da je tarifa iz Pravilnika 1998 z uveljavitvijo novele ZASP-B v skladu s četrtim odstavkom njenega 26. člena pridobila naravo veljavnega skupnega sporazuma. Nanj je sodišče vezano v skladu s sedmim odstavkom 157. člena ZASP. Toženec je dolžan tožniku plačati odškodnino v višini običajnega honorarja po tej tarifi. Ker obstoji veljavna tarifa, ni podlage za določitev nadomestila glede na običajna plačila za to vrsto del (81. člen ZASP). Memorandum nima narave skupnega sporazuma, saj ni bil objavljen v uradnem listu in je zavezoval samo njegove podpisnice.

10. Sodišče druge stopnje je pritožbi pravdnih strank zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

11. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 396/2017 z dne 7. 2. 2018 dopustilo tožnikovo revizijo glede pravilnosti določitve običajnega avtorskega honorarja.

12. Tožnik je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložil revizijo. Uveljavlja revizijske razloge bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zmotne uporabe materialnega prava in odstop od judikata II Ips 325/2016. Predlaga razveljavitev sodb nižjih sodišč v celoti oziroma v III., IV. in V. točki izreka ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje. Podredno predlaga spremembo prvostopenjske sodbe in ugoditev tožbenemu zahtevku v celoti.

13. Tožnik se v reviziji zavzema za to, da je treba pri plačilu za kabelsko retransmisijo glasbenih del kot običajno plačilo upoštevati zadnja plačila, ki so temeljila na licenčnih pogodbah, sklenjenih na podlagi Memoranduma ter Dodatka. Opozarja, da ZASP ob sklenitvi Memoranduma ni predvideval objave skupnih sporazumov v Uradnem listu in da sta sodišči nižje stopnje to zahtevo uporabili retroaktivno. Njegov podpisnik je bilo reprezentativno združenje uporabnikov. Minimalna tarifa ne more predstavljati skupnega tarifnega sporazuma, saj ji manjkajo osnovne sestavine iz 157. člena ZASP. V judikatu II Ips 325/2016 z dne 3. 2. 2016 je Vrhovno sodišče že pojasnilo, da obstaja v Pravilniku 1998 pravna praznina glede pravic iz 30. in 31. člena ZASP. Enako mora veljati za obe skupini uporabnikov, tako za izdajatelje radijskih programov kot tudi za kabelske operaterje. To pomeni, da v obeh primerih ni tarife. Namen ustavne odločbe U-I-165/03 z dne 15. 12. 2005 ni bil, da bi minimalno plačilo nadomestilo splošno tarifo. Ker omogoča plačilo zgolj minimalnega honorarja, sodišče tolmači tarifo v nasprotju z Ustavo in v njej zagotovljenim varstvom pravic iz ustvarjalnosti (60. člen Ustave). Primerne tarife ne more predstavljati znesek, enostransko določen pred 17 leti, po katerem se v praksi ni plačevalo. Minimalna tarifa je fiksna tarifa, ki ne odraža niti obsega uporabe del niti uporabnikove ekonomske koristi. Zato ne izpolnjuje zahtev iz 156. člena ZASP. Tožnik se sklicuje tudi na Bernsko konvencijo za varstvo književnih in umetniških del (Bernska konvencija), ki v drugem odstavku 11. bis člena določa, da avtorju iz naslova javnega predvajanja njegovih avtorskih del pripada pravično plačilo ter da pogoji, ki jih država predpiše za izvrševanje pravic, te avtorjeve pravice ne smejo prizadeti.

14. Toženec je na tožnikovo revizijo vložil odgovor, v katerem predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da tožnik zahteva plačilo zneskov, ki jih je enostransko določil na podlagi internih razdelilnikov. Memorandum in Dodatek nista določala tarife za kabelsko retransmisijo glasbenih del, temveč je bilo določeno samo skupno nadomestilo za paket vseh pravic. Poudarja, da tožnik ni upravičen kolektivno upravljati pravic na glasbi v avdiovizualnih delih oziroma najmanj ne pravic skladateljev filmske glasbe. Sklenitev posebne tarife je bila dopustna le v primeru znižanja splošne. Tarifa iz Pravilnika 1998 je bila sprejeta po postopku iz ZASP in je zato pridobila naravo skupnega sporazuma. Meni, da drugega odstavka poglavja II Tarife 1998 Ustavno sodišče ni razveljavilo. Zakonodajalec je dal prednost tarifam, ki so določene po zakonitem postopku. Tarifa ima naravo predpisa in mora biti zato objavljena, preden začne veljati. Minimalna tarifa ni fiksna, saj je višina nadomestila odvisna od števila naročnikov. Kabelski operaterji ponujajo povsem primerljive storitve/pakete, saj si na trgu neposredno konkurirajo. Tožnik ni izkazal, da minimalna tarifa ni primerna. Judikat II Ips 325/2016 se nanaša samo na pravice radiodifuznega oddajanja. Sodna praksa Višjega sodišča v Ljubljani je enotna.

15. Tožnikova revizija je delno utemeljena.

16. Revizijskih navedb, ki se nanašajo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, Vrhovno sodišče ni upoštevalo, ker revizija v zvezi s tem ni bila dopuščena. Iz enakega razloga Vrhovno sodišče ni posegalo v odločitev po nasprotni tožbi, ki ji tožnik v predlogu za dopustitev revizije (vsebinsko) ni nasprotoval.

17. Vrhovno sodišče se je, potem ko je tožnik vložil revizijo, v judikatih II Ips 219/2017 z dne 18. 4. 2018 in II Ips 43/2018 z dne 9. 4. 2018 že opredelilo do vseh bistvenih revizijskih vprašanj v tem postopku. Tudi pooblaščenca sta v vseh zadevah ista.

18. Tožnik v tem postopku ne odpira novih vprašanj. Zato bo Vrhovno sodišče v tem postopku navedlo zgolj bistvene razloge za odločitev.

19. Minimalna tarifa iz drugega odstavka II. poglavja tarife Pravilnika 1998 z uveljavitvijo ZASP-B ni pridobila narave skupnega sporazuma, ker se v praksi ni uporabljala. Splošna tarifa za kabelsko retransmisijo glasbenih del, ki je bila določena v prvem odstavku, je bila preveč nedorečena, da bi lahko bila podlaga za izračun primernega nadomestila. Zato tudi pred njeno razveljavitvijo s strani Ustavnega sodišča ni bila uporabljiva. Minimalna tarifa pa se brez splošne tarife ne more uporabljati, saj pomeni le njeno dopolnitev v skrajnih primerih. Samo splošna tarifa lahko izraža dejansko vrednost izkoriščanja avtorskih del.

20. Poleg tega je minimalna tarifa po Pravilniku 1998 vključevala tudi nadomestila za filmsko glasbo. V 2. členu točke f) Pravilnika 1998 je bilo izrecno določeno, da sestavlja tožnikov repertoar tudi glasba iz avdiovizualnih del. Filmska glasba tako iz repertoarja ni bila izključena. To pa pomeni, da je bila tarifna postavka za kabelsko retransmisijo glasbe oblikovana tudi ob upoštevanju plačila za filmsko glasbo. Takšno oblikovanje tarife je bilo povsem dopustno, saj tedaj ni bilo kolektivne organizacije, ki bi specialno upravljala s pravicami kabelske retransmisije filmske glasbe. Ker je toženec nadomestila za kabelsko retransmisijo filmske glasbe že plačal Zavodu AIPA, jih ni dolžan še enkrat plačati tožniku. Vendar to ne pomeni, da je treba minimalno tarifo še dodatno zmanjšati, temveč je to dodaten razlog, da je ni mogoče uporabiti za odmero nadomestila v tem sporu.

21. Utemeljeni so tudi tožnikovi revizijski ugovori, da sta sodišči nižje stopnje Memorandum z Aneksom in Dodatki napačno obravnavali kot običajno licenčno pogodbo. Ustavno sodišče RS je v odločbi U-I-240/10-15 z dne 16. 5. 2013 že pojasnilo, da temelji kolektivno uveljavljanje pravic na pogodbenem načelu.

Z Memorandumom kot krovno pogodbo je predstavnik slovenskih kabelskih operaterjev s predstavniki imetnikov pravic sporazumno vzpostavil celosten sistem plačevanja nadomestil v zvezi s kabelsko retransmisijo. Ta je nadomestil enostransko določen sistem po Pravilniku 1998. Toženec je nato z licenčnimi pogodbami pridobil pravice po načelu „vse-pravice-na-enem-mestu“ (one-stop-shop). Stališče, da je bil Memorandum več kot le običajna dvostranska licenčna pogodba, je sprejeto tudi v pravni teoriji: Trampuž ga uvršča med sporazumne tarife oziroma na seznam skupnih sporazumov, sklenjenih v Sloveniji.

22. Okoliščina, da so bila razmerja med pravdnima strankama, tako kot med ostalimi člani ZKOS in tožnikom več kot deset let urejena v skladu z Memorandumom in njegovimi dopolnitvami, je za odločitev v sporu zelo pomembna. Skrajno neživljensko bi bilo, da bi se ob obravnavanih dejanskih okoliščinah kot primerna tarifa upošteval znesek, ki je bil enostransko sprejet 14 let pred spornim obdobjem. To bi bilo tudi v nasprotju z načelom, uveljavljenim v avtorskem pravu, da mora biti avtor primerno (ne pa le v minimalnem obsegu) udeležen na koristih iz svojih avtorskih stvaritev.

23. Po podelitvi dovoljenja za kolektivno upravljanje pravic kabelske retransmisije avdiovizualnih del Zavodu AIPA, je ZKOS odstopil od Memoranduma in Dodatkov, licenčna pogodba je (po trditvah tožnika) prenehala veljati 31. 12. 2011, toženec pa je 10. 2. 2012 sklenil licenčno pogodbo z Zavodom AIPA. Vrhovno sodišče ocenjuje, da je tedaj glede nadomestila za kabelsko retransmisijo glasbenih del nastala pravna praznina.

24. Ustavno sodišče je v odločbi U-I-240/10 z dne 16. 5. 2013 že pojasnilo, da kadar pogajanja o opredelitvi ali spremembi pogodbenih pogojev zastanejo, je treba predvideti izhod, ki bo pripeljal do odločitve o primerni tarifi ne glede na spor med strankama. V skladu z ZASP je to naloga SAP. Ker pa SAP kljub zahtevi ZKOS ni (pravnomočno) določil začasne tarife, mora to praznino zapolniti sodišče. V nasprotnem primeru bi avtorji ostali brez primernega nadomestila, kar bi bilo v nasprotju varstvom pravic iz ustvarjalnosti (60. člen Ustave). Če pa bi v takem primeru lahko kolektivna organizacija nadomestilo določila sama, pa bi zaradi svojega monopolnega položaja lahko določila previsoke zneske, kar bi poseglo v svobodo gospodarske pobude uporabnikov (74. člen Ustave).

25. Primernost tarife je dosežena, ko je bila vsaka od udeleženih strank s svojimi pravicami in potrebami upoštevana in je prejela to, kar se ji dolguje.

Primernost tarife se zato najlažje izrazi s soglasjem volje: tega soglasja pa med strankama ni. Ugotavljanje, kakšna bi bila primerna tarifa kolektivne organizacije, ki edina na slovenskem trgu daje licence za določene načine izkoriščanja avtorskih del, pa pomeni ugotavljanje vsebine in vrednosti avtorske pravice, kar je nadvse težavno. Ker ni mogoče določiti stroškov intelektualnega ustvarjanja, tudi ni mogoče ugotoviti, ali so ti stroški in tarife v sorazmerju. Prav tako je težko ugotoviti ekonomsko vrednost intelektualnega ustvarjanja glasbenih del, saj je njihova uporaba samo del celotne storitve kabelskih operaterjev.

Primerna tarifa je tako vselej le ocena določenih okoliščin, ki po naravi stvari dopuščajo tudi določene odmike. Navedeno je jasno razvidno iz pravnega pravila, ki se nanaša na podoben primer, in sicer iz Skupnega sporazuma, sklenjenega med ZKOS in Zavodom AIPA. V njem je bilo za leti 2010 in 2011 določeno nadomestilo 0,40 EUR na naročniško razmerje, to nadomestilo pa se je nato do leta 2014 povečalo za okoli 30 odstotkov (na 0,54 EUR oziroma 0,57 EUR).

26. Vrhovno sodišče se pri zapolnitvi nastale praznine ni oprlo na zneske, ki jih je tožnik prejemal na podlagi Memoranduma in Dodatkov. Toženec utemeljeno opozarja, da je bila tam določena enotna cena za vse zadevne pravice kabelske retransmisije. Cena licence v paketu se namreč lahko razlikuje od cene, določene le za eno pravico kabelske retransmisije. Poleg tega je znesek, ki ga zahteva tožnik, pretiran, saj je celo večji od nadomestil, ki jih je toženec tedaj plačeval za soavtorje avdiovizualnih del.

27. V judikatih II Ips 219/2017 z dne 18. 4. 2018 in II Ips 43/2018 z dne 9. 4. 2018 je Vrhovno sodišče ocenilo, da znaša primerno nadomestilo za kabelsko retransmisijo glasbenih del 0,198 EUR na naročnika. Pri oceni je upoštevalo: 1) kakšen delež od nadomestil, ki jih pobere Zavod AIPA, bi primeroma pripadal skladateljem filmske glasbe, kakšen pa ostalim soavtorjem; 2) razmerje med avdiovizualnimi deli (brez filmske glasbe) in glasbo (vključno s filmsko); ter 3) kakšen delež nadomestila bi glede na tisto, kar so dobili skladatelji filmske glasbe, pripadal skladateljem druge glasbe, ki se retransmitira po kablu. Pri tem se je zavedalo, da obstajajo tudi drugi postopki določanja primernega nadomestila in da bi se posamezne postavke, ki jih je uporabilo, lahko tudi razlikovale. To pomeni, da bi lahko bila primerna tudi nekoliko višja oziroma nižja tarifa. Glede na zneske, ki jih toženec plačuje za pravice soavtorjev avdiovizualnih del, bi bila po oceni Vrhovnega sodišča lahko povsem primerna tarifa tudi nekoliko nižja ali višja tarifa, celo v razponu nekaj deset odstotkov. Ne bi bilo v nasprotju z načelom primernosti niti, če bi se pri izračunu upoštevalo toženčeve bruto prihodke. Iz vsebine Skupnega sporazuma, sklenjenega med ZKOS in Zavodom AIPA, ter iz Pravilnika 1998 pa je razvidno, da so na področju kabelske retransmisije običajna nadomestila, ki so odvisna od števila naročnikov (s tem pa le posredno od bruto prihodkov, saj so ti ob večjem številu naročnikov večji).

28. V nasprotju z načelom enakega urejanja primerljivih položajev pa bi bilo, če bi sodišča v sporih med tožnikom in kabelskimi operaterji vsakič znova iskala primerno tarifo. To bi zaradi variabilnosti postavk, na katerih temelji ocena Vrhovnega sodišča nujno pomenilo, da bi bili različni zneski, ki bi jih morali kabelski operaterji plačati tožniku za posamezno naročniško razmerje. Neenotna sodna praksa v zvezi z višino nadomestila na naročnika bi ponudnike postavljala v nepredvidljiv in negotov položaj. To bi bilo v nasprotju z odločbo Ustavnega sodišča U-I-165/03 z dne 15. 12. 2005 in s sodbo Sodišča EU z dne 19. aprila 2018, zadeva C-525/16, Meo-Serviços de Comunicações e Multimédia, po kateri lahko razlike v tarifah kolektivnih organizacijah vplivajo tudi na konkurenčnost uporabnikov in povzročijo izkrivljanje konkurence.

29. Iz navedenih razlogov je treba za tega ter druge obstoječe in bodoče spore v zvezi s kabelsko retransmisijo glasbenih del uporabiti tarifo, ki je bila določena v judikatih II Ips 219/2017 z dne 18. 4. 2018 in II Ips 43/2018 z dne 9. 4. 2018, dokler veljavna tarifa ne bo pravnomočno določena ali sporazumno dogovorjena. V konkretni zadevi stranki nista podali prepričljivih niti nedvoumnih argumentov, da takšna tarifa v konkretnem primeru ne bi bila primerna v smislu, da je občutno oziroma bistveno prenizka ali previsoka.

Višina nadomestila, ki ga je toženec dolžan plačati

30. V letu 2012 je imel toženec julija 2029, avgusta 2014, septembra 2005, oktobra 2001, novembra pa 1979 naročnikov mesečno. Skupaj je imel toženec v tem obdobju 10.028 naročnikov. Ob upoštevanju tarife 0,198 EUR na naročnika je torej dolžan za kabelsko retransmisijo glasbe v tem obdobju plačati 1.985,54 EUR

31. Ker sta sodišči nižje stopnje ob sicer popolno ugotovljenem dejanskem stanju zmotno uporabili materialno pravo, je revizijsko sodišče reviziji ugodilo in sodbi sodišč prve in druge stopnje spremenilo tako, da je v točki II. in III. izreka sodbe sodišča prve stopnje znesek „1.754,90 EUR“ nadomestilo z zneskom „1.985,54 EUR“ in znesek „6662,99 EUR“ z „6.432,35 EUR“. V delu, v katerem je tožnik zahteval več, pa je revizijo zavrnilo (prvi odstavek 380. člena Zakona o pravdnem postopku, ZPP).

32. Ker je bilo tožnikovi reviziji ugodeno le v manjšem znesku, je Vrhovno sodišče odločilo, da krije vsaka stranka svoje stroške revizijskega postopka. Zato tudi ni spremenilo odločitve o stroških postopka na prvi in drugi stopnji (154. člen v zvezi z drugim odstavkom 165. člena ZPP).

M. Trampuž: Kolektivno upravljanje avtorske in sorodnih pravic : Ureditev v Sloveniji in Evropski skupnosti, GV Založba, Ljubljana 2007, str. 94 in 125.

Odločba Ustavnega sodišča U-I-240/10-15 z dne 16. 5. 2013, obr. št. 14.

Glej npr. sklepne predloge generalnega pravobranilca Francisa Geoffreyja Jacobsa v zadevi C-395/87, Državno tožilstvo v. Jean-Louis Tournier, z dne 26. maja 1989, ZOdl. 1989, str. 2521, obr. št. 59.

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 31, 81, 81/1, 156, 156/1, 157/7, 157a

Pravilnik o javni priobčitvi glasbenih del (1998) - člen 1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.