VSRS Sodba in sklep II Ips 56/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-09-07

Anton Frantar (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

denacionalizacija - odškodnina zaradi nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja - pravnomočnost denacionalizacijske odločbe - zastaranje - nastop zamude - prekluzija - načelo popolnosti - načelo vestnosti in upoštevanja - načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča - vezanost na načelno pravno mnenje Vrhovnega sodišča - odstop od načelnega pravnega mnenja - odstop od sodne prakse - ovrženje (overrulling) - razlikovanje (distinguishing) - zamudne obresti - začetek teka zakonskih zamudnih obresti

Temeljno načelo iz 9. člena ZPP je bilo merilo za neuporabo sankcije iz zadnjega odstavka 286. člena ZPP. Uporaba navedenega pravila (oziroma uporaba sankcije iz navedenega pravila) v danem primeru namreč ne bi uresničevala nobene temeljne pravne vrednote, marveč bi jo prekršila. Če bi namreč tožena stranka ravnala pošteno ter se ne bi sklicevala le na prima facie parcialno dejansko gradivo, potem se vprašanje (ne)uporabe pravila o prekluziji, sploh ne bi moglo pojaviti. Čim pa je tako, potem zaščita pravnega pravila o prekluziji prek vztrajanja pri njeni sankciji z neupoštevanjem prepoznega procesnega gradiva, ni utemeljena in tudi ne potrebna. Potrebnost in utemeljenost te sankcije se namreč odraža v učinku generalne prevencije, ki naj zagotovi učinkovito uporabo načela hitrosti postopka (11. člena ZPP). Nedopustno bi bilo, če bi sodišče slednje načelo uresničevalo z nepoštenimi in protipravnimi sredstvi.

Revidentka ni izkazala, da bi izpodbijana odločitev glede teka obresti odstopala od ustaljene sodne prakse. Ravno nasprotno, ustaljena sodna praksa se je izoblikovala na podlagi načelnega pravnega mnenja občne seje VS z dne 26. 6. 2002 in, kar je bistveno, izpodbijana odločitev je s takšno sodno prakso skladna.

Načelno pravno mnenje je za senate Vrhovnega sodišča obvezno (drugi odstavek 110. člena Zakona o sodiščih - v nadaljevanju ZS). Spremeniti jih je mogoče le na novi občni seji. Utemeljen razlog za spremembo je enak razlogom, iz katerih je ustavno dopustno odstopiti od ustaljene sodne prakse. Odstop je dopusten tedaj, ko za to obstajajo novi razlogi, argumenti; takšni, ki z močjo prepričljivosti ovržejo (overrulling) dotedanje sodnopravno stališče ali tedaj, ko so v konkretni zadevi podani posebni razlogi; takšni, ki z argumentom razlikovanja utemeljujejo obstoj prekrite praznine v obstoječem sodnem pravu ter podobno kot pri teleološki redukciji narekujejo njegovo neuporabo zaradi razlikovanja (distinguishing).

III. Tožena stranka sama krije stroške za odgovor na revizijo sedme tožnice.

IV. Tožena stranka je dolžna povrniti stroške za odgovor na revizijo in sicer: štirinajsti tožnici in petnajstemu tožniku 1.023,64 EUR, trinajsti tožnici 699,97 EUR, ter prvi do šesti ter osmi do dvanajsti tožnici 1.702,34 EUR, vse v petnajstih dneh po prejemu te sodbe; od tedaj dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Pravni predniki tožnikov so v denacionalizacijskem postopku prejeli v last nepremičnine, ki v naravi predstavljajo bivši objekt A. V tej pravdi so uveljavljali plačilo odškodnine zaradi nezmožnosti uporabe v času od uveljavitve Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) do trenutka vračila v posest. Tožena stranka se je najprej branila, opirajoč se na pravilo o zastaranju vtoževanega denarnega zahtevka. Od resničnega datuma pravnomočnosti denacionalizacijske odločbe do vložitve tožbe naj bi namreč poteklo več kot pet let. Podredno je oporekala tudi višini vtoževanega zahtevka ter postavila pobotni ugovor. Ta je sicer razvejan v več postavkah, vsem pa je skupno, da koreninijo v dejstvu, da se je del zgradbe A. v teku denacionalizacijskega postopka porušil. S tem so nastali stroški, ki so bremenili toženko kot denacionalizacijsko zavezanko in s tem visečo lastnico.

2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da so tožniki upravičeni do plačila odmene v skupnem znesku 2.136.543,40 EUR. Hkrati je ugotovilo obstoj v pobot uveljavljene terjatve tožene stranke do tožnikov v skupnem znesku 510.261,11 EUR. Oba zneska je nato glede na solastniške deleže posameznih tožnikov med seboj pobotalo in toženi stranki naložilo plačilo posameznih zneskov posameznim tožnikom. Vsak posamezen znesek presega revizijski prag.

3. Pritožbeno sodišče je odločalo o treh pritožbah. Pritožbo sedme tožnice in pritožbo toženke je zavrnilo ter sodbo v z njune strani izpodbijanem delu potrdilo. Ugodilo pa je pritožbi prvih treh tožnikov in sodbo v delu, ki se nanaša nanje, razveljavilo v vseh petih točkah izreka sodišča prve stopnje.

4. Sedma tožnica vlaga revizijo zoper tisti del sodbe Višjega sodišča v Ljubljani, s katerim je to zavrnilo njeno pritožbo. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da bo njeni pritožbi ugodeno ter bo sodba sodišča prve stopnje razveljavljena tako tudi v sedmi alineji točke II. izreka in posledično v zavrnilnem delu sedme alineje točke III. izreka nad zneskom 162.429,51 EUR ter posledično tudi v točkah IV. in V. izreka.

5. Toženka vlaga revizijo v celotnem delu, ki je zanjo neugoden; torej v celotnem obsodilnem delu, ki ni bil razveljavljen na pritožbeni stopnji.

V pretežnem delu revizije toženka nižjima sodiščema očita, da sta ravnali napačno, ko sta zavrnili z njene strani postavljen ugovor zastaranja. Pri tem se opira na razloge procesne narave. Toženka v obširni reviziji utemeljuje svoje stališče, da je bil njen ugovor zadosti substanciran. Nižjima sodiščema očita, da sta z vprašanjem substanciranosti ugovora zastaranja ravnali v nasprotju s procesno pravilno razporeditvijo trditvenega in dokaznega bremena. Hkrati trdi, da sta prekršili tudi pravilo o prekluziji in sicer v škodo tožene stranke. Upoštevali sta namreč trditve o vloženi tožbi v upravnem sporu, ki so jih tožniki postavili bistveno kasneje po zaključku prvega naroka za glavno obravnavo. Zoperstavlja se tudi razlogom pritožbenega sodišča, ki izključujejo uporabo pravil z argumentacijo, da bi to nasprotovalo načelu resnicoljubnosti iz 9. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). V zvezi s tem trdi, da sama ni zavestno ustvarjala lažnega vtisa, kdaj naj bi denacionalizacijska odločba postala pravnomočna in naj bi zato začel teči tudi zastaralni rok. Še vedno vztraja pri svojem materialnopravnem naziranju, da vložena in kasneje umaknjena tožba v upravnem sporu nima učinka na trenutek nastopa pravnomočnosti ter je zato klavzula pravnomočnosti napačna. Meni, da postulat, ki je izražen v 9. členu ZPP, ni neposredno uporabljiv, predvsem pa ne pomeni, da lahko sodišče upošteva prepozne trditve in dokaze nasprotne stranke, če na njihovi podlagi spozna, da so trditve druge stranke neresnične. Takšno sklepanje po stališču revidentke povsem izvotli pravila o prekluziji.

V drugem sklopu revizijskih navedb toženka utemeljuje svoje stališče, da bi obresti od prisojene terjatve smele začeti teči šele od trenutka izdelave izvedenskega mnenja ali celo šele od izdaje sodbe dalje.

V tretjem sklopu revizijskih navedb se toženka osredotoča na vprašanje, v katerem časovnem obdobju je tožeča stranka upravičena do nadomestila za nezmožnost uporabe. Ponovno zastopa stališče, da je ta čas zamejen največ z izdajo sklepa o začasni odredbi, ki je toženki nalagala izročitev nepremičnin v posest tožnikom.

V sklepnem delu revizija napada delno zavrnjen ugovor pobota. Meni, da prvostopenjsko sodišče ni pojasnilo, zakaj je sledilo stališču izvedenca in ne številnim listinam, ki jih je predložila toženka. Niti pritožbeno sodišče ni odgovorilo na pritožbeno navedbo toženke, da prvostopenjsko sodišče ni pojasnilo, zakaj ni upoštevalo številnih z njene strani predloženih listin, temveč zgolj mnenje izvedenca. Zgolj navedba, da tožena stranka zatrjevanih dejstev ni dokazala, ne predstavlja ustrezne obrazložitve, ko pa je vendar toženka v dokaz teh dejstev predložila listinske dokaze. Predvsem naj bi ne bilo jasno, ali višje sodišče šteje, da tožena stranka glede "neobrazloženih postavk" v višini 112.435,30 EUR ni podala ustreznih trditev (torej ni zadostila trditvenemu bremenu), ali pa je le-te podala, vendar svojih trditev s predloženimi listinami ni zmogla dokazati (torej ni zadostila svojemu dokaznemu bremenu).

V zvezi s pobotnim ugovorom toženka tudi meni, da jo je sodišče prikrajšalo v njenih postopkovnih pravicah v zvezi z izvajanjem dokazov, ki se nanašajo na stroške za postavitev gradbenega odra. Ne vidi namreč razloga, zakaj bi izvedenec ne mogel sam pridobiti ustreznih dejstev pri ZRMK. Položaj primerja s položajem, ko zdravnik izvedenec pridobi zdravstveni karton osebnega zdravnika. Prav tako pa je tožena stranka predlagala dokaz s pridobitvijo mnenja ZRMK.

6. Obe reviziji sta bili vročeni nasprotnim pravdnim stranem. Toženka je odgovorila na revizijo sedme tožnice in predlagala njeno zavrnitev. Na revizijo toženke pa so odgovor podali štirinajsta in petnajsta tožnica, trinajsta tožnica ter v skupni vlogi prva do šesta in osma do dvanajsta tožečnica. V vseh odgovorih je predlagano, naj Vrhovno sodišče revizijo toženke zavrne.

7. Revizija sedmotožnice ni dovoljena, revizija toženke pa ni utemeljena.

8. Revidentka vlaga revizijo zoper odločitev pritožbenega sodišča o zavrnitvi njene pritožbe. Pritožila pa se ni zoper celoten zavrnilni del, zaradi česar vrednost izpodbijanega dela pravnomočne odločbe ni enaka višini zavrnjenega zahtevka. V pritožbi (tretji odstavek na l.št. 972) je namreč izrecno navedla, da se "ne pritožuje zoper višino v sodbi ugotovljenih postavk za izračun izgubljene koristi za stanovanja in poslovne prostore."

9. Zneskovno opredeljen del izpodbijane sodbe, ki ga je iz uvodoma citiranega (glej 4. točko te odločbe) predloga sedmotožnice (pa tudi iz nadaljnjih revizijskih navedb) mogoče izluščiti, se nanaša na tisti del glavnice, ki je bila zavrnjena zaradi ugodenega pobotnega ugovora. To pa je razlika med zneskom ugotovljene terjatve tožnice v višini 195.849,81 EUR (sedma alineja točke I. izreka sodbe sodišča prve stopnje) ter po izvršenem pobotu prisojenega ji zneska v višini 162.429,51 EUR (sedma alineja točke III. izreka sodbe sodišča prve stopnje). Ta razlika znaša 33.420,30 EUR ter ne dosega revizijskega praga iz drugega odstavka 367. člena ZPP. Ker revizija tudi ni bila dopuščena, jo je Vrhovno sodišče kot nedovoljeno (drugi odstavek 374. člena ZPP) zavrglo (377. člen ZPP).

10. Odločitev o tem, ali je ugovor zastaranja utemeljen ali ne, je odvisna od tega, ali je bila tožba dne 15. 4. 2004 vložena še v petletnem zastaralnem roku. Ta se po zahtevkih po drugem odstavku 72. člena ZDen praviloma šteje od pravnomočnosti denacionalizacijske odločbe. Nižji sodišči sta ugotovili, da je denacionalizacijska odločba postala pravnomočna 16. 4. 1999 ter je tedaj začel teči zastaralni rok.

11. Revidentka trdi, da je ugotovitev dejstva o tem, da je petletni zastaralni rok začel teči šele 16. 4. 1999 in zato potekel šele 16. 4. 2004, obremenjena z bistvenimi kršitvami procesnih pravil.

12. Tožena stranka je namreč ugovor zastaranja utemeljevala na dejanskih trditvah o tem, kdaj sta denacionalizacijska upravičenca prejela denacionalizacijski odločbi ter nastop pravnomočnosti nato navezovala na potek roka za sprožitev upravnega spora. Tožeča stranka se je do prvega naroka (21. 3. 2007) in nato še dalje (vse do naroka 4. 5. 2010) zoper tako zasnovan ugovor branila izključno opirajoč se na klavzulo pravnomočnosti z datumom 16. 4. 1999.

13. Trditev, da je toženka vložila tožbo v upravnem sporu ter da je klavzula pravnomočnosti točna, saj se navezuje na izdajo sklepa o ustavitvi postopka (po umiku tožbe), so tožniki podali šele na naroku 4. 5. 2010. Na vprašanje sodišča, zakaj tega niso storili že prej, niso navedli nobenega utemeljenega razloga.

14. Po stališču revidentke zato nižji sodišči teh trditev zaradi pravila o prekluziji (286. člen ZPP) ne bi smeli upoštevati. Ker sta jih, je po njenem stališču podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka.

15. Revidentka v zvezi z zavrnitvijo ugovora zastaranja argumentirano in obširno polemizira z razlogi sodišča prve stopnje ter z razlogi pritožbenega sodišča iz prejšnjih razveljavitvenih sklepov. Ti se tičejo (ne)zadostne substanciranosti ugovora, razporeditve trditvenega dokaznega bremena itd. A glede na nosilni razlog, s katerim je v izpodbijani sodbi pritožbeno sodišče pritrdilo ugodenemu ugovoru zastaranja (glej 7. točko izpodbijane sodbe), se je Vrhovno sodišče osredotočilo le nanj.

16. Še pred tem je moralo Vrhovno sodišče odgovoriti na vprašanje, kakšen učinek je imela sprva vložena in kasneje umaknjena tožba v upravnem sporu na tek zastaranja. Vrhovnemu sodišču se ni treba opredeljevati do splošnega, teoretičnega vprašanja, kdaj upravna odločba postane pravnomočna, če je zoper njo sprva sprožen upravni spor, kasneje pa je tožba umaknjena. Odgovor na to vprašanje namreč sploh ni v neposredni zvezi s tem, kdaj se rodi tožba po 72. členu ZDen (actio nata). Ta se namreč zanesljivo ni mogla roditi v času, ko je bila zoper upravno odločbo vložena tožba. Tega kasnejši umik tožbe za nazaj ni mogel spremeniti. Iz tega razloga je sklep, da zastaranje ni moglo začeti teči pred izdajo sklepa o ustavitvi postopka (16. 4. 1999), pravilen.

17. Tako ostane le še vprašanje, ali je ugotovitev tega dejstva morebiti obremenjena z uveljavljano procesno kršitvijo pravila o prekluziji ter bi moralo sodišče upoštevati neresnično, zgolj iz trditvene podlage toženke izvirajoče, dejstvo. Res je namreč, da so tožniki dejstva o sproženem upravnem sporu in kasnejšem umiku tožbe, navedli po zaključku prvega naroka za glavno obravnavo. Vprašanje, na katerega je treba odgovoriti, pa je, ali je pravilno stališče pritožbenega sodišča, da zamuda s podajanjem dejanskih trditev ni relevantna zaradi poprejšnjega ravnanja tožene stranke. Namreč ravnanja, ko je ta ob postavitvi ugovora zastaranja zamolčala osrednje pravno odločilno dejstvo iz njene zaznavne sfere.

18. Tožena stranka je ob podajanju ugovora zastaranja mogla in morala vedeti, da tožniki v času, ko je ona sama vložila tožbo v upravnem sporu, še niso mogli uspešno uveljavljati odškodninske terjatve zaradi nezmožnosti uporabe (drugi odstavek 72. člena ZDen), saj je bila vse do izdaje sklepa o ustavitvi postopka denacionalizacijska odločba še viseča. Gre za dejstvo, ki ni le iz njene spoznavne (zaznavne) sfere, marveč gre celo za njeno lastno ravnanje. To ravnanje je sestavni in neločljivi del relevatnega dejanskega stanja, na katerega se opira vprašanje zastaranja. Posledica tega ravnanja je tudi vsebina potrdila o pravnomočnosti na denacionalizacijski odločbi, ki nosi datum 16. 4. 1999. Profesionalec, ki si pred tem zastira oči, ravna evidentno nepošteno. S tem, ko je to potrdilo (javno listino) toženka izpodbijala na način, da se je sklicevala in predložila le parcialno procesno gradivo (vročilnice), zamolčala pa, da je nato sama vložila tožbo v upravnem sporu, je tudi po presoji Vrhovnega sodišča ravnala v nasprotju z načelom popolnosti, ki je sestavni del načela iskrenosti in resnicoljubnosti (9. člen ZPP).

19. Takšno ravnanje je nemoralno in protipravno

. Cilj takšnega ravnanja je namreč, da bi se stranka izognila svoji obveznosti, ki izhaja iz temeljnega obligacijskega načela - dolžnost izpolnitve obveznosti (9. člen OZ) in to prek pravila o zastaranju, utemeljenem na neresničnih dejstvih.

20. Res je, da je načelo iz 9. člena ZPP redko neposredno uporabljivo

. A tako je zaradi narave stvari, ne pa zato, ker bi bilo to načelo manj pomembno ali pa ker bi šlo za neobvezno zakonsko priporočilo. Ne, kot je bilo rečeno, gre za nedopustno ravnanje, ki ga sodišče "ne dopusti, če to pravočasno odkrije"

. Zastavlja se vprašanje, kaj je tisto, česar naj sodišče v konkretnem primeru ne bi dopustilo?

21. Odgovor je, da sodišče ne more dopustiti tega, da bi sicer utemeljen zahtevek materialnega prava zavrnilo (torej odreklo sodno varstvo), to zavrnitev pa oprlo na v ravno najbolj bistvenem delu luknjičavo (nepopolno) trditveno podlago tožene stranke, s katero ta ustvarja neresnični videz dejanskega stanu zastaranja. S tem, ko se nižji sodišči nista oprli na pravilo o prekluziji, sta tudi sanirali protipravno vrzel v zatrjevanem dejanskem stanu. Če pa bi se, nasprotno, nanj oprli, potem bi to protipravno vrzel potrdili. Temeljno načelo iz 9. člena ZPP je bilo torej merilo za neuporabo sankcije iz zadnjega odstavka 286. člena ZPP. Uporaba navedenega pravila (oziroma uporaba sankcije iz navedenega pravila) v danem primeru namreč ne bi uresničevala nobene temeljne pravne vrednote, marveč bi jo prekršila. Če bi namreč tožena stranka ravnala pošteno ter se ne bi sklicevala le na prima facie parcialno dejansko gradivo, potem se vprašanje (ne)uporabe pravila o prekluziji, sploh ne bi moglo pojaviti. Čim pa je tako, potem zaščita pravnega pravila o prekluziji prek vztrajanja pri njeni sankciji z neupoštevanjem prepoznega procesnega gradiva, ni utemeljena in tudi ne potrebna. Potrebnost in utemeljenost te sankcije se namreč odraža v učinku generalne prevencije, ki naj zagotovi učinkovito uporabo načela hitrosti postopka (11. člena ZPP). Nedopustno bi bilo, če bi sodišče slednje načelo uresničevalo z nepoštenimi in protipravnimi sredstvi.

22. V izpodbijani odločitvi je zavzeto stališče, po katerem tožnikom za zahtevek po drugem odstavku 72. člena ZDen zakonske zamudne obresti pripadajo od vložitve tožbe dalje. Takšno stališče, ki je izrecno oprto tudi na načelno pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča z dne 26. 6. 2002, je hkrati oprto na nastop zamude po drugem odstavku 299. člena OZ

. Revidentka se neutemeljeno sklicuje na odločbe Vrhovnega in višjih sodišč, češ da izpodbijana odločitev od njih odstopa.

23. V zadevi II Ips 114/2010 z dne 7. 11. 2013 je namreč Vrhovno sodišče zavrnilo prizadevanja toženke, da bi obresti začele teči kasneje, kot sta jih prisodili nižji sodišči. Podlage za odločitev, da bi te morale teči še prej (ne šele z mnenjem izvedenca), Vrhovno sodišče ni imelo, saj je odločalo le o reviziji toženke. Jasno pa je navedlo, da izhodišče za odločitev predstavlja stališče, vsebovano v že citiranem načelnem pravnem mnenju.

24. Z navedenim načelnim pravnim mnenjem skladna je tudi odločitev Vrhovnega sodišča v drugi, razmeroma sveži zadevi - II Ips 98/2015 z dne 14. 4. 2016. Ta se nanaša prav na zahtevek po drugem odstavku 72. člena ZDen, obresti pa so priznane od tedaj, ko so tožniki na toženko naslovili izvensodno zahtevo za plačilo obveznosti.

25. V reviziji iztrgan citat odločbe VSM I Cp 1471/2008 se v resnici nanaša na napotke pritožbenega sodišča v razveljavitvenem sklepu in ne pomeni nič drugega kot to, da se je v tisti zadevi moralo sodišče prve stopnje v nadaljevanju opredeliti do citiranega stališča stranke. Iz tega sledi, da sploh ne gre za nosilne razloge ene izmed odločb višjega sodišča.

26. V zadevi VSL II Cp 1287/2011 je šlo za vprašanje odškodnine za razlastitev. Iz obrazložitve je tudi jasno razvidno, da tam ni bilo podane konkretne dejanske okoliščine, ki bi utemeljevala nastop zamude po pravilu iz 299. člena OZ.

27. Revidentka torej ni izkazala, da bi izpodbijana odločitev glede teka obresti odstopala od ustaljene sodne prakse. Ravno nasprotno, ustaljena sodna praksa se je izoblikovala na podlagi načelnega pravnega mnenja občne seje VS z dne 26. 6. 2002 in, kar je bistveno, izpodbijana odločitev je s takšno sodno prakso skladna.

28. Načelno pravno mnenje je za senate Vrhovnega sodišča obvezno (drugi odstavek 110. člena Zakona o sodiščih - v nadaljevanju ZS). Spremeniti jih je mogoče le na novi občni seji. Utemeljen razlog za spremembo je enak razlogom, iz katerih je ustavno dopustno odstopiti od ustaljene sodne prakse. Odstop je dopusten tedaj, ko za to obstajajo novi razlogi, argumenti; takšni, ki z močjo prepričljivosti ovržejo (overrulling) dotedanje sodnopravno stališče ali tedaj, ko so v konkretni zadevi podani posebni razlogi; takšni, ki z argumentom razlikovanja utemeljujejo obstoj prekrite praznine v obstoječem sodnem pravu ter podobno kot pri teleološki redukciji narekujejo njegovo neuporabo zaradi razlikovanja (distinguishing).

29. Naloga Vrhovnega sodišča v tej zadevi torej je, da presodi, ali so revidentkini argumenti takšne narave.

30. Bistvena poanta revidentke je, da zaradi kompleksnosti razmerja sama (vse do izvedenskega mnenja) ni mogla ugotovitvi obsega terjatve. Drug argument, ki ga ponuja, pa je okoliščina, da je toženka oseba javnega prava ter je dolžna s proračunskimi sredstvi ravnati skrbno.

31. Po presoji Vrhovnega sodišča ti argumenti ne utemeljujejo ne ovrženja ne razlikovanja. Izhodišče načelnega pravnega mnenja je pravzaprav le dosledna izpeljava zakonskih določb o zamudi (299. člen OZ) in posledicah zamude (378. člen OZ). Zato se je treba v resnici vprašati, ali revidentkini razlogi utemeljujejo neuporabo (neupoštevanje) zakonskega besedila. Ta možnost bi bila dopustna, če bi bila z njihovo uporabo revidentka pahnjena v protiustaven položaj ali/in če bi bili podani razlogi za uporabo teleološke redukcije.

32. Tak položaj bi bil podan, če bi toženka obsega (višine) terjatve sploh ne mogla ugotoviti ali pa bi bilo to zvezano z nesorazmernimi težavami. Tak položaj pa ni podan zato, kajti terjatev je ugotovljiva. Ugotovljiva pa je zato, ker že obstaja (le z ustreznim strokovnim znanjem je treba razpolagati, da se jo ugotovi). To znanje nudijo - v enaki meri kot sodni - tudi izvensodni izvedenci. Dejstvo, da je toženka proračunski uporabnik, pa je kvečjemu argument v prid stališču, da bi skrbno ravnanje nalagalo ugotavljanje (v resnici zgolj preverjanje) višine terjatve s pomočjo strokovnjaka. Precej manjši poseg v pravno in življenjsko sfero stranke predstavlja ta zahteva, če naj to stori oseba javnega prava (z vsem ustreznim kadrovskim aparatom), kot pa če je enako breme naloženo na primer fizični osebi.

33. Iz navedenih razlogov argumenti revidentke po presoji Vrhovnega sodišča ne utemeljujejo izvedbe postopka po drugem odstavku 110. člena ZS za spremembo ali relativizacijo načelnega pravnega mnenja.

34. Revidentka vztraja, da od trenutka izdaje začasne odredbe, v skladu s katero bi morala toženka nepremičnine izročiti tožnikom, pravna podlaga iz drugega odstavka 72. člena ZDen ne pride več v poštev.

35. To ne drži. Z izvršitvijo začasne odredbe bi res odpadla dejanska podlaga zahtevka. Sama pravna podlaga pa preneha šele s pravnomočnostjo odločbe o denacionalizaciji in sicer zato, ker tedaj preide na upravičence lastninska pravica, s tem pa tudi vsi klasični stvarnopravni in obligacijski zahtevki za varstvo lastninske pravice. Razlogi pritožbenega sodišča v 10. točki obrazložitve so zato v celoti pravilni.

Glede višine zahtevka po pobotnem ugovoru:

36. V okviru pobotnega ugovora je toženka uveljavljala tudi "strošek neobrazloženih postavk" v višini 112.433,30 EUR in "strošek za najem gradbenega odra" v višini 131.898,44 EUR. Ta del pobotnega ugovora je bil zavrnjen.

37. Pobotni ugovor v zvezi s prvim stroškom je bil zavrnjen zato, ker toženka ni konkretizirala, na kaj se ti stroški sploh nanašajo; prav tako pa ni predložila niti dokazov. Sodba sodišča druge stopnje je glede tega docela jasna (glej tretji stavek 11. točke obrazložitve). Revidentkin očitek o nejasnosti razlogov pritožbenega sodišča torej ni utemeljen, njene trditve o ustrezni dokazni ponudbi pa neupoštevne. Pravilo o ločenosti trditvenega in dokaznega gradiva kot (nujni) sestavni del kontradiktorne zasnove postopka namreč preprečuje, da bi vsebina dokazov nadomeščala trditveno podlago.

38. Glede drugega zneska velja podobno - trditve o tem, koliko časa je bil gradbeni oder potreben, koliko časa pa je stal sam sebi v namen, ni bilo; res pa je, da je toženka postavila maksimalen zahtevek ter da se je skušala do relevantnega časovnega dejstva dokopati prek dokazov (s tega vidika so bili ti nujno tudi informativne narave). Neizpodbitno torej je, da ključno dejstvo ni bilo ugotovljeno in da informativni dokazi v zvezi z njimi niso bili izvedeni.

39. Takšen procesni položaj bi bil napačen, če bi bil plod neutemeljenega in s tem nezakonitega zavračanja ustrezne dokazne ponudbe toženke. Gre torej za vprašanje morebitnega obstoja procesne kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

40. Vrhovno sodišče ugotavlja, da o tem procesnem vprašanju več ni dopustno odločati. To izhaja iz sklepnih razlogov pritožbenega sodišča v 11. točki obrazložitve, češ da toženka domnevnih kršitev na zadnjem naroku ni uveljavljala ter je zaradi pravila iz 286.b člena ZPP v nadaljnjem postopku glede tega prekludirana.

41. O obstoju sedaj uveljavljane kršitve določb pravdnega postopka, ki naj bi jih zagrešilo sodišče prve stopnje, bi bilo torej mogoče odločati šele tedaj, če bi odpadel argument pritožbenega sodišča, da je podan položaj iz 286. b člena ZPP. Ta pa bi odpadel, če bi revidentka konkretizirano in tudi utemeljeno uveljavljala njegovo napačno uporabo na pritožbeni stopnji. Vendar revidentka sploh ne trdi, da je pritožbeno sodišče pravilo iz 286.b člena ZPP uporabilo napačno ter tudi ne zatrjuje procesnih dejstev, iz katerih bi bilo mogoče izpeljati tak sklep. Vprašanje neizvedbe posameznih dokazov že zgolj zato ne more biti več predmet revizijskega obravnave.

Odločitev Vrhovnega sodišča o reviziji toženke in procesno pooblastilo zanj:

42. Ker s strani toženke uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je Vrhovno sodišče njeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

43. Odločitev, da revidentki sami krijeta svoje stroške revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP in je zajeta z izrekom revizijske odločbe. Na podlagi navedenih določb pa mora toženka tistim tožnikom, ki so na njeno revizijo odgovorili, povrniti njihove stroške odgovora na revizijo. Ti stroški so glede na posamezne vrednosti spornega predmeta izračunani na podlagi določb tarifne številke 21/3 Odvetniške tarife (Uradni list RS, št. 67/2003). Ker je bila revizija sedme tožnice nedovoljena, toženi stranki za njen vsebinski odgovor nanjo pravica do povračila stroškov ne pripada, saj ti za pravdo niso bili potrebni (prvi odstavek 155. člen ZPP).

Primerjaj Jan Zobec v: Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 1. knjiga, Ljubljana 2005, stran 97; Jože Juhart, ZPP s pojasnili, ČZ Uradni list SRS, Ljubljana 1963, stran 20.

Primerjaj Jan Zobec, navedeno delo, stran 98.

Jože Juhart, navedeno delo, stran 20, 21.

Ta določa: Če rok za izpolnitev ni določen, pride dolžnik v zamudo, ko upnik ustno ali pisno, z izvensodnim opominom ali z začetkom kakšnega postopka, katerega namen je doseči izpolnitev obveznosti, zahteva od njega, naj izpolni svojo obveznost.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 9, 11, 286, 286b

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 299, 378

Zakon o sodiščih (1994) - ZS  - člen 110, 110/2

Zakon o denacionalizaciji (1991) - ZDen  - člen 72, 72/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.