VSRS Sodba II Ips 13/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-08-23

mag. Nina Betetto (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), Vladimir Balažic, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

sporazum o zavarovanju terjatve z ustanovitvijo zastavne pravice - veljavnost sporazuma - narava sporazuma o ustanovitvi zastavne pravice - sodna poravnava - izpodbijanje sodne poravnave - mandatna pogodba - veljavnost pogodbe - pooblastilo za zastopanje - veljavnost pooblastila

Neposreden kontakt med mandantom in mandatarjem pred sklenitvijo mandatne pogodbe ni nujna predpostavka za njeno veljavnost.

II. Tožeča stranka je dolžna v 15 dneh toženi stranki povrniti 1.574,28 EUR stroškov revizijskega postopka.

1. Družba A. d.o.o. je kot posojilojemalka 30. 9. 1994 s pravno prednico SKB banke d.d. UBK Univerzalno banko d.d. kot posojilodajalko sklenila pogodbo o dolgoročnem kreditu. Banka je svojo terjatev zavarovala s pred sodiščem po določbah Zakona o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP) sklenjenimi sporazumi o zavarovanju denarne terjatve s posojilojemalcem in več zastavitelji. V zadevi II R 1779/94 Temeljnega sodišča v Ljubljani, Enote v Ljubljani je bil tak sporazum banke kot upnice sklenjen 23. 12. 1994 s tožnico B B. in njenim partnerjem C. C. kot zastaviteljema stanovanja v Č. Oba je na naroku za sklenitev sporazuma, ki se ga nista osebno udeležila, zastopala odvetnica D. D.. Ker zastavljeno stanovanje ni bilo vpisano v zemljiško knjigo, je bilo zavarovanje izvršeno z izročitvijo izvirnika prodajne pogodbe (o nakupu stanovanja) z dne 30. 8. 1983.

2. B. B. je zahtevala ugotovitev, da sporazum o zavarovanju II R 1779/94 z dne 23. 12. 1994 ne obstoji oziroma da je ničen. Trdila je, da odvetnice D. D. ni pooblastila za zastopanje pri sklenitvi sporazuma, da nikoli ni podpisala pooblastila za obremenitev stanovanja, da je njen podpis na pooblastilu, predloženem sodišču, ponarejen in da je bil sporazum sklenjen brez njene vednosti. Odvetnice D. D. ni nikoli srečala ali bila z njo na kakršenkoli način v kontaktu, za zastopanje ji ni nikoli ničesar plačala in tudi računa od nje ni prejela. Ko je po več letih zvedela za zastavo stanovanja, je glede na navedene okoliščine v letu 1997 predlagala obnovo postopka zavarovanja, a njen predlog ni bil uspešen.

Dejanske ugotovitve in odločitev sodišča prve stopnje

3. Tožnica trditve, da je njen podpis na pooblastilu ponarejen, ni dokazala. Sodišče prve stopnje je sprejelo izvedensko mnenje izvedenca za preiskave pisav in dokumentov, da je podana velika verjetnost oziroma druga najvišja stopnja verjetnosti (od sedmih), da gre za podpis B. B. Izvirnik pooblastila je bil res napačno vložen v spis II R 1778/94, v spis II R 1779/94 pa njegova fotokopija, a ta napaka, ki jo je storilo sodišče,

na presojo verodostojnosti podpisa tožnice ni mogla vplivati. Prav tako tudi ne (že sam zase) napačen zapis tožničinega priimka na pooblastilu - kot Bom... namesto pravilno Bam... (kar ni edina tovrstna napaka; storjena je bila na primer tudi pri zapisu tožničinega priimka v pogodbi o nakupu stanovanja in v predlogu za obnovo postopka v zadevi II R 1779/94); bistveno je, da je pisec spornega podpisa priimek tožnice izpisal pravilno (nepravilen zapis bi lahko pomenil argument k tožničini tezi o nepristnosti podpisa). Kdaj in v kakšnih okoliščinah je tožnica podpisala pooblastilo, ni bilo ugotovljeno. Ostali zastavitelji so podpisali bianco formularno pooblastilo, kot je naročil direktor podjetja A., ki je vodil vsa opravila v zvezi z zavarovanjem kredita. Zastavitelji so bili zaposleni v podjetju, eden od njih je bila tudi tožničin partner C. C., ki je pooblastilo nesporno podpisal in banki (pravni prednici toženke) izročil izvirnik pogodbe o nakupu stanovanja. Tudi tožnica je podpisala splošno pooblastilo za zastopanje, ki ga je odvetnica s svojim podpisom in pečatom potrdila in sprejela, nato pa zastopala tožnico na naroku za sklenitev izpodbijanega sporazuma. Direktor je želel sozastaviteljem prihraniti čas in ukvarjanje s podrobnostmi izvedbe posla, zastavitelji pa so na tako postopanje pristali. Pričakovano je bilo, da bo zastavna pravica izbrisana po nekaj mesecih, tožničin partner C. pa tožnici vseh okoliščin ni pojasnil niti tedaj, pač pa šele dve leti pozneje.

Listinski dokazi, tožničina neskrbnost pri zahtevi za pravilen zapis njenega priimka in neaktivnost pri uveljavljanju pravnih sredstev (po zavrnitvi predloga za obnovo je reagirala šele z vložitvijo tu obravnavane tožbe) po prepričanju sodišča prve stopnje prav tako niso v prid tožničini trditvi, da podpis na pooblastilu ni njen.

4. Po presoji sodišča prve stopnje je tožnica z odvetnico sklenila veljavno pogodbo o naročilu (mandatno pogodbo) po določbah 745. člena in sledečih tedaj veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR). Okoliščina, da med njima ni bilo kontakta, ni razlog za neveljavnost pooblastila. Skladno z določbo 96. člena takrat veljavnega Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) iz leta 1977 je bila pooblaščena odvetnica upravičena skleniti sodno poravnavo oziroma sporazum, kakršen je bil sklenjen v konkretnem primeru, čeprav je bil izvirnik pooblastila vložen v drug (napačen) sodni spis. Ti predpisi pa, uporabljeni na zgoraj povzete dejanske ugotovitve, ne utemeljujejo sodbe o ničnosti oziroma neobstoju sporazuma. Zato je zahtevek zavrnilo.

5. Sodišče druge stopnje je, izhajajoč iz dejanskega zaključka, da tožnica ni dokazala ponarejenosti svojega podpisa na pooblastilu in ocene, da podpis pooblastila, čeprav »golega«, kaže na to, da je »bila seznanjena z zadevo,« pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

6. Tožnica je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo. Uvodoma uveljavlja revizijske razloge relativne in absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava, poleg tega pa še kršitve tožničinih ustavnih pravic ter predlaga spremembo sodb sodišč druge in prve stopnje in ugoditev zahtevku, podrejeno pa njuno razveljavitev in vrnitev zadeve (sodišču prve stopnje) v ponovno sojenje. Nato poda na pet sklopov razdeljeno obrazložitev, katerih vsebina je v bistvenem povzeta v nadaljevanju.

7. Sodišče druge stopnje je po revizijskih trditvah zagrešilo absolutno bistveno postopkovno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker se ni opredelilo do pritožbenih trditev tožnice, da je sodišče prve stopnje kršilo določbo 8. člena ZPP, ker je (ne)pristnost njenega podpisa na pooblastilu ugotavljalo zgolj na podlagi mnenja izvedenca K. K. V pritožbi je tožnica opozorila, da bi moralo sodišče prve stopnje poleg mnenja izvedenca, ki odgovora ni podal s stopnjo gotovosti, upoštevati še izpoved C. C., da tožnica pooblastila ni podpisala; da ni bila stranka posojilne pogodbe; da za razliko od drugih zastaviteljev ni podpisala izjave o lastništvu nepremičnine; da je družbo A. že 17. 12. 1996 preko pooblaščenke E. E. obvestila, da pooblastila odvetnici D. D. ni podpisala; da je enako trdila v predlogu za obnovo postopka z dne 14. 7. 1997; da ni pojasnjeno, za katero terjatev se je urejalo zavarovanje v zadevi II R 1779/94. Ker se do teh pritožbenih trditev sodišče druge stopnje ni opredelilo, je kršilo tudi tožničino ustavno pravico do pritožbe iz 25. člena Ustave.

8. V drugem sklopu tožnica uveljavlja, da je materialnopravno zmotno stališče pritožbenega sodišča, da za nastanek mandatnega razmerja ni pomembno, da se tožnica in odvetnica nista srečali in se ne poznata, saj da lahko naročnik mandatarju naloži določeno opravilo le na podlagi kontakta. Direktor družbe A. sploh ni imel pooblastila tožnice za zastavo nepremičnin; ker je posel zastave pisen posel, bi moral imeti tudi za pripravo vseh opravil po 90. členu ZOR pisno pooblastilo.

9. Pritožbeno sodišče je po nadaljnjih revizijskih navedbah kršilo tožničino pravico do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave, ker izpodbijana sodba nima razlogov o pritožbeni trditvi, da sporazum v zadevi II R 1779/94 sploh ni podpisan (niso ga podpisali ne dolžnik ne tožnica ne odvetnica D. D.) in torej sploh ni nastal.

10. Izpodbijana sodba je nejasna in je ni mogoče preizkusiti, zato je obremenjena s kršitvijo iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. V spisu, v katerem je bil sklenjen sporazum v škodo tožnice, namreč ni pooblastila, pač pa le fotokopija iz drugega spisa, zato je treba po sodni praksi Vrhovnega sodišča šteti, da pooblastila sploh ni bilo. Brez pooblastila pa odvetnica tožničine nepremičnine ni mogla zastaviti. Iz označbe fotokopije pooblastila v spisu II R 1779/94 je razvidno, da ne gre za pomoto, pač pa za naklepno ravnanje.

11. Ker nobena od pravdnih strank ni trdila, da naj bi šlo pri poslovanju s pooblastilom za napako sodišča, sta nižji sodišči kršili razpravno načelo (7. člen ZPP), ko sta navedeno okoliščino ugotovili po uradni dolžnosti. Ta okoliščina pa je bistveno vplivala na pravilnost in zakonitost odločitve. Pritožbeno sodišče je z upoštevanjem nezatrjevanega dejstva privilegiralo toženo strank, tožnico pa oviralo pri uveljavljanju sodnega varstva, s čimer je zagrešilo procesno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in kršitev pravice iz 25. člena Ustave.

12. Tožena stranka je na revizijo odgovorila. Vrhovnemu sodišču je obrazloženo predlagala, naj jo zavrne.

14. Neutemeljen je očitek revidentke pritožbenemu sodišču, da je zagrešilo kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in da je kršilo njeno ustavno pravico iz 25. člena Ustave, ker ni odgovorilo na njene pritožbene navedbe, da dokazna ocena prvostopenjskega sodišča iz razlogov, povzetih v 7. točki obrazložitve te sodbe, ni bila v skladu z zahtevami iz 8. člena ZPP. Odgovore, ki naj bi izostali, je drugostopenjsko sodišče podalo v 6. točki obrazložitve, ko je kot pravilne sprejelo dejanske zaključke sodišča prve stopnje in zavrnilo očitek o kršitvi pravila o celovitosti dokazne ocene iz 8. člena ZPP, s tem ko je zapisalo, da je prvostopenjsko sodišče upoštevalo izvedenčevo mnenje, ki ne dokazuje nepristnosti spornega podpisa, pa tudi ravnanje in izpoved tožnice in izpoved priče C. ter druge dokaze, in jih celovito ocenilo. Izrecno je, nadalje, odgovorilo na pritožbene trditve v zvezi z tožničinim nepodpisom posojilne pogodbe in izjave o lastništvu, v ostalem pa se je sklicevalo na razloge prvostopenjske sodbe. Sklepanja izpodbijane sodbe, da tožničin podpis pooblastila kaže na njeno poznavanje namena pooblastila (»da je bila seznanjena z zadevo«), pa revizija ne napada.

15. Zatrjevani neobstoj (t.j. ponareditev) pooblastila tožnice odvetnici D. D. bi bil relevanten, ker bi pomenil, da je bila podana procesna ovira za sklenitev izpodbijanega sporazuma. Ta ima, ker je bil sklenjen po določbah 20. poglavja ZIP, po določbi drugega odstavka 251.c člena navedenega zakona moč sodne poravnave. Kršitev pravil o zastopanju pri sklenitvi sodne poravnave pa je bila v času, ko je bil sklenjen sporni sporazum in po vseh kasnejših spremembah procesnega zakona razlog za izpodbijanje sodne poravnave. Ob sklenitvi konkretnega sporazuma veljaven ZPP iz leta 1977 ni vseboval izrecnih določb o izpodbijanju sodne poravnave, če niso bile izpolnjene procesne ali materialnopravne predpostavke za njeno veljavnost. Zaradi dvojne narave sodne poravnave (je pogodba materialnega prava, ki ima hkrati učinek pravnomočne sodne odločbe) sta se v teoriji in praksi o tem izoblikovali dve stališči. V procesni teoriji je prevladalo stališče, da je mogoče sodno poravnavo izpodbijati z izrednimi pravnimi sredstvi, enako kot pravnomočne sodne odločbe. V sodni praksi pa je bilo skoraj enotno zastopano stališče, da se lahko sodna poravnava izpodbija s tožbo, tako kot pogodbe materialnega prava.

Tožbo je sodna praksa dopuščala iz izpodbojnih in iz ničnostnih razlogov.

Od uveljavitve ZPP iz leta 1999 se sodna poravnava izpodbija z (oblikovalno) tožbo (za razveljavitev) iz materialnopravnih razlogov (zaradi napak volje - sklenitve v zmoti ali pod vplivom sile ali zvijače) in zaradi kršitve pravil o procesnih predpostavkah za veljavnost procesnih dejanj (zaradi sodelovanja sodnika, ki bi moral biti ali je bil izločen, kršitve pravil o sposobnosti biti stranka, pravdni sposobnosti in o zastopanju). Taka ureditev, ki je po enotni sodni praksi izključevala uveljavljanje ničnosti v materialnopravnem smislu, je veljala tudi v času, ko sta o zahtevku odločali sodišči prve in druge stopnje (392. člen ZPP-D). Z zadnjo novelo so bili materialnopravni razlogi za izpodbijanje razširjeni še na primere ničnosti iz razloga, če je sodna poravnava sklenjena glede zahtevkov, s katerimi stranke ne morejo razpolagati (tretji odstavek 3. člena), aktivna legitimacija za izpodbijanje iz tega razloga pa dana vsakomur, ki ima za to pravni interes (2. točka prvega odstavka in drugi odstavek 392. člena ZPP-E).

16. Revizijska teza, da mandatno razmerje med tožnico in odvetnico D. D. ni nastalo zato, ker med njima ni bilo nobenega kontakta, je zmotna. Vrhovno sodišče je že pojasnilo, da neposreden kontakt med mandantom in mandatarjem pred sklenitvijo mandatne pogodbe ni nujna predpostavka za njeno veljavnost.

Soglasje volj za sklenitev pogodbe je lahko učinkovito doseženo tudi posredno in ZOR glede sklenitve mandatne pogodbe ni določal drugače. Tožnica je na podlagi mandatne pogodbe dala odvetnici procesno pooblastilo. Z njim je odvetnica pridobila upravičenje zastopati tožnico na naroku in skleniti sodno poravnavo (96. člen tedaj veljavnega ZPP). Podelitev pooblastila za zastopanje je enostranski pravni posel, s katerim pooblastitelj pooblasti pooblaščenca, da v njegovem imenu in na njegov račun opravlja procesna dejanja. Za veljavno podelitev pooblastila kot enostranske izjave volje pooblastitelja, sodelovanje pooblaščenca ni potrebno.

17. Stališče revidentke, da je sporazum ničen, ker direktor družbe A. d.o.o., ni imel pisnega pooblastila za zastavo tožničine nepremičnine, je napačno: direktor družbe spornega sporazuma ni sklenil kot tožničin pooblaščenec, za pripravo dokumentacije, pribavo pooblastil in posredovanje obojega odvetnici, v čemer je bila po ugotovitvah sodišča prve stopnje njegova vloga in kar ne pomeni nobenega pravnega dejanja, pa tožničinega pooblastila ni potreboval. Zato je neutemeljen s tem povezan očitek o kršitvi določbe 90. člena ZOR, ki ureja obličnost pooblastila za sklenitev pravnega posla.

18. Trditev, da sporni sporazum sploh ni podpisan, nedovoljeno dopolnjuje dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, na katere je revizijsko sodišče zaradi omejenosti revizijskih razlogov vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP). Zato tožnica neutemeljeno z dejstvom nepodpisanosti sporazuma utemeljuje svoje pravno stališče, da sporazum sploh ni nastal.

19. Izpodbijana sodba res ni obsežna, a vsebuje vse, kar je treba, da jo je mogoče preizkusiti. Procesne kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zato pritožbeno sodišče ni storilo. Očitek, da je storilo kršitev iz 15. točke drugega odstavka istega člena, ni jasno konkretizirana oziroma utemeljena z navedbo razloga t.i. protispisnosti iz navedene zakonske (prvi odstavek 370. člena ZPP). Če ima revidentka v mislih nasprotje med ugotovitvijo, da tožničin podpis na pooblastilu ni ponarejen in dejstvom, da je v relevanten spis vložena fotokopija pooblastila, ji je treba odgovoriti, da gre po vsebini za nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja in da gre za zatrjevano procesno kršitev le v primeru napačnega povzemanja vsebine listin, zapisnikov o izvedbi dokazov ali prepisov zvočnih posnetkov o odločilnih dejstvih v razloge sodbe. Večkrat ponovljeno tezo, da sporazum ni bil sklenjen, ker izvirnika pooblastila v relevantnem spisu ni, revizijsko sodišče zavrača: bistveno je, da posel ni bil sklenjen brez pooblastila (in v konkretnem primeru je odvetnica imela tožničino pooblastilo in se na naroku z njim izkazala), ne pa, v kateri spis je bilo to naknadno vloženo in iz katerih razlogov. Sodna praksa, na katero se sklicuje revidentka, se nanaša na primere, ko odvetnik predloži pooblastilo za zastopanje samo v fotokopiji, ne pa tudi v izvirniku.

20. Neutemeljen je torej tudi očitek, da naj bi sodišči kršili razpravno načelo in tožničino pravico do pritožbe, ker sta brez trditev strank ugotovili, da je napako pri poslovanju s pooblastilom zagrešilo sodišče. Razpravno načelo pomeni, da morajo stranke navesti vsa dejstva, na katere opirajo svoje zahtevke, in predlagati dokaze, s katerimi se ta dejstva dokazujejo (7. člen ZPP). Če nobena od strank določenega dejstva ne zatrjuje, je sodišče dolžno šteti, da to dejstvo ne obstaja. Zrcalna slika tega načela je dolžnost sodišča, da svojo odločbo (razen izjemoma) opre samo na dejstva, ki so jih navedle stranke.

Sodišče torej ne sme upoštevati niti tistih dejstev, ki jih je ugotovilo v dokaznem postopku, če se stranka nanje izrecno ne sklicuje (strogost te prepovedi mehčajo določbe o materialnem procesnem vodstvu); v pravdnem postopku, ki se nanaša na civilne pravice, ki so primarno v interesu strank, je praviloma volja (avtonomija) strank odločilna pri določanju meja sodnega odločanja, te meje pa so determinirane tudi z dejansko podlago tožbe.

Vendar pa revizija prezre, da navedeno ne velja za vsako dejansko ugotovitev, pač pa le za tiste, ki so vplivale na odločitev sodišča. Ugotovitev, da je sodišče, pred katerim je bil sklenjen sporni sporazum, napačno poslovalo s pooblastilom, v nasprotju z revizijsko trditvijo ni v ničemer vplivalo na odločitev o tožničinem zahtevku. Kršitve razpravnega načela ni bilo, tožnica pri uveljavljanju sodnega varstva ni bila ovirana in diskriminirana v primerjavi s toženo stranko in tudi kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter kršitev tožničine ustavne pravice do pritožbe nista bili zagrešeni.

21. Revizija tožeče stranke je neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

22. V revizijskem postopku je tožnica propadla. Po načelu uspeha (prvi odstavek 154. člena ZPP) je zato tožena stranka upravičena do povrnitve stroškov revizijskega postopka. Vrhovno sodišče jih je odmerilo skladno z Odvetniško tarifo na 1.274,00 EUR za stroške zastopanja, povečane za 22%-ni davek na dodano vrednost in 20,00 EUR materialnih stroškov ter jih naložilo v plačilo tožeči stranki (prvi odstavek 165. člen ZPP).

Opisana je v 13. In 14. točki obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje: odvetnica D. D. je isti dan pristopila na dva naroka – v zadevah II R 1778/94 in II R 1779/94. Predloga sta bila v obeh zadevah popolnoma (»do črke in pike«) identična. V predlogu v zadevi II R 1778/94 je bila kot zastaviteljica navedena tudi tožnica – z opombo, da je priloženo njeno pooblastilo odvetnici D. D., ki je dejansko priloženo v izvirniku. V zapisniku o naroku pa niso navedene iste stranke kot v predlogu in odvetnica se je zavezala njihova pooblastila dostaviti naknadno. V spisu II R 1778/94 je v zapisniku o naroku odvetnica navedena kot oseba, ki se je izkazala s pooblastilom tožnice, na katerem je tožničin priimek zapisan napačno (Bom...).

Glej 23. točko obrazložitve sodišča prve stopnje.

Glej D.Wedam Lukič, Novosti v ureditvi civilnih sodnih postopkov, Podjetje in delo, 1994, št. 5-6, str. 796 in naslednje.

Prav tam. Glej še Pravno mnenje Občne seje Vrhovnega sodišča z dne 9.12.1999, Pravna mnenja 2/99, str. 15 in sklep Vrhovnega sodišča Cp 16/2016.

Glej zadevo II Ips 380/2011, v kateri je bil obravnavan zahtevek za razveljavitev sporazuma o zavarovanju v zadevi II R 1778/94, dejanske okoliščine pa so bile primerljive s konkretnimi; zastavitelji so podpisali bianco pooblastilo brez navedbe odvetnika, ki je bilo nato izročeni isti odvetnici, ki ga je sprejela in sklenila sporazum o zavarovanju.

Glej Zobec, J., v Ude, L. in soavtorji, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, stran 66 do 69.

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 90

Zakon o izvršilnem postopku (1978) - ZIP  - člen 251c

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.