VSRS Sodba VIII Ips 226/2017, enako tudi VSRS Sodba VIII Ips 230/2017, VSRS Sodba VIII Ips 43/2018, VSRS Sodba VIII Ips 38/2018, VSRS Sodba VIII Ips 1/2018, VSRS Sodba VIII Ips 310/2017, VSRS Sodba VIII Ips 39/2018, VSRS Sodba VIII Ips 225/2017, VSRS Sodba VIII Ips 32/2018, VSRS Sodba VIII Ips 227/2017, VSRS Sodba VIII Ips 265/2017, VSRS Sodba VIII Ips 42/2018, VSRS Sodba VIII Ips 37/2018, VSRS Sodba VIII Ips 323/2017, VSRS Sodba VIII Ips 36/2018, VSRS Sodba VIII Ips 297/2017, VSRS Sodba VIII Ips 71/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-01-23

Marjana Lubinič (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), dr. Erik Kerševan, Borut Vukovič, mag. Irena Žagar

odškodnina za premoženjsko škodo - tedenski počitek - vojak - davki in prispevki

Tožena stranka ni izpolnila svoje obveznosti, da tožniku zagotovi ustrezen tedenski počitek. Na ta način je opravil toliko dni več dela, zaradi kršitve nezagotovljenega tedenskega počitka pa je bil ob plači, kakor je bila določena (pavšalno na mesečni ravni, ob posebnem režimu delovnih obveznosti, časa dela, časa, ki se upošteva pri obračunu ter posebnem obračunu plač), prikrajšan tudi na premoženjskem področju. Tožena stranka se ne more uspešno sklicevati na to, da je plačilo za dneve tedenskega počitka zajeto v tožnikovi pavšalno določeni mesečni plači v neto znesku. Ta obsega plačilo za obdobje enega meseca; v to so vključeni tudi dnevi minimalnega tedenskega počitka, zagotovljeni na podlagi Pravilnika o ureditvi določenih vprašanj delovnopravnega statusa pripadnikov Slovenske vojske pri opravljanju nalog v tujini, ki pa jih ni bilo.

V času sodnega postopka, v katerem se ugotavlja, ali in v kakšni višini je upnik upravičen do vtoževane odškodnine, davčne obveznosti plačnika davka še ni, saj še ni (potencialno) obdavčljivega dohodka, od katerega bi se lahko davki in prispevki obračunali in odvedli. Poleg tega, da bi bila taka odločitev preuranjena, bi sodišče z vsebinskim odločanjem o davčnih obveznostih, v tem sporu samo odločilo tudi o (potencialni) obveznosti plačila davkov in prispevkov tako delodajalca (kot plačnika davka) kot tudi samega delavca (kot prejemnika dohodka). Kdo je dolžan plačati davke oziroma prispevke in v kakšni višini izhaja iz kogentnih predpisov, pri katerih je nadzor nad zakonitostjo in pravilnostjo plačevanja v pristojnosti davčnih organov. Sodišče bi tako prevzelo odločanje matičnih davčno-upravnih organov, ki je sicer v njihovi pristojnosti.

Sodišče v delovnem sporu (kot sporu med delavcem in delodajalcem) ne odloča o tem, ali je delodajalec ob prisojenem prejemku delavcu iz delovnega razmerja ali v zvezi z delovnim razmerjem dolžan obračunati in plačati davke in prispevke, oziroma od katerih osnov jih je dolžan obračunati in plačati. Ob izplačilu prejemka je to stvar izplačevalca (delodajalca oziroma tožene stranke) oziroma pristojnih davčnih organov.

I. Reviziji se delno ugodi, sodba sodišča druge stopnje se v I. točki izreka delno spremeni tako, da se pritožbi tožene stranke delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni v I. točki izreka, tako da se zavrne zahtevek tožeče stranke za obračun bruto zneska odškodnine na neto osnovo 4.504,64 EUR ter odvod pripadajočih davkov in prispevkov od bruto zneska odškodnine; v ostalem delu se pritožba zavrne in se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Stranki krijeta vsaka svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna v korist tožnika obračunati bruto znesek odškodnine za neizkoriščene dni tedenskega počitka na neto osnovo 4.504,64 EUR ter od bruto zneska odškodnine odvesti pripadajoče davke in prispevke (I. točka izreka), tožniku pa plačati znesek 5.620,04 EUR (kar vključuje neto znesek 4.504,64 EUR in znesek 1.115,40 EUR iz naslova zakonskih zamudnih obresti od 9. 3. 2013 do 9. 3. 2016) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 3. 2016 dalje do plačila (II. točka izreka) in mu povrniti stroške postopka v znesku 928,38 EUR (III. točka izreka).

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (I. točka izreka) ter sklenilo, da stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka (II. točka izreka).

3. Tožena stranka je vložila predlog za dopustitev revizije, ki mu je Vrhovno sodišče s sklepom VIII DoR 31/2017 z dne 23. 5. 2017 ugodilo in revizijo dopustilo glede vprašanj, ali gre pri dosojenih zneskih za odškodnino, za nadomestilo ali za drug prejemek iz delovnega razmerja in ali se od prejemka zaradi nezagotovljenega tedenskega počitka plačajo dohodnina in prispevki od plače, ki bi jo tožnik prejel za delo v domovini po Uredbi o plačah in drugih prejemkih pripadnikov Slovenske vojske pri izvajanju obveznosti, prevzetih v mednarodnih organizacijah oziroma z mednarodnimi pogodbami

(v nadaljevanju Uredba) ali od celotnega prejemka.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Kljub temu, da je glede na vsebino dovoljenih vprašanj jasno, da odgovor nanje že sam po sebi ne more imeti za posledico celotne zavrnitve zahtevka, predlaga spremembo izpodbijane sodbe, tako da se zahtevek tožnika zavrne, oziroma razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču v novo sojenje.

(v nadaljevanju ZDoh-2) izhaja, da odškodnina za neuresničeno pravico iz delovnega razmerja ne sodi v kategorijo dohodkov iz delovnega razmerja, saj ne gre za plačilo za opravljeno delo. Poleg tega naj bi sodišče dosojeno odškodnino zmotno „obrutilo“ in zahtevalo plačilo dohodnine nad dosojeno odškodnino, namesto od dosojene odškodnine. Sodišče naj ne bi upoštevalo prvega odstavka 42. člena ZDoh-2, po katerem se javnemu uslužbencu po zakonu, ki ureja razmerja plač v javnem sektorju, napotenemu na delo v tujino, v davčno osnovo od dohodka iz delovnega razmerja vštevajo samo tisti dohodki oziroma deli dohodka iz delovnega razmerja, ki po vsebini in obsegu ustrezajo dohodkom iz delovnega razmerja, ki bi jih javni uslužbenec prejemal za enaka dela v Republiki Sloveniji. Navaja, da je osnova za plačilo socialnih prispevkov po Zakonu o pokojninskem in invalidskem zavarovanju

(v nadaljevanju ZPIZ-2) plača, nadomestilo plače ter vsi drugi prejemki iz delovnega razmerja, ne pa tudi odškodnina. Enako naj bi izhajalo tudi iz Zakona o prispevkih za socialno varnost

(v nadaljevanju ZPSV). Znesek odškodnine, izračunan na podlagi plače, do katere je upravičen delavec za čas dela v tujini, se ne more upoštevati pri določanju višine prispevkov in davkov, saj se ti obračunavajo od plače v domovini, zato bi bil tožnik ob ponovnem plačilu nagrajen z dodatnim plačilom prispevkov za isti dan.

5. Tožnik je vložil odgovor na revizijo in predlagal njeno zavrnitev. Navaja, da gre za podobno situacijo kot pri nezmožnosti koriščenja letnega dopusta, kjer je delavec v skladu s sodno prakso Vrhovnega sodišča upravičen do posebnega denarnega nadomestila, ki ne predstavlja odškodnine. Tožena stranka naj v postopku pred sodiščem prve stopnje ne bi ugovarjala zahtevku za plačilu davkov in prispevkov na neto osnovo, zaradi česar naj bi bile tovrstne revizijske, pa tudi pritožbene navedbe tožene stranke nedovoljene novote.

6. Na podlagi drugega odstavka 371. člena Zakon o pravdnem postopku

(v nadaljevanju ZPP) v povezavi z 19. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih

sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

8. Sodišči druge in prve stopnje sta ugotovili, da je bil tožnik zaposlen pri toženi stranki kot pripadnik stalne sestave Slovenske vojske. Za obdobje od 24. 8. 2010 do 31. 3. 2011 je bil v okviru sodelovanja Republike Slovenije in Slovenske vojske v mirovnih silah „JOINT ENTERPRISE“ KFOR Kosovo pod poveljstvom NATO z mandatom OZN napoten na opravljanje vojaške službe izven Republike Slovenije. Ugotovljeno je bilo, da mu tožena stranka v celotnem trajanju misije ni omogočila niti dneva tedenskega počitka v kakršnikoli obliki ali na kakršenkoli način, obenem pa ni izkazala utemeljenih okoliščin ali razlogov, ki bi ji to onemogočale.

9. Revizijsko sodišče je v sporu s skoraj identičnim dejanskim stanjem (sodba VIII Ips 30/2016 z dne 8. 3. 2016) že ugotovilo, da je bila tožena stranka dolžna vojakom, napotenim na zgoraj navedeno misijo, zagotoviti tedenski počitek v trajanju 24 ur na podlagi Pravilnika o ureditvi določenih vprašanj delovnopravnega statusa pripadnikov Slovenske vojske pri opravljanju nalog v tujini (v nadaljevanju Pravilnik). S Pravilnikom je tožena stranka konkretizirala vsebinsko odprt pojem „potrebnega počitka“ iz drugega odstavka 53. člena Zakona o službi v Slovenski vojski

(v nadaljevanju ZSSloV) na 24-urni tedenski počitek, čeprav bi ji navedena zakonska določba omogočala tudi drugačno ureditev. Vrhovno sodišče je v citirani sodbi navedlo, da drugi odstavek 53. člena ZSSloV pojma „potrebnega počitka“ ne definira, iz Pravilnika tožene stranke pa izhaja, da je tak potreben počitek v tožnikovem primeru (tj. za vojake, ki opravljajo naloge v zvezi z obveznostmi Republike Slovenije v tujini, sprejetih v mednarodnih organizacijah) en dan na teden. Tožena stranka zato tožniku ne more odrekati pravice, ki mu jo je sama izrecno zagotovila.

10. Med strankama je sporno, kakšna je pravna narava reparacije oziroma denarnega zneska, ki je bil v tem sporu dosojen tožniku.

11. Odgovor na to vprašanje je ob upoštevanju narave razmerij med strankama oziroma kršitve pravic in obveznosti odvisen od opredelitve in vsebine tožbenega zahtevka. Tožnik v tem sporu od tožene stranke zahteva plačilo za tiste dni, ko bi mu morala tožena stranka zagotoviti tedenski počitek, in sicer v višini osemkratnika urne plačne postavke za posamezen dan. Uveljavlja denarno terjatev, ki po vsebini predstavlja premoženjski odškodninski zahtevek zaradi kršitve pogodbenih obveznosti.

12. Pravno razmerje med strankama je nastalo s pogodbo o zaposlitvi. Čeprav obveznost tožene stranke, da tožniku med misijo v tujini zagotovi 24-urni počitek izhaja iz internega Pravilnika tožene stranke in ne neposredno iz pogodbe o zaposlitvi in odločbe o plači (oziroma to ni bilo izrecno ugotovljeno), gre tudi v tem primeru za obveznost, ki je po svoji naravi pogodbena oziroma njej enaka obveznost. V zvezi z vprašanjem odškodninske odgovornosti tožene stranke je na podlagi 2. člena ZSSloV treba uporabiti 140. člen Zakona o javnih uslužbencih

(v nadaljevanju ZJU), ki smiselno enako kot 184. člen Zakona o delovnih razmerjih

(v nadaljevanju ZDR) določa, da mora delodajalec po splošnih pravilih civilnega prava delavcu povrniti škodo, ki mu je povzročena pri delu ali v zvezi z delom, kar obsega tudi škodo, ki jo je delodajalec povzročil delavcu s kršitvijo pravic iz delovnega razmerja. Na podlagi drugega odstavka 239. člena Obligacijskega zakonika

(v nadaljevanju OZ) je upnik, če dolžnik ne izpolni obveznosti ali zamudi z njeno izpolnitvijo, upravičen zahtevati tudi povrnitev škode, ki mu je zaradi tega nastala.

13. Delovni čas tožnika je bil neenakomerno razporejen in prilagojen delovnemu času in pogojem, kot so določeni z mandatom operacije JOINT ENTRPRISE v mednarodnih silah. Tožnikova plača je bila za čas napotitve v mirovne sile določena na mesečni ravni v pavšalnem nominalnem neto znesku (osnovi in dodatkih)

in se je začela tako obračunavati z dnem odhoda v državo, kjer se opravljajo naloge, in prenehala obračunavati naslednji dan po vrnitvi iz te države. Ne glede na le splošno oziroma okvirno določen in prilagojen delovni čas tožnika, se je temu plača „obračunavala in izplačevala za vsak dan napotitve na vojaško službo izven države, tako da se je v skladu z Zakonom o obrambi povprečno obračunala za 174 ur mesečno“ - kot povprečni mesečni obveznosti.

14. Tožena stranka ni izpolnila svoje obveznosti, da tožniku zagotovi ustrezen tedenski počitek. Na ta način je opravil toliko dni več dela, zaradi kršitve nezagotovljenega tedenskega počitka pa je bil ob plači, kakor je bila pač določena (pavšalno na mesečni ravni, ob posebnem režimu delovnih obveznosti, časa dela, časa, ki se upošteva pri obračunu ter posebnem obračunu plač), prikrajšan tudi na premoženjskem področju. Tožena stranka se ne more uspešno sklicevati na to, da je tudi plačilo za dneve tedenskega počitka zajeto v tožnikovi pavšalno določeni mesečni plači v neto znesku. Ta namreč obsega plačilo za obdobje enega meseca; v to so vključeni tudi dnevi minimalnega tedenskega počitka, zagotovljeni na podlagi Pravilnika, ki pa jih ni bilo. Če je delavec upravičen do plačila v pavšalnem znesku, kadar mu je tedenski počitek zagotovljen, je v nasprotnem primeru (ko je dejansko opravil več dela, kot je bilo predvideno, prav v času ko bi moral vsak teden en dan počivati), prikrajšan in ima pravico do odškodnine za premoženjsko škodo za tiste dni, ko mu počitek ni bil zagotovljen. Zato dosojeni zneski v tem sporu predstavljajo odškodnino za premoženjsko škodo, ki izvira iz nezagotovljene pravice delavca do tedenskega počitka (odgovor na prvo vprašanje).

15. Tožnik ob plačilu odškodnine zahteva, da sodišče toženi stranki naloži tudi obračun odškodnine v bruto znesku ter odvod davkov in prispevkov od tako obračunanega zneska bruto odškodnine. V tožbi izhaja iz tega, da mu pripada plačilo neto zneska odškodnine; upošteva in izhaja namreč iz plače, ki je bila za delo v tujini določena v neto znesku. Zahtevek za obračun bruto odškodnine in odvod (plačilo) davkov in prispevkov od tako obrutenega zneska je dejansko namenjen temu, da bi tudi prišlo do izplačila zneska odškodnine v zahtevani višini in bi prejel celoten neto znesek, ki ga zahteva, in ne znesek, ki bi bil zmanjšan za obračunane in plačane davke in prispevke. Temu tožbenemu zahtevku je sodišče ugodilo, obenem pa mu je prisodilo tudi odškodnino za premoženjsko škodo v neto znesku 4.504,64 EUR in še 1.115,40 EUR iz naslova zakonskih zamudnih obresti od 9. 3. 2013 do 9. 3. 2016, na celoten znesek (neto znesek in obresti) pa še zakonske zamudne obresti od 9. 3. 2016 dalje do plačila.

16. Po dosedanji ustaljeni sodni praksi je sodišče zneske denarnih prejemkov iz delovnega razmerja ali v zvezi z delovnim razmerjem delavcem prisodilo tako, da je dolžniku (delodajalcu) poleg obveznosti plačila prisojenega zneska naložilo tudi obveznost obračuna in plačila davkov ter prispevkov v zvezi s tem zneskom. V nekaterih zadevah je zapis v odločitvi delovnih sodišč o obračunu davkov in prispevkov od prisojenih zneskov (ki so bili običajno t.i. bruto zneski) predstavljal le dodatno opozorilo delodajalcu, da izvrši zakonsko dolžnost z obračunom davkov in prispevkov, v drugih zadevah pa je prišlo tudi do vsebinske odločitve o tem, da se od prisojenega prejemka delavcu obračunajo in zanj plačajo (ali ne plačajo) davki in/ali prispevki. Ta izrek se sicer ni nanašal na davke in prispevke, ki so obveznost delodajalca, temveč davke in prispevke od plače delavca. Glede na ureditev področja davkov in prispevkov in v zvezi s tem novejši razvoj sodne prakse, zlasti glede na stališča, ki jih je Vrhovno sodišče zavzelo v sklepu II Ips 313/2015 z dne 20. 4. 2017, se je dosedanja praksa izkazala za neustrezno. Razlogi so pojasnjeni v nadaljevanju.

oseba, ki izplačuje dohodke, obdavčljive po tem zakonu, če ni z zakonom, ki ureja davčni postopek, drugače določeno (tretji odstavek 125. člena ZDoh-2). Plačnik davka se (poleg davčnega zavezanca in osebe, ki je v postopku davčne izvršbe v skladu s tem zakonom dolžna plačati davek) šteje za zavezanca za davek (prvi odstavek 12. člena ZDavP-2), saj je nanj z zakonom prenesena obveznost za izračun in plačilo davka, ki se opravi z obračunom davčnega odtegljaja. Pri davčnem odtegljaju gre za t. i. plačevanje davka po odbitku, ki ga je dolžan izplačevalec dohodkov v imenu in za račun prejemnika dohodka, davčnega zavezanca, odtegniti od njegovega bruto dohodka pred izplačilom dohodka in ga plačati na ustrezne račune.

18. Glede izračuna obveznih prispevkov za socialno varnost drugi odstavek 352. člena ZDavP-2

določa, da se izračun prispevkov opravi v obračunu davčnih odtegljajev, kadar prispevke za zavarovanca izračuna, odtegne in plača zavezanec za prispevke za socialno varnost, ki ni hkrati tudi zavarovanec in je plačnik davka. Zavezanci, ki prispevke izračunajo v obračunu davčnega odtegljaja, morajo predložiti obračun davčnih odtegljajev davčnemu organu v roku, ki je določen za akontacijo dohodnine od dohodkov, od katerih se plačujejo prispevki za socialno varnost. V enakem roku morajo te prispevke tudi plačati in podatke o odtegnjenih in plačanih prispevkih za socialno varnost ter druge podatke, ki vplivajo na višino prispevkov za socialno varnost predložiti tudi davčnemu zavezancu (zavarovancu) (drugi odstavek 353. člena ZDavP-2).

19. Vrhovno sodišče je v zadevi II Ips 313/2015 z dne 22. 4. 2017 v zvezi z obveznostjo plačila akontacije dohodnine pojasnilo, da davčna obveznost plačnika davka, da v imenu davčnega zavezanca in za njegov račun izračuna, odtegne in plača davek, nastane šele v trenutku izplačila dohodka. To pomeni, da obveznost plačila davčnega odtegljaja nastane šele, ko dolžnik v korist tožnika dejansko izvrši plačilo na podlagi izvršljive sodbe, s katero je prisojen obdavčljiv dohodek in to glede na predpis, ki ureja obremenitev takega dohodka z davki in prispevki, ki velja v času izplačila. V času sodnega odločanja glede utemeljenosti zahtevka za povrnitev škode obveznost obračuna in izplačila davčnega odtegljaja v zvezi z zneskom odškodnine še ni nastala, saj odškodnina upniku še ni bila dosojena niti izplačana. Povedano drugače, v času sodnega postopka, v katerem se ugotavlja, ali in v kakšni višini je upnik upravičen do vtoževane odškodnine, davčne obveznosti plačnika davka še ni, saj še ni (potencialno) obdavčljivega dohodka, od katerega bi se lahko davki in prispevki obračunali in odvedli. Poleg tega, da bi bila taka odločitev preuranjena, bi sodišče z vsebinskim odločanjem o davčnih obveznostih, v tem sporu samo odločilo tudi o (potencialni) obveznosti plačila davkov in prispevkov tako delodajalca (kot plačnika davka) kot tudi samega delavca (kot prejemnika dohodka). Kdo je dolžan plačati davke oziroma prispevke in v kakšni višini izhaja iz kogentnih predpisov, pri katerih je nadzor nad zakonitostjo in pravilnostjo plačevanja v pristojnosti davčnih organov. Sodišče bi tako prevzelo tudi odločanje matičnih davčno-upravnih organov, ki je sicer v njihovi pristojnosti.

20. To, ali se od določenega dohodka plačajo davki in prispevki ter od kakšne osnove in v kakšni višini, izhaja iz predpisov, ki jih mora pri izplačilu obdavčljivega dohodka upoštevati plačnik davka in s tem v zvezi podati tudi ustrezen obračun davkov ali prispevkov pristojnemu davčnemu organu. Pri tem odločanju pa je delodajalec dolžan upoštevati tudi naravo plačila, ki izhaja iz sodbe v delovnopravnem sporu (npr. ali je prisojena plača v bruto ali neto znesku). Za nadzor nad zakonitostjo in pravilnostjo navedenega ravnanja so pristojni davčni organi, ki postopajo po zakonu, ki ureja davčni postopek oziroma splošni upravni postopek. Davčni organ je tisti, ki v okviru postopka nadzora obračuna davka v skladu s 129. členom ZDavP-2, pregleda obračun, ki ga sestavi plačnik davka in odloči o vprašanju obdavčljivosti prisojenega zneska in o tem, ali je plačnik davka ob upoštevanju davčnopravne zakonodaje pravilno sestavil obračun davčnega odtegljaja. Pred nastankom davčne obveznosti (torej še preden je potencialno obdavčljiv dohodek sploh prisojen, obveznost plačila pa izvršena) pa davčni organi tudi o nadzoru nad pravilnostjo odmere davka v davčnem postopku oziroma o sami odmeri davka ne morejo odločati. V kolikor se plačnik davka ali davčni zavezanec z odmero ne strinjata, lahko postopata po postopkih, ki jih predvideva davčna zakonodaja. Zoper odločitev davčnega organa pa je možno sprožiti tudi upravni spor, v katerem je zagotovljeno učinkovito sodno varstvo v zvezi z navedenimi vprašanji.

21. Navedeno pa ne pomeni, da bo moral dolžnik (plačnik davka), v primeru ko je upniku (davčnemu zavezancu) prisojen obdavčljiv dohodek, tega tudi v celoti nakazati na upnikov račun. Na podlagi prvega odstavka 280. člena OZ mora biti obveznost izpolnjena upniku ali osebi, ki jo določa zakon, sodna odločba ali pogodba med upnikom in dolžnikom ali jo je določil sam upnik. V primeru, ko iz izvršilnega naslova izhaja obveznost plačila denarnega zneska, ki je po zakonu obdavčen, in je zavezanec za izpolnitev obveznosti iz izvršilnega naslova oseba, ki se po 12. členu ZDavP-2 šteje za plačnika davka, je glede na navedeno določbo OZ, ob upoštevanju kogentne davčnopravne zakonodaje, tako obveznost treba izpolniti tako, da se del denarne obveznosti, ki ustreza višini davčnega odtegljaja za plačilo davkov in prispevkov v zvezi s prejetim dohodkom (če jih je zavezan plačati), v imenu in za račun upnika nakaže neposredno osebi, ki jo določa zakon, preostali del pa upniku v njegovo neposredno razpolaganje. Upnik iz izvršilnega naslova namreč tudi v tem primeru dobi točno toliko, kolikor mu je prisojeno s sodbo v pravdi oziroma v delovnem sporu. Upoštevati je namreč treba, da je tudi plačilo davčnega odtegljaja pravzaprav plačilo upniku oziroma natančneje za upnika (samo ne njemu na račun, ampak zanj državi) in to (pri dohodnini) zgolj v obliki akontacije, tako da je končna višina (neto) prejetega dohodka odvisna od siceršnje davčne obveznosti upnika za plačilo dohodnine v letu, v katerem je prejel navedeni dohodek, skladno z ZDoh-2 (višina davčne stopnje, ki je odvisna od višine vseh prejetih dohodkov, splošne in posebne olajšave itd.). Ali je v zvezi z navedenim plačilom tudi sam delodajalec dolžan plačati prispevke, ki predstavljajo njegovo lastno obveznost, prav tako izhaja iz kogentnih pravnih norm, katerih (morebitna) uporaba ni predmet presoje sodišča v delovnopravnem sporu. Navedeni razlogi veljajo tudi za plačilo zamudnih obresti od prisojenih zneskov in se nanašajo tudi na primere terjatev iz delovnega razmerja ali v zvezi z njim.

22. Glede na navedeno sodišče v delovnem sporu (kot sporu med delavcem in delodajalcem) ne odloča tudi o tem, ali je delodajalec ob prisojenem prejemku delavcu iz delovnega razmerja ali v zvezi z delovnim razmerjem dolžan obračunati in plačati davke in prispevke, oziroma od katerih osnov jih je dolžan obračunati in plačati.

Ob izplačilu prejemka je to stvar izplačevalca (delodajalca oziroma tožene stranke) oziroma pristojnih davčnih organov (odgovor na drugo vprašanje).

23. Revizijsko sodišče je zato v skladu s 380. členom ZPP reviziji delno ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje delno spremenilo kot izhaja iz izreka, sicer pa v skladu s 378. členom ZPP revizijo zavrnilo kot neutemeljeno.

24. Ker je tožnik s svojim zahtevkom v pretežni meri uspel, ostane odločitev o stroških v izreku sodbe sodišča prve stopnje nespremenjena (tretji odstavek 154. člena ZPP).

25. Odločitev o revizijskih stroških temelji na drugem odstavku 154. člena ZPP, upoštevajoč delni uspeh obeh strank v revizijskem postopku.

Tožnik tudi sam navede, da je odškodnina, ki jo zahteva, „po naravi odškodnina za premoženjsko škodo.“

Ur. l. RS, št. 42/2002 in nadaljnji; gre za zakon, ki je veljal v času obdobja napotitve.

Pri tem določena plača ni bila tudi podlaga za obračun davkov in prispevkov, temveč je to podlago predstavljala tožnikova plača v Sloveniji (glej tožnikovo odločbo z dne 6. 8. 2010 - priloga A4, B3).

V primeru službe manj kot 30 dni v mesecu se je obračunala za vsak dan napotitve, ko dejansko dela, vključno s soboto, nedeljo in praznikom, ki je z zakonom določen kot prost dan, vendar le za dejanske dneve izven države, pri čemer ti dnevi ne vplivajo na opravljeno redno mesečno delo v državi (glej tožnikovo odločbo z dne 6. 8. 2010 - priloga A4, B3).

Plačnik davka je oseba, ki je v skladu z zakonom o davčnem postopku ali zakonom o obdavčenju zavezana za izračunavanje ali plačevanje davka oziroma odtegovanje davka od davčnih zavezancev in ki ta davek prenese državnemu proračunu, proračunom samoupravnih lokalnih skupnosti ali zavodom, pristojnim za obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje ali obvezno zdravstveno zavarovanje (v nadaljnjem besedilu: prejemnikom davkov). Plačnik davka je tudi druga oseba, ki je v skladu z zakonom o obdavčenju dolžna plačati davek (četrti odstavek 12. člena Zakona o davčnem postopku, Ur. l. RS, št. 117/2006 in nadaljnji; v nadaljevanju ZDavP-2)

V skladu s 3. členom ZDavP-2 določbe tega zakona, če ni s tem zakonom drugače določeno, ki se nanašajo na davek, veljajo tudi za: prispevke za obvezno pokojninsko in invalidsko zavarovanje, prispevke za obvezno zdravstveno zavarovanje, prispevke za zaposlovanje in prispevke za starševsko varstvo, uvedene v skladu z zakonom.

V tem obsegu gre za javno pravno razmerje.

Zakon o dohodnini (2006) - ZDoh-2  - člen 125, 125/3

Zakon o davčnem postopku (2006) - ZDavP-2  - člen 3, 12, 12/1, 129, 352, 352/2

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 280, 280/1

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 184

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 230/2017, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.230.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 43/2018, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.43.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 38/2018, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.38.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 1/2018, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.1.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 310/2017, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.310.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 39/2018, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.39.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 225/2017, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.225.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 32/2018, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.32.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 227/2017, z dne 10.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.227.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 265/2017, z dne 24.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.265.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 42/2018, z dne 24.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.42.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 37/2018, z dne 15.05.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.37.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 323/2017, z dne 24.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.323.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 36/2018, z dne 24.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.36.2018

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 297/2017, z dne 15.05.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.297.2017

Opr. št: VSRS Sodba VIII Ips 71/2018, z dne 24.04.2018, ECLI:SI:VSRS:2018:VIII.IPS.71.2018

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.