VSRS Sodba I Ips 18600/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-01-11

Branko Masleša (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok, Vesna Žalik

absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka - preiskava prevoznega sredstva - nedovoljen dokaz - osebna preiskava brez odredbe sodišča - pooblastila carinskih organov - preiskava carinskih organov - dokazni standard - sum storitve kaznivega dejanja

Vprašanje, ali je bila preiskava vozila, ki ga je vozil obsojenec, opravljena zakonito, je treba presojati z vidika predpisov, ki so v kritičnem času urejali delovanje policije na mejnem prehodu in predpisov, ki so urejali carinski nadzor.

Po navedeni ureditvi lahko policisti, ki izvajajo mejno kontrolo, opravijo pregled prevoznega sredstva in v primeru suma prevoza prepovedanih predmetov tudi preiskavo prevoznega sredstva brez odredbe sodišča. Enako velja za carinske organe v primeru razlogov za sum kršitve carinskih, trošarinskih in drugih predpisov, katerih izvajanje je v pristojnosti carinske službe. Takšno ravnanje mejnih policistov in carinikov tako samo po sebi ne pomeni kršitve določb 214., 215. in 219. člena ZKP.

Kot je bilo že pojasnjeno, za pregled vozila po ZNDM-2A zadošča zelo nizek dokazni standard - sum. Takšnemu dokaznemu standardu pa je bilo vsekakor zadoščeno z zaznavo izkušenega obmejnega policista, ki se je v skladu s svojimi pooblastili, po oceni obeh nižjih sodišč za natančen pregled vozila odločil na podlagi informacij, ki jih je pridobil od kriminalista iz Ljubljane in dejstva, da je na sredinski konzoli obsojenčevega vozila opazil razstavljen telefon, kar ga je zmotilo, saj je glede na izkušnje vedel, da je v takšnih primerih vedno nekaj narobe. Glede na to, da je bil podan sum kot potreben dokazni standard za preiskavo vozila, je po presoji Vrhovnega sodišča zato razumna ocena v izpodbijani pravnomočni sodbi, da je bila policistova odreditev preiskave vozila skladna z določbami ZNDM-2A in tudi mednarodnimi dokumenti, ki zavezujejo mejne policiste pri opravljanju nadzora prehoda meje. Okoliščina, da je bil mejni policist pred opravo mejne kontrole s strani kriminalista iz Ljubljane opozorjen, da naj opravi pregled vozila Mercedes iz določenega registrskega območja, pri čemer pa mu niso bili posredovani nobeni podatki o obsojencu, ravno tako ne o tovoru, torej o tem, da se v vozilu nahaja prepovedana droga, niti za kakšno kaznivo dejanje naj bi šlo, po oceni Vrhovnega sodišča ne pomeni, da policist v zvezi s konkretnim vozilom in morebiti vsemi ostalimi vozili, ki so ustrezali opisu kriminalista iz Ljubljane, ne bi smel več postopati po ZNDM-2A, temveč da bi moral za preiskavo vsakega takšnega vozila pridobiti odredbo za hišno preiskavo. V nasprotnem primeru bi bilo delo mejnih policistov, ki zajema nadzor zunanje „schengenske“ meje, skoraj povsem onemogočeno, saj ti navkljub obstoju drugih sumljivih okoliščin, na podlagi katerih lahko izvršujejo svoja pooblastila, namenjena nadzoru meje, teh ne bi smeli izvrševati, če za ukrepanje po določbah ZKP ne bi imeli dejanske podlage kot je bilo to tudi v konkretnem primeru.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 1.000,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Krškem je s sodbo z dne 24. 12. 2015 A. K. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičenega prometa s prepovedanimi drogami po prvem odstavku 186. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in mu izreklo zaporno kazen dveh let in dveh mesecev ter stransko denarno kazen v višini šestdesetih dnevnih zneskov, pri čemer višina posameznega zneska znaša 33,00 EUR, kar skupaj znaša 1.980,00 EUR. Na podlagi petega odstavka 186. člena KZ-1 je odločilo, da se obtožencu odvzame prepovedano mamilo heroin v teži 989 gramov ter na podlagi 73. člena KZ-1 vozilo znamke Mercedes Benz, tip B 200 CDI ter mu naložilo povrnitev stroškov kazenskega postopka. Pritožbo obsojenčevega zagovornika je Višje sodišče v Ljubljani zavrnilo kot neutemeljeno in obsojencu naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil obsojenčev zagovornik, kot uvodoma navaja, zaradi absolutnih bistvenih kršitev postopka iz 8. in 11. točke prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) ter relativne bistvene kršitve postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi s členi 214, 215 in 219 ZKP, ki so vplivale na zakonitost sodbe, saj je sodišče štelo, da je bila preiskava osebnega avtomobila opravljena zakonito, pa čeprav je bila opravljena v nasprotju z navedenimi določbami ZKP. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi ter izpodbijano sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti očitkov po obtožnici Okrožnega državnega tožilstva v Krškem oziroma v celoti razveljavi odločbi sodišča prve in druge stopnje in zadevo vrne v novo odločitev.

3. Vrhovna državna tožilka Barbara Brezigar je v odgovoru z dne 30. 5. 2017, podanem v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP, ocenila, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena in navedla, da najdba dveh zavojev heroina v avtomobilu, ki ga je vozil obsojenec, ne pomeni nezakonitega dokaza, do česar sta se argumentirano opredelili sodišči prve in druge stopnje in navedli za to konkretne in jasne razloge. Neutemeljen je tudi očitek glede kršitve 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, saj med sodbama ni podano nasprotje, ki bi kakorkoli vplivalo na pravilnost odločitve. Posplošena navedba pritožbe, da se razlogi sodbe sodišča prve stopnje ne ujemajo s tem, kar sta izpovedali priči P. in L., pa ni zahtevala bolj konkretnih navedb pritožbenega sodišča.

4. Vrhovno sodišče je odgovor Vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku, ki je v izjavi z dne 12. 6. 2017 na odgovor Vrhovnega državnega tožilstva navedel, da se obsojenec z odgovorom tožilstva ne strinja in pojasnjuje, da je potrebna pravna ocena, da se ugotovi, ali je Carina opravljala mejno kontrolo ali ne. Dejstvo je, da je bil avtomobil pregledan v postopku, ki je tekel zoper druge obdolžence in je policija želela prikriti, da gre za nadzorovan avtomobil. Nedopustno je, da policija na tak način prikriva dejstva, obenem pa so bile kršene temeljne človekove pravice obsojencu. Dne 9. 12. 2017 je zagovornik obsojenca podal še dopolnitev zahteve za varstvo zakonitosti, kateri je priložil zapisnik o glavni obravnavi v zadevi X Kpr 24167/2015 z dne 15. 11. 2017 in navedel, da je bil na glavni obravnavi sprejet sklep o izločitvi dokazov, ki so predstavljali podlago za pravnomočno obsodbo A. K. in da se je sodišče brez dvoma postavilo na stališče, da bi njihova uporaba pomenila kršitev določil ZKP, Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) kot tudi Evropske konvencije o človekovih pravicah (v nadaljevanju EKČP).

5. Glede na vsebino zahteve za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje, ugotovljeno v pravnomočni sodbi (drugi odstavek 420. člena ZKP) in ne presoja vprašanj, povezanih z dejanskim stanjem, kot so pravilnost ocene dokazov, tudi verodostojnosti prič in zaključkov sodišča glede pravno relevantnih dejstev. Pravnomočno sodno odločbo je z zahtevo za varstvo zakonitosti dopustno izpodbijati le zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Vrhovno sodišče se pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi (prvi odstavek 424. člena ZKP) in so konkretizirane tako, da je mogoč preizkus njihove utemeljenosti. Po uradni dolžnosti torej Vrhovno sodišče za razliko od pritožbenega sodišča ne preizkuša ničesar.

6. Z določbo petega odstavka 420. člena ZKP je zakon uveljavil tako imenovani pogoj izčrpanja pravnega sredstva, ki mora biti izčrpano tako formalno kot materialno, to je vsebinsko. Pomeni, da mora vlagatelj kršitve, ki jih uveljavlja v zahtevi za varstvo zakonitosti konkretizirati in jih ustrezno obrazložiti že v postopku z rednim pravnim sredstvom, to je pritožbo. Z drugimi besedami, vlagatelj se sme v zahtevi za varstvo zakonitosti sklicevati le na tiste kršitve, ki jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo. Zahteva po vsebinski (materialni) izčrpanosti pomeni, da se vlagatelj zahteve v pritožbi ni le posplošeno skliceval na kršitve zakona, temveč je moral vsako uveljavljano kršitev konkretizirati in jo ustrezno obrazložiti.

7. Vlagatelj v pretežnem delu zahteve za varstvo zakonitosti izpodbija zakonitost ravnanja obmejnih policistov in carinikov v zvezi s preiskavo vozila, ki ga je vozil obsojenec in zasegom droge, ki je bila v njem najdena, in uveljavlja kršitev 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Pojasnjuje, da ravnanje mejnih policistov ni bilo usmerjeno v varovanje meje, ampak v iskanje mamila brez podlage v predpisih. Policist P. se je za preiskavo odločil po klicu neznanega kriminalista. Ko izvršitev njegovega pooblastila glede preiskave prevoznega sredstva ni dala rezultatov, je šel po pomoč k carinikom in jih pritegnil k preiskavi vozila, pa čeprav jih sploh ni bilo na mejni črti. Pregled obsojenčevega vozila je bil nezakonit, saj je bil opravljen v nasprotju z določbami Zakona o nadzoru državne meje in Zakona o carinski službi oziroma z njuno zlorabo. Policist P., ki je izjavil, da preiskava obsojenčevega vozila ni pokazala ničesar, bi moral v skladu s tretjim odstavkom 7. člena ZNDM-2 takoj prenehati z izvajanjem pooblastil, ker on sam ni nič našel in ni bilo več razlogov za uporabo tega predpisa. Carinikov pa na mejni črti sploh ni bilo, temveč so bili zaklenjeni v pisarne in je obsojenec prišel v stik z njimi šele v njihovi „pregledovalnici“ in ga uniformirani carinik ni ustavil na mestu kot to določa 27. člen ZCS-1. V uvodu zahteve vlagatelj zatrjuje, da preiskava osebnega avtomobila ni bila opravljena zakonito, saj je bila opravljena v nasprotju z določili 214., 215. in 219. člena ZKP. Na drugem mestu zahteve pa še navaja, da so bili cariniki zaklenjeni v svojih prostorih in niso imeli namena opraviti kontrole ali pregleda vozila, niti niso imeli policisti namena kaj takega predlagati carinikom, temveč so se želeli izogniti podajanju predloga za izdajo odredbe za hišno preiskavo avtomobila.

8. Vprašanje, ali je bila preiskava vozila, ki ga je vozil obsojenec, opravljena zakonito, je treba presojati z vidika predpisov, ki so v kritičnem času urejali delovanje policije na mejnem prehodu in predpisov, ki so urejali carinski nadzor.

Pravno podlago za delovanje policije na meji in carine nasploh je takrat določal Zakon o nadzoru državne meje (Uradni list RS, št. 60/07 z dne 6. 7. 2007, s spremembo ZNMD-2A; v nadaljevanju ZNDM-2A), Zakon o carinski službi (Uradni list RS, št. 56/99 z dne 13. 7. 1999, s spremembami; v nadaljevanju ZCS-1) in Zakon o proizvodnji in prometu s prepovedanimi drogami (Uradni list RS, št. 108/99 z dne 27. 12. 1999, s spremembami, v nadaljevanju: ZPPPD). To področje je urejala tudi Uredba (ES) št. 562/2006 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 15. 3. 2006 o Zakoniku Skupnosti o pravilih, ki urejajo gibanje oseb prek meja (v nadaljevanju Zakonik o schengenskih mejah; Uradni list EU, L 105/1 z dne 13. 4. 2006, s spremembami) ter Konvencija o izvajanju Schengenskega sporazuma z dne 14. junija 1985 (v nadaljevanju Schengenska konvencija).

9. Po določbi 4. člena ZNDM-2A je bila za nadzor državne meje pristojna policija. Kot namen nadzora državne meje je zakon med drugim določal zavarovanje življenja in zdravja ljudi ter preprečevanje in odkrivanje kaznivih dejanj in prekrškov ter odkrivanje in prijemanje njihovih storilcev (2. člen ZNDM-2A). Drugi odstavek 28. člena ZNDM-2A je določal, da sme policist, ki opravlja mejno kontrolo, med ostalim opraviti kontrolo potnikov, kontrolo prevoznega sredstva in kontrolo stvari, ki jih ima oseba s seboj. Kontrola prevoznega sredstva je zajemala zunanji in notranji vidni pregled prevoznega sredstva in njegovo preiskavo. V primeru suma, da oseba v prevoznem sredstvu prevaža prepovedane predmete ali stvari, ki bi pripomogle k ugotavljanju njene identitete ali identitete drugih potnikov, ter zaradi preprečevanja nedovoljenega vstopa v Republiko Slovenijo, je smel policist preiskati prevozno sredstvo, kar pomeni podroben pregled vseh delov, vključno z razstavljanjem posameznih delov prevoznega sredstva (tretji in četrti odstavek 29. člena ZNDM-2A). Če je policist med pregledom ali preiskavo osebe, stvari ali prevoznega sredstva našel predmete, ki se smejo odvzeti po zakonu, ki ureja kazenski postopek, ali po zakonu, ki ureja prekrške, je policist nadaljeval postopek po navedenih zakonih (31. člen ZNDM-2A).

10. Področje in pooblastila carinske službe oziroma carinskih organov je predpisoval takrat veljavni ZCS-1, ki je med nalogami carinske službe in nalogami Carinskega urada določil tudi preprečevanje in odkrivanje prekrškov in drugih kaznivih ravnanj, določenih v predpisih, za nadzor nad izvajanjem katerih je pristojna služba, ter vodenje postopka za prekrške, kontrolo vnosa, iznosa in tranzita blaga, za katero so predpisani posebni ukrepi zaradi interesov varnosti, varovanja zdravja in življenja ljudi, živali in rastlin, varstva okolja, varovanja kulturne dediščine ali varstva intelektualne lastnine (3. in 12. člen ZCS-1). Za uresničitev teh nalog so cariniki na podlagi 15. člena istega zakona med drugim bili pooblaščeni, da uporabijo posebno tehnično opremo in posebej izurjene pse. Na podlagi prvega, tretjega in četrtega odstavka 27. člena tega zakona so cariniki smeli zaradi odkrivanja kršitev carinskih, trošarinskih in drugih predpisov, za izvajanje katerih je bila pristojna služba, na celotnem območju Republike Slovenije, med drugim pregledati, če so obstajali razlogi za sum kršitve teh predpisov, pa tudi preiskati vsako prevozno sredstvo. Pregled prevoznega sredstva je pomenil vizualni pregled njegovih prostorov in stvari v njem, preiskava pa podroben pregled vseh delov vozila, vključno s stvarmi v njem, tudi s pomočjo tehničnih pripomočkov in tako, da se vozilo razstavi. Odredba sodišča za carinsko preiskavo je bila po določbi prvega odstavka 29. člena potrebna le, če je bila potrebna preiskava oziroma pregled poslovnih prostorov ali drugih prostorov za opravljanje dejavnosti ali pridobivanje dohodkov, pa kontrolirana oseba ni dovolila oziroma je onemogočala cariniku izvršitev takega ukrepa. ZPPPD pa v 27. členu določa, da carinsko nadzorstvo nad uvozom, izvozom in tranzitom prepovedanih drog iz tretjih držav opravljajo pristojni carinski organi, pri čemer je uvoz del prometa, ki pomeni vnos prepovedane droge na območje Republike Slovenije iz držav članic Evropske unije ali držav podpisnic Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru (EGP) in iz tretjih držav (4. člen ZPPPD).

11. Po prikazani ureditvi lahko policisti, ki izvajajo mejno kontrolo, opravijo pregled prevoznega sredstva in v primeru suma prevoza prepovedanih predmetov tudi preiskavo prevoznega sredstva brez odredbe sodišča. Enako velja za carinske organe v primeru razlogov za sum kršitve carinskih, trošarinskih in drugih predpisov, katerih izvajanje je v pristojnosti carinske službe.

Takšno ravnanje mejnih policistov in carinikov tako samo po sebi ne pomeni kršitve določb 214., 215. in 219. člena ZKP. Kot je to v svoji odločbi ugotovilo tudi Ustavno sodišče Republike Slovenije

okoliščine mejne situacije upravičujejo določene posebnosti zakonske ureditve preiskovalnih dejanj. Država ima suvereno pravico, da zaradi zagotavljanja svoje varnosti in varnosti svojih prebivalcev nadzira osebe in stvari, ki prečkajo mejo, in po vstopu v Evropsko unijo ima Republika Slovenija tudi dolžnost preverjanja zaradi odkrivanja in preprečevanja nevarnosti za nacionalno varnost in javni red držav pogodbenic (6. člen Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma). Posameznik, ki želi prečkati mejo, je v celoti seznanjen z visoko verjetnostjo, da bo podvržen takšnemu nadzoru, ki hkrati pomeni poseg v njegovo zasebnost. Stopnja pričakovane zasebnosti pri preiskavi vozila na meji je nižja kot v večini drugih položajev. Carinska kontrola ob prehodu meje se izvaja v posebnih okoliščinah, ki jih ni mogoče primerjati z drugimi in ki same po sebi terjajo hitro ravnanje: gre za javno, vnaprej natančno določeno in prostorsko omejeno območje, prevozna sredstva zagotavljajo visoko mobilnost, promet je na teh točkah (tudi) zaradi kontrole zgoščen, treba je upoštevati tudi razloge varnosti. Glede na naravo teh okoliščin in ob dejstvu, da ni mogoče pričakovati, da bi posamezniki, ki prevažajo blago, katerega vnos, iznos ali tranzit je omejen ali prepovedan, tega prevažali na vidnih in lahko dostopnih mestih, bi zahteva po odredbi sodišča za preiskavo prevoznega sredstva praktično onemogočila učinkovito izvajanje tega ukrepa. Na podlagi navedenega je Ustavno sodišče, izhajajoč iz narave in vseh okoliščin posega ter s tem povezane nizke stopnje (upravičeno) pričakovane zasebnosti, v konkretnem primeru

, da carinski organ za izvedbo preiskave vozila ni potreboval predhodne odločbe sodišča, ne krši pravice do zasebnosti iz 35. člena Ustave. Tudi sicer je treba upoštevati, da udeležba v prometu zaradi nevarnosti, ki jo predstavlja, že sama po sebi zahteva pravno regulacijo, ki terja določene posege v povezavi s to aktivnostjo. Nižja stopnja pričakovane zasebnosti izhaja tudi iz same narave in namena prevoznega sredstva. Gre za sredstvo, ki naj posamezniku omogoči prevoz iz enega kraja v drugega in ni namenjeno prebivanju ali prostoru, kjer posameznik shranjuje osebne stvari.

12. Bistveni očitek zahteve za varstvo zakonitosti je v tem, da je mejna policija obšla določbe ZKP, saj bi za preiskavo vozila morala pridobiti odredbo sodišča, zaradi česar so posledično dokazi, ki so bili pridobljeni s preiskavo vozila, nezakoniti. Za presojo navedenega so relevantna naslednja dejstva. Policist T. P., katerega izpoved je sodišče v celoti sprejelo, je na zaslišanju pred preiskovalno sodnico povedal, da se je obsojenec pripeljal na mejni prehod za mednarodni promet (v nadaljevanju MP) Obrežje na vstop v Slovenijo, pri tem mu je bila odrejena kontrola prevoznega sredstva. Takoj je postal pozoren na mobitel mobilnega operaterja Tušmobil z izstavljeno baterijo, saj iz izkušenj ve, da je v takšnih primerih vedno nekaj narobe. V preiskavo vozila je vključil še mobilni oddelek carine, ker imajo oni pri tem več izkušenj. Cariniki so prišli in pregledali cel avto. Na glavni obravnavi je policist povedal isto kot pred preiskovalnim sodnikom ter na posebno vprašanje zagovornika še, da ga je tistega dne klical nekdo iz kriminalistične policije Ljubljana in ga opozoril, da naj pregleda vozilo znamke Mercedes in da misli, da mu je povedal tudi, iz katerega registracijskega območja naj bi bilo vozilo. Nič pa ni povedal o tem, kdo naj bi to vozilo vozil, kaj naj bi bilo v tem vozilu in tudi nobenih drugih podatkov ne. Potem pa je ponovno posebej poudaril, da se mu je okoliščina, da je imel obsojenec v vozilu razstavljen telefon z odvzeto baterijo, zdela sumljiva, pri čemer bi mu bila ta okoliščina sumljiva ne glede na klic iz Ljubljane. Povedal je tudi, da je eden najbolj izkušenih policistov na MP Obrežje, kjer dela že dolga leta. Tako v preiskavi kot na glavni obravnavi je policist tudi pojasnil, da je obsojenec potem, ko ga je seznanil, da so cariniki odkrili prostor, v katerem so opazili paket, ovit z lepilnim trakom, sam odprl ta prirejen prostor, ki se je odpiral z magnetnim stikalom v kabini vozila, v katerem sta bila dva paketa, ovita z rjavim trakom, za katera se je ugotovilo, da vsebujeta prepovedano drogo heroin.

13. Sodišči prve in druge stopnje sta ocenili izpovedbo priče T. P. kot prepričljivo in zaključili, da so dokazi, pridobljeni s preiskavo vozila obsojenca, zakoniti, kar sprejema tudi Vrhovno sodišče. Kot je bilo že pojasnjeno, za pregled vozila po ZNDM-2A zadošča zelo nizek dokazni standard - sum. Takšnemu dokaznemu standardu pa je bilo vsekakor zadoščeno z zaznavo izkušenega obmejnega policista, ki se je v skladu s svojimi pooblastili, po oceni obeh nižjih sodišč za natančen pregled vozila odločil na podlagi informacij, ki jih je pridobil od kriminalista iz Ljubljane, in dejstva, da je na sredinski konzoli obsojenčevega vozila opazil razstavljen telefon, kar ga je to zmotilo, saj je glede na izkušnje vedel, da je v takšnih primerih vedno nekaj narobe. Glede na to, da je bil podan sum kot potreben dokazni standard za preiskavo vozila, je po presoji Vrhovnega sodišča zato razumna ocena v izpodbijani pravnomočni sodbi, da je bila policistova odreditev preiskave vozila skladna z določbami ZNDM-2A in tudi mednarodnimi dokumenti

, ki zavezujejo mejne policiste pri opravljanju nadzora prehoda meje. Zato ni mogoče pritrditi navedbi v zahtevi, da ravnanje policista ni bilo usmerjeno v varovanje meje, namen katerega je med drugim tudi v preprečitvi katere koli grožnje notranji varnosti, javnemu redu, in javnemu zdravju, odvračanju čezmejne kriminalitete in tudi odkrivanju in preprečevanju nevarnosti za nacionalno varnost in javni red držav pogodbenic. Okoliščina, da je bil mejni policist pred opravo mejne kontrole s strani kriminalista iz Ljubljane opozorjen, da naj opravi pregled vozila Mercedes iz določenega registrskega območja, pri čemer pa mu niso bili posredovani nobeni podatki o obsojencu, ravno tako ne o tovoru, torej o tem, da se v vozilu nahaja prepovedana droga, niti za kakšno kaznivo dejanje naj bi šlo, po oceni Vrhovnega sodišča ne pomeni, da policist v zvezi s konkretnim vozilom in morebiti vsemi ostalimi vozili, ki so ustrezali opisu kriminalista iz Ljubljane, ne bi smel več postopati po Zakonu o nadzoru državne meje, temveč da bi moral za preiskavo vsakega takšnega vozila pridobiti odredbo za hišno preiskavo. V nasprotnem primeru bi bilo delo mejnih policistov, ki zajema nadzor zunanje „schengenske“ meje, skoraj povsem onemogočeno, saj ti navkljub obstoju drugih sumljivih okoliščin, na podlagi katerih lahko izvršujejo svoja pooblastila, namenjena nadzoru meje, teh ne bi smeli izvrševati, če za ukrepanje po določbah ZKP ne bi imeli dejanske podlage kot je bilo to tudi v konkretnem primeru. To pa bi bilo v nasprotju z zgoraj navedenimi mednarodnimi akti, ki zavezujejo Slovenijo in njene policijske organe, ki nadzorujejo državno mejo in tudi v nasprotju z navedenimi notranjimi predpisi, pri sprejemanju oziroma spreminjanju katerih je zakonodajalec sledil smislu in namenu varovanja zunanje meje kot izhaja ravno iz navedenih mednarodnih dokumentov.

14. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno ugotovili, da je policija mejno kontrolo obsojenca in vozila, s katerim se je pripeljal na MP Obrežje, opravila skladno z določbami ZNDM-2A, ko je policist odredil preiskavo vozila, pri kateri je bila najdena droga heroin

. Na to presojo tudi nima nobenega vpliva dejstvo, da je mejni policist o sumljivih okoliščinah obvestil carinske organe in jih prosil za pomoč pri preiskavi vozila. Mejni policisti so bili skladno z navedenimi določbami ZNDM-2A pooblaščeni, da preiskavo vozila opravijo sami in torej dejstvo, da so pri tem sodelovali še cariniki, ki so za takšno preiskavo skladno z zgoraj navedenimi določbami takrat veljavnega ZCS-1 in ZPPPD imeli vsa pooblastila, na zakonitost te preiskave ne more imeti negativnega vpliva. Glede na vse navedeno je tudi povsem nesmiselno zatrjevanje vložnika v zahtevi, da so se s pritegnitvijo carinikov policisti želeli izogniti pridobitvi odredbe. Splošno znano je, da imajo cariniki na področju preiskave vozil več znanja in izkušenj in tudi boljšo opremo za izvedbo takšne preiskave, kar predstavlja smiselni razlog, da so jih policisti zaprosili za pomoč. Dejstvo, kje so se v trenutku, ko je mejni policist carinike skušal priklicati in jih zaprositi za pomoč, ti nahajali, je tudi povsem nepomembno, saj cariniki niso delovali po določbah ZNDM-2A in niso opravljali mejne kontrole. Bilo pa je ugotovljeno, da je bila natančna preiskava vozila opravljena v prostorih carine, ki pa se nahajajo na območju mejnega prehoda. V tej zvezi je tudi napačno tolmačenje 27. člena ZCS-1, ki ga vložnik podaja v zahtevi, ko zatrjuje, da carinik obsojenca ni ustavil na mestu kot to določa 27. člen ZCS-1, temveč je v stik z njim prišel šele v njihovi „pregledovalnici“. Navedena določba ZCS-1 namreč ni določala, da mora carinik vozilo sam ustaviti, če želi vozilo pregledati. Bil pa je carinik pooblaščen vozilo tudi sam ustaviti. Neutemeljeno je tudi zatrjevanje v zahtevi, da bi moral mejni policist skladno s tretjim odstavkom 7. člena ZNDM-2A prenehati z izvajanjem pooblastil, ker on ni nič našel in ni imel več razlogov za uporabo tega pooblastila. Policist je namreč pri mejni kontroli opazil razstavljen telefon, na podlagi česar je bila odrejena natančna preiskava vozila, katero pa so nato policisti opravili skupaj s cariniki.

15. Iz navedenih razlogov ni utemeljeno stališče vložnika zahteve, da je bila preiskava vozila opravljena nezakonito, v nasprotju z določbami ZNDM-2A in ZCS-1 ter v nasprotju z določbami ZKP, ki urejajo preiskovalno dejanje hišne in osebne preiskave in izločitev dokazov, ki so bili pridobljeni brez potrebne pisne odredbe sodišča (214., 215. in 219. člen ZKP).

16. Zagovornik je Vrhovnemu sodišču po preteku trimesečnega roka, v katerem je dovoljeno vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti, posredoval še dopolnitev zahteve, v kateri je navajal, da so bili dokazi, ki so bili podlaga za obsodbo A. K., v vsebinsko povezani zadevi X K 24167/2015, ki se vodi pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani, s sklepom, izdanim na zapisnik o glavni obravnavi z dne 15. 11. 2017, izločeni in da so kot takšni tudi v obravnavani zadevi nezakoniti. Pri tem pa zagovornik ni pojasnil konkretnih razlogov, zaradi katerih naj bi bili ti dokazi pridobljeni nezakonito. O takšnih nesubstanciranih navedbah pa Vrhovno sodišče ne more odločati (prvi odstavek 424. člena člena ZKP). Predvsem pa so bile te navedbe podane po preteku roka za vložitev tega izrednega pravnega sredstva (tretji odstavek 421. člena ZKP) in kot take ne morejo biti predmet presoje. Enako velja za navedbe, podane v izjavi na odgovor Vrhovnega državnega tožilstva, ki je bila vložena po preteku roka za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

17. Neutemeljen je tudi očitek vložnika v zahtevi, da sodišče v sodbi ni pojasnilo, zakaj naj bi policist P. upravičeno sumil, da so v vozilu skriti prepovedani predmeti, s čimer uveljavlja absolutno bistveno kršitev postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker sodba nima razloga o odločilnem dejstvu. V peti točki sodbe sodišča prve stopnje in v osmi točki sodbe sodišča druge stopnje je navedeno, da je policist na podlagi informacije, ki jo je prejel, predvsem pa na podlagi lastnega opažanja, ko je na sredinski konzoli opazil telefon z izstavljeno baterijo, upravičeno sumil, da so v vozilu skriti prepovedani predmeti.

18. Kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP vložnik zahteve zatrjuje tudi z utemeljitvijo, da se sodišče v sodbi ni opredelilo do razlik v izpovedbah priče T. P., ki na prvem zaslišanju v preiskavi ni navedel, da je bil razlog za pregled vozila klic kriminalista, ki mu je pregled naročil kot je povedal na glavni obravnavi, v preiskavi pa je povedal, da je njega zmotil mobitel z izstavljeno baterijo. Nasprotje naj bi bilo podano pri izpovedbi te priče, ko v preiskavi navaja, da ni bilo najdeno ničesar in je bil vključen še mobilni oddelek carine, ki je pregledala avto, kar nasprotuje njeni nadaljnji izpovedbi, da oddelek carine ni bil dosegljiv in je bil priklican šele s klicanjem skozi okno in je bil avto odpeljan v garažo. Izjava v preiskavi, da pregled ni pokazal nobenih rezultatov nasprotuje tudi izjavi, podani na glavni obravnavi, da se je njegov pregled nadaljeval v pregledovalnici, kjer je bilo najdeno mamilo. Vložnik nadalje zatrjuje tudi razlike v izpovedbah priče M. L., ki jih je ta podal v preiskavi in na glavni obravnavi. Pod videzom zatrjevane kršitve pa vložnik zahteve z zatrjevanjem razlik v izpovedih prič dejansko skuša prikazati dvom v verodostojnost prič, s čimer izraža nestrinjanje obrambe z dokazno oceno sodišča prve stopnje glede verodostojnosti teh prič, ki jo je potrdilo sodišče druge stopnje, s čimer po vsebini uveljavlja razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, ki ga s tem izrednim pravnim sredstvom ni dovoljeno izpodbijati (drugi odstavek 420. člena ZKP). V zvezi z navedbo, da je sodišče pri pričah L. in P. uporabilo povsem različna merila, saj se je pri enem bolj oprlo na njegovo izpoved na glavni obravnavi, pri drugem pa na izpoved v preiskavi, gre pripomniti, da je tako izpoved v preiskavi kot na glavni obravnavi dokaz, na katerega se sme opreti sodba, pri čemer sodišče po načelu proste presoje dokazov presoja njihovo relevantnost in oceni njihovo verodostojnost. Razlike v izpovedi lahko vzbudijo dvom v verodostojnost izpovedbe posamezne priče, pri čemer gre pri tej presoji za dokazno oceno, ki jo z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno izpodbijati. Dejstvo, da sodišče opre svojo odločitev na dele izpovedb, ki so bile podane v različnih fazah kazenskega postopka, pa na zakonitost sodbe ne more imeti vpliva.

19. Za nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja gre tudi pri zatrjevanju vložnika, da je sodišče kot obteževalno okoliščino pri odmeri kazni upoštevalo dejstvo, da je vozil vozilo višjega cenovnega razreda, ki je bil last njegove matere, koristoljubnost obsojenca pa je upoštevalo pri izreku denarne kazni, čeprav o tem nagibu v sodbi sicer ni govora. S tem po vsebini uveljavlja kršitev prvega odstavka 374. člena ZKP, ki ga s tem izrednim pravnim sredstvom ni dovoljeno izpodbijati.

20. Sodbi sodišča prve stopnje vložnik zahteve še očita, da v uvodu sodbe v nasprotju z drugim odstavkom 364. člena ZKP nista navedena oba datuma izvedene glavne obravnave in da je sodišče izvajalo dokaze na drugem predobravnavnem naroku, ko je zaslišalo eno pričo, želelo pa je zaslišati tudi drugo, pri čemer pa ta narok ni namenjen dokazovanju dejanskega stanja. S tem zagovornik smiselno uveljavlja relativno bistveno kršitev določb postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi z drugim odstavkom 364. člena ZKP in določbami 285. člena ZKP. Te zatrjevane kršitve pa vložnik zahteve v pritožbi ni uveljavljal in je kot takšna materialno neizčrpana.

21. Sodišču druge stopnje vložnik očita, da se ni opredelilo do tega, da je policist P.r šele v drugi izpovedbi povedal, da je bil opozorjen na znamko obsojenčevega vozila s strani nekega kriminalista in tudi do neskladja med tem, kar je povedal v preiskavi in na glavni obravnavi ter med tem, kar je zapisalo sodišče prve stopnje, s čimer po vsebini sodbi sodišča druge stopnje očita relativno bistveno kršitev postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP v zvezi s 395. členom ZKP. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je pritožbena navedba, da je priča P. šele na drugem zaslišanju priznal, da ga je poklical kriminalist, bila podana v zvezi z zatrjevano kršitvijo 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, da je bila preiskava vozila opravljena brez odredbe preiskovalnega sodnika, namen pregleda vozila pa ni bil usmerjen v varovanje meje, temveč v iskanje mamila brez odredbe preiskovalnega sodnika. Sodišče druge stopnje je na to pritožbeno navedbo odgovorilo v točkah šest, sedem in osem sodbe. Glede nasprotij med izpovedbo priče P. in ugotovitvami sodbe pa je zagovornik v pritožbi navedel, da se izpoved P. ne ujema s tistim, kar je v sodbi o namenu izvajanja pregleda avtomobila zapisalo sodišče. On naj bi pojasnil, da cariniki niso opravljali mejne kontrole, saj na hrvaško slovenski meji niti ni carinske mejne kontrole, temveč le kontrola prehodov potnikov, ki jo opravlja policija. S tem je zagovornik podajal svoje dokazne zaključke, ki naj bi izhajali iz pričanja navedene priče, ki so drugačni od zaključkov sodišča prve stopnje, katerim je pritrdilo tudi sodišče druge stopnje, ki je ugotovilo, da je policist P. upravičeno odredil preiskavo vozila na podlagi določb ZNDM-2 in da okoliščina, da cariniki niso bili prisotni na mejni črti ne pomeni, da svojih pooblastil, ki jih imajo po ZCS-1 in ZPPPD ne bi smeli izvajati. Sicer pa glede očitanih relativnih kršitev postopka zagovornik v zahtevi tudi ne opredeli, kako naj bi te vplivale na zakonitost sodbe (3. točka prvega odstavka 420. člena ZKP).

22. Obramba pritožbenemu sodišču še očita, da je izigralo bistvo določbe 383. člena ZKP, ki določa, da mora sodišče po uradni dolžnosti paziti na kršitve 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in je na to kršitev zagovornik v pritožbi izrecno opozoril, pritožbeno sodišče pa je v deseti točki sodbe zapisalo, da je ta pritožbena navedba zagovornika neutemeljena in posplošena. Sodišče bi moralo ob preizkusu iz 383. člena ZKP kot tudi glede na samo pritožbo ugotoviti neskladja v izpovedbah prič L. in P. ter tem, kar je zapisalo sodišče prve stopnje oziroma kako je presodilo njuni izpovedbi. Iz pritožbe izhaja, da je glede uveljavljanega pritožbenega razloga po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP v njej povzeta le navedena zakonska določba, da je podano precejšnje nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini zapisnikov o izpovedbah v postopku in med samimi temi zapisniki ter nadalje navedeno, da je iz podatkov spisa razvidno, da so policisti sledili obdolžencu in ga opazovali, kar je pomembna okoliščina za odločanje o zakonitosti preiskave vozila obdolženca. Sodišče je glede tega pritožbenega očitka v deseti točki sodbe navedlo, da pritožnik zgolj zatrjuje, da iz podatkov spisa izhaja, da so K. sledili in ga opazovali, ni pa pojasnil, iz katerih dokazov naj bi takšni njegovi zaključki izhajali, pa tudi sicer iz predhodno obrazloženega izhaja, da se zoper obtoženca niso uporabljali prikriti preiskovalni ukrepi. Tudi po presoji Vrhovnega sodišča zgolj povzetek zakonske določbe, ki določa razlog, iz katerega je mogoče izpodbijati sodbo, ne zadosti kriterijem substanciranosti pritožbe, ki bi terjale obrazložen odgovor. Dejstvo, da na takšno kršitev pazi sodišče po uradni dolžnosti, pa ne pomeni, da se mora sodišče opredeliti do vseh možnih kršitev, katerih sicer samo po uradni dolžnosti ni ugotovilo in jih pritožnik obrazloženo tudi ni izpodbijal. Kot izhaja iz šestnajste točke sodbe, višje sodišče pri preizkusu izpodbijane sodbe ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti in natančnejša obrazložitev v takšnem primeru ni potrebna in tudi ni smiselna. S takšnim odgovorom je sodišče v celoti odgovorilo na pritožbene navedbe obrambe, s katerimi je uveljavljala pritožbeni razlog po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Glede zatrjevanih neskladij v izpovedih prič pa je že bilo pojasnjeno, da s tem zagovornik opozarja na neverodostojnost prič in s tem uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ne pa kršitve 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

23. Vložnik zahteve sodbama prve in druge stopnje očita nasprotujoče si ugotovitve o pravno relevantnem dejstvu, ko sodišče prve stopnje ugotavlja, da je drogo našla policija, drugostopenjsko sodišče pa naj bi ob potrditvi sodbe sodišča prve stopnje napačno trdilo, da so drogo našli cariniki. Vrhovno sodišče ugotavlja, da iz obrazložitve šeste točke sodbe pritožbenega sodišča izhaja, da je to povzelo ugotovitev sklepa sodišča druge stopnje, ko je to odločalo o pritožbi zoper sklep o zavrnitvi izločitve dokazov, v katerem je navedlo, da so cariniki v skritem prostoru našli heroin. Pri tem ne gre za ugotovitev sodišča druge stopnje, ki je zadevo obravnavalo na seji in tako novih dejstev ni ugotavljalo, ravno tako tudi ne za napačno povzemanje ugotovitev sodbe sodišča prve stopnje. Iz ugotovljenega dejanskega stanja pa sicer izhaja, da so vozilo najprej pregledali policisti, ki so odredili preiskavo vozila, pri kateri pa so na njihovo prošnjo sodelovali cariniki v skladu s svojimi pooblastili. Glede na to niti ni bistveno, ali je drogo našla policija ali carina, saj so oboji imeli pooblastila za opravo natančne preiskave vozila in so glede na ugotovljeno dejansko stanje pri tem oboji tudi sodelovali. Dejstvo, kdo konkretno je drogo našel, tako nima vpliva na zakonitost sodbe.

24. Nazadnje vložnik zahteve sodišču druge stopnje še očita, da se ni opredelilo do pritožbenih navedb, s katerimi je obramba izpodbijala ugotovljeno dejansko stanje, s čimer naj bi bila kršena pravica do učinkovite pritožbe, pravica do poštenega sojenja in samega postopka po 6. členu EKČP. Po vsebini zagovornik s tem uveljavlja relativno bistveno kršitev postopka po drugem odstavku 372. člena ZKP v zvezi z 395. členom ZKP, glede katere mora izkazati vpliv na zakonitost sodbe (3. točka prvega odstavka 420. člena ZKP). Iz pritožbe izhaja, da je pritožnik poleg že zgoraj navedenega glede napačno ugotovljenega dejanskega stanja navedel, da je sodišče izhajalo iz prirejenega dejanskega stanja, čeprav je iz dokumentov v spisu razvidno, da so se tudi zoper K. izvajali ukrepi tajnega opazovanja brez odredbe, v zvezi z odmero kazni obsojencu pa je pritožnik sodišču prve stopnje očital, da je v premajhni meri upoštevalo olajševalne okoliščine oziroma ni upoštevalo vseh teh okoliščin. Iz sodbe pritožbenega sodišča pa izhaja, da je na prvo pritožbeno navedbo odgovorilo v deveti točki sodbe, na pritožbene navedbe, ki se nanašajo na odločbo o kazenski sankciji, pa je odgovorilo v štirinajsti točki sodbe. Glede na procesni standard obrazloženosti odločbe druge stopnje kot se je izoblikoval v ustavno sodni praksi je pritožbeno sodišče s tem v zadostni meri odgovorilo na konkretne pritožbene navedbe. Sicer pa zagovornik v zahtevi konkretno niti ni navedel, katera konkretna dejstva je v pritožbi izpodbijal, pa se pritožbeno sodišče do navedb ni opredelilo in tudi ni navedel, kako naj bi zatrjevana kršitev vplivala na zakonitost sodbe.

25. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve določb kazenskega postopka niso podane, deloma pa je bila zahteva vložena iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, zato jo je v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

26. Odločba o stroških kazenskega postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Zagovornik z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, zato je obsojeni A. K. dolžan plačati sodno takso v višini 1.000,00 EUR po tarifnih številkah 7114 in 7119 v zvezi s tarifno številko 7152 Taksne tarife v zvezi s petim odstavkom 3. člena in 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah-1 (ZST-1), ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju zapletenosti kazenskega postopka in obsojenčevega premoženjskega stanja.

Tako tudi sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije (VS RS) I Ips 60342/2010-172 z dne 29. 9. 2016 in I Ips 45478/2010-122 z dne 11. 12. 2014.

Tako tudi sodba VS RS I Ips 40/2007 z dne 10. 5. 2007.

Tako tudi sodbi VS RS I Ips 95/2004 z dne 16. 6. 2005 in ibidem.

Podano v sodbi I Ips 2/2007 z dne 17. 1. 2008.

Takrat veljavni Zakonik o schengenskih mejah je v uvodnih določbah med drugim določal, da nadzor meje ni samo v interesu države članice, na katere zunanjih mejah se opravlja, temveč tudi v interesu vseh držav članic, ki so odpravile nadzor meje na svojih notranjih mejah. Nadzor meje bi moral pomagati v boju proti nezakonitemu priseljevanju in trgovini z ljudmi in preprečiti katero koli grožnjo notranji varnosti, javnemu redu, javnemu zdravju in mednarodnim odnosom držav članic. Člen 7 Zakonika o schengenskih mejah, ki je opredeljeval mejno kontrolo oseb, je določal, da je prehod čez zunanje meje predmet kontrole mejnih policistov. Kontrola lahko zajema tudi prevozna sredstva in predmete v posesti oseb, ki prehajajo mejo. Pri izvajanju kakršnih koli preiskav se uporablja nacionalna zakonodaja države članice. Člen 12 Zakonika o schengenskih mejah, ki opredeljuje varovanje meje, je določal, da je glavni namen varovanja meja preprečevanje nezakonitih prehodov meja, odvračanje čezmejne kriminalitete in izvedba ukrepov proti osebam, ki so prestopile mejo nezakonito. Schengenska konvencija v 6. členu določa, da pristojni organi izvajajo mejno kontrolo pri prehodu zunanjih meja. Osebna kontrola ne zajema samo preverjanja potnih listin in drugih pogojev za vstop, prebivanje, delo in izstop iz države, ampak tudi preverjanje zaradi odkrivanja in preprečevanja nevarnosti za nacionalno varnost in javni red držav pogodbenic. Izvajajo se tudi kontrole prevoznih sredstev in stvari v posesti oseb, ki prečkajo mejo. Vsaka pogodbenica izvaja kontrole v skladu s svojo nacionalno zakonodajo, zlasti v primeru preiskav.

Za zlorabo tega predpisa (ZNDM-2) bi šlo le v primeru, če bi bil ukrep preiskave vozila izveden le za potrebe kazenskega postopka in ne zaradi varovanja meje, pri čemer policisti (kriminalistična policija) ne bi imeli zadostne podlage po določbah ZKP za pridobitev odredbe za preiskavo vozila. Tako je tudi nemško Zvezno sodišče (BGH) v sodbi 2 StR 247/16 z dne 26. 4. 2017 v vsebinsko podobnem primeru ugotovilo, da pravni red ne zagotavlja splošne prednosti kazenskega procesnega zakona pred predpisi, ki so namenjeni preprečevanju nevarnosti v družbi, in obratno, slednji nimajo prednosti pred kazenskim procesnim pravom. Policija lahko tudi tekom kazensko-preiskovalnega postopka na podlagi pravne podlage, ki ji daje pooblastilo za preventivno ukrepanje, deluje z namenom preprečevanja nevarnosti. Uporaba izsledkov policijskega preventivnega dela v kazenskem postopku je dopustna, če so le-ti pridobljeni na zakoniti pravni podlagi in služijo razjasnitvi kaznivega dejanja, za kar bi bilo mogoče odrediti tudi ukrepe po StPO (nemški ZKP). Zloraba pri izbiri ukrepa je podana, če policija izbere „preventivno pravo“, čeprav je ukrep izveden zgolj za potrebe kazenskega postopka in se dejansko ne zasleduje preventivnih namenov. Za tak primer gre, če pride do izbire preventivnega ukrepa zgolj zato, ker izbira primerljivega ukrepa po StPO ne bi bila mogoča – denimo zato, ker bi se predvidevalo, da preiskovalni sodnik ne bi izdal odredbe iz kakega drugega razloga. V navedenem primeru je bil obdolženec vključen v trgovino s prepovedano drogo, ki jo je preiskovalo državno tožilstvo. Kriminalistična policija pa je odločila, da vozilo ustavi prometna policija v okviru nadzora prometa ter da vozilo preišče z namenom zaseči prepovedane droge, pri čemer ji je bil sporočen opis vozila z registrskimi označbami ter tudi da gre za profesionalen transport prepovedanih drog. Policisti so nato na nekem cestnem odseku izmerili prekoračitev hitrosti za 10 km/h in obdolžencu odredili sledenje za policijskim vozilom ter ga ustavili. Potem je pristopila še patrulja s psom, ki je zavohal prepovedane droge, kar je vodilo v preiskavo vozila. Policija ni pridobila sodne odredbe za preiskavo vozila, da ne bi kompromitirala celotnega predkazenskega postopka zoper organizirano združbo.

Kot izhaja tudi iz sodbe VS RS I Ips 221/2007 z dne 14. 2. 2008, v takšni izjavi razlogov zahteve ni dovoljeno širiti.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 18, 18/2, 83, 83/2, 214, 214/1, 219, 371, 371/1-8.

Zakon o nadzoru državne meje (2007) - ZNDM-2  - člen 2, 28, 28/2, 29, 29/3, 29/4.

Zakon o carinski službi (1999) - ZCS-1  - člen 3, 3/1, 12, 15, 15/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.