VSRS Sodba X Ips 39/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-01-18

Peter Golob (preds.), Brigita Domjan Pavlin (poroč.), Marko Prijatelj

dovoljena revizija - okoljska dajatev - obračun okoljske dajatve zaradi izgorevanja goriva - inšpekcijski nadzor - pogoji za oprostitev plačila okoljske dajatve - dovoljenje oproščenega proizvajalca - trgovanje z emisijskimi kuponi

V skladu z načelom zakonitosti (6. člen ZUP) se v upravnem odločanju praviloma uporabi predpis, veljaven v času prvostopenjskega odločanja, razen če zakon (ali podzakonski akt) ne določa drugače.

V polju proste presoje zakonodajalca (uredbodajalca) je, kje bo postavil mejo za oprostitev plačila okoljske dajatve, Uredba 47/13 je to mejo začrtala že pri dovoljenju zavezanca za izpust toplogrednih plinov, predhodna Uredba 43/05 pa je zahtevala še pridobitev dovoljenja za oproščenega proizvajalca. Ta sprememba, ki je revidentu celo olajšala pravni položaj (z učinkom za naprej), ne more nasprotovati načelu varstva zaupanja v pravo, saj Uredba kot podzakonski predpis (torej tudi Uredba 43/05) ne pridobi narave dokončno urejenega razmerja.

Okoljska dajatev (1. točka prvega odstavka 111. člena ZVO-1) in trgovanje s pravicami do emisije (5. točka prvega odstavka 111. člena ZVO-1) sta dva ekonomska in finančna instrumenta varstva okolja, ki sta med seboj kompatibilna, se dopolnjujeta, vendar uporaba enega ne izključuje uporabe drugega.

V obravnavanem postopku ne gre za odločanje o oprostitvi okoljske dajatve, ampak za nadzor nad izvajanjem Uredbe 43/05, torej, ali je bila okoljska dajatev revidentu upravičeno obračunana. V tem primeru pa je podana pristojnost carinskih organov (primerjaj z določbo prvega odstavka 29. člena Uredbe 43/05).

Prepis tožbenih navedb v reviziji, nanašajočih se na odločitev organa prve stopnje, ne morejo pripeljati do uspeha v revizijskem postopku, saj je sodišče prve stopnje na te očitke materialnopravno že pravilno odgovorilo.

II. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju: ZUS-1) zavrnilo tožbo zoper odločbo Carinskega urada Maribor, št. DT 0611-90/2010-1 z dne 5. 11. 2010, s katero je bila pravnemu predniku tožnika v zvezi s 53.456,95 kg rjavega premoga iz tarifne oznake 2702 naložena v plačilo okoljska dajatev za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida iz trdih goriv v znesku 1.002.317,88 EUR in obresti v znesku 149.992,56 EUR (1. točka izreka), odločeno pa je še bilo, da pritožba ne zadrži izvršitve (2. točka izreka) in da stroški postopka niso bili priglašeni (3. točka izreka). Odločitev temelji na določbah Uredbe o okoljski dajatvi za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida(1) (v nadaljevanju: Uredba 43/05). Drugostopenjski organ je z odločbo z dne 31. 12. 2013, št. DT 498-3-47/2011-13, zavrnil tožnikovo pritožbo zoper prvostopenjski upravni akt.

2. Sodišče prve stopnje je, ob sklicevanju na razloge upravnega organa prve in druge stopnje (drugi odstavek 71. člena ZUS-1), v obrazložitvi izpodbijane sodbe najprej povzelo dejansko stanje, iz katerega je razvidno, da tožnik v obdobju od 1. 1. 2007 do vključno 28. 1. 2007 ni imel dovoljenja za oproščenega proizvajalca (v nadaljevanju: OP) skladno s 15. členom Uredbe 43/05; zato je po prepričanju sodišča prvostopenjski organ utemeljeno odločil, da niso podani pogoji za oprostitev plačila okoljske dajatve po 4. točki 1. odstavka 11. člena Uredbe 43/05. Nato je s sklicevanjem na določbe 15. in 16. člena Uredbe 43/05 zavrnilo ugovor stvarne pristojnosti in pojasnilo, da o dovoljenju za OP odloča carinski organ. S sklicevanjem na določbe 113. člena Zakona o varstvu okolja(2) (v nadaljevanju: ZVO-1) v zvezi z 4. točko prvega odstavka 11. člena Uredbe 43/05 je zavrnilo tudi tožbeni ugovor, da naj bi Uredba 43/05 prekoračila pooblastilo iz četrtega odstavka 112. člena ZVO-1. Sodišče prve stopnje pojasnjuje, da v zvezi s plačilom okoljske dajatve ni pravno pomembno, ali je imel tožnik za obratovanje naprav ves čas dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov in da je energetsko intenzivno podjetje, relevantno je le, ali je v spornem obdobju imel dovoljenje za OP. S tem v zvezi je sodišče kot neutemeljeno zavrnilo tožnikovo sklicevanje na kasneje sprejeto Uredbo o okoljski dajatvi za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida(3) (v nadaljevanju: Uredba 47/13), z uveljavitvijo katere je prenehala veljati Uredba 43/05, saj se pravilnost odločitve presoja glede na v času nastanka obveznosti veljavno materialno podlago. Zavrnilo je tudi ugovor, da je vključenost v trgovanje s pravicami do emisije okoliščina, ki daje tožniku pravico do oprostitve okoljske dajatve. Upoštevaje načelo zakonitosti se je strinjalo z organom prve stopnje, da v tej zadevi ni možno uporabiti poznejše Uredbe 47/13 in na podlagi tretjega odstavka njenega 26. člena ustaviti inšpekcijski postopek.

3. Tožnik (v nadaljevanju: revident) je zoper sodbo vložil revizijo. Njeno dovoljenost utemeljuje po 1. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava (2. točka prvega odstavka 85. člena ZUS-1). Navaja, da je bil v celotnem obdobju od 1. 1. 2005 dalje na podlagi 2. točke drugega odstavka 113. člena ZVO-1 in na podlagi pridobljenega dovoljenja za izpuščanje toplogrednih plinov oproščen plačila okoljske dajatve za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida od trdih goriv (v nadaljevanju: okoljska dajatev). Materialno napačna je odločitev, da naj bi bil tožnik zavezan za plačilo dodatnega zneska okoljske dajatve zato, ker v obdobju od 1. 1. do 29. 1. 2007 ni imel dovoljenja za OP. Prav tako je zmotno stališče, da je ureditev iz drugega odstavka 113. člena ZVO-1 izpeljana v 3. in 4. alineji 18. člena Uredbe 43/05, saj se ta člen nanaša le na vračilo okoljske dajatve. O pravici do oprostitve plačila lahko odloča le Ministrstvo za okolje in prostor (v nadaljevanju: MOP). Če je davčni zavezanec pravico do oprostitve s strani MOP pridobil, zanj ne more veljati ureditev iz 112. člena ZVO-1. Obravnavano ureditev je korektno izpeljala šele Uredba 47/13. Zato je ureditev po Uredbi 43/05, kolikor je za oprostitev plačila okoljske dajatve zahtevala izdajo dodatnega dovoljenja za OP in kolikor je v zvezi s pravico do podelitve oprostitve dajala pristojnosti carinskim organom, nezakonita (v nasprotju z ZVO-1) in neustavna. Če je podzakonska ureditev neskladna z zakonom, je sodišče ne sme uporabiti (exceptio illegalis), saj je skladno s 3. členom Zakona o sodiščih vezano le na Ustavo in zakon. To bi moralo upoštevati že Upravno sodišče, saj je zapisalo, da je bil razlog za sprejem nove ureditve v Uredbi 47/13 nepotrebno administriranje po stari ureditvi. Če javna dajatev temelji na nepotrebnem administriranju, zanjo ne obstajajo stvarni in utemeljeni razlogi, zaradi česar predstavlja neustaven poseg v premoženje zavezanca. S tem pa je podana kršitev revidentove ustavne pravice do zasebne lastnine iz 33. člena Ustave RS.

Iz sistemske razlage določb ZVO-1 je razvidno, da so imetniki dovoljenj za izpuščanje toplogrednih plinov vključeni le v sistem trgovanja s pravicami do emisije toplogrednih plinov, kar je jasno razvidno iz 117. in 118. člena ZVO-1, istočasno pa so oproščeni plačila okoljske dajatve skladno z 2. točko drugega odstavka 113. člena ZVO-1. Do oprostitve plačila okoljske dajatve pride v trenutku, ko prejme upravljavec naprave od MOP dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov, saj se s tem vključi v sistem trgovanja s pravicami do emisije, kar pa predstavlja izpolnjevanje mednarodno sprejetih pogodbenih obveznosti iz 2. točke drugega odstavka 113. člena ZVO-1. S strani MOP izdano dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov je torej odločba ministrstva v smislu šestega odstavka 113. člena ZVO-1, ki upravljavca oprosti plačila okoljske dajatve in istočasno vključi v shemo trgovanja s pravicami do emisije. To upošteva Uredba 47/13, saj imetniku dovoljenja za izpuščanje toplogrednih plinov brezpogojno priznava pravico do oprostitve plačila okoljske dajatve.

Upravno sodišče je določbo tretjega odstavka 26. člena Uredbe 47/13 uporabilo na način, ki ni skladen z Ustavo. Takšna razlaga namreč revidenta postavlja v neenak položaj v primerjavi z drugimi zavezanci za plačilo okoljske dajatve, ki so v bistveno enakem položaju kot revident. To pa je v nasprotju s 14. členom Ustave. Dovoljenja za OP za leto 2007 so se izdajala pod povsem enakimi pogoji kot dovoljenja za OP v letu 2013, enake so bile tudi posledice v primeru, ko zavezanci tega dovoljenja niso imeli. Priznanje pravice do ustavitve inšpekcijskega postopka le za družbo, ki ne bi imela dovoljenja za OP od 1. 1. 2013 do 28. 1. 2013, postavlja revidenta v neenak položaj, kar predstavlja kršitev načela enakosti pred zakonom v smislu 14. člena Ustave. Določila podzakonskih aktov, torej tudi omenjenega tretjega odstavka 26. člena Uredbe 47/13 je treba razlagati na način, da je njihova uporaba skladna z Ustavo. Zato bi moralo Upravno sodišče to določbo uporabiti tako, da bi na njeni podlagi štelo, da je z dnem uveljavitve Uredbe 47/13 nastopil razlog za ustavitev inšpekcijskega postopka zoper revidenta.

V nadaljevanju revident povzema tožbene razloge.

4. Tožena stranka na revizijo ni obrazloženo odgovorila, predlagala pa je njeno zavrnitev.

6. Pogoje za dovoljeno revizijo določa med drugim 1. točka drugega odstavka 83. člena ZUS-1, iz katere je razvidno, da je revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela dokončnega upravnega akta oziroma pravnomočne sodbe, če je sodišče odločilo meritorno, v zadevah, v katerih je pravica ali obveznost stranke izražena v denarni vrednosti, presega 20.000 EUR. Z odločbo, ki je predmet izpodbijanja v tem upravnem sporu, je bil revidentu naložen v plačilo denarni znesek, ki presega navedeni mejni znesek za dovoljenost revizije.

7. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo sodišča prve stopnje (83. člen ZUS-1). Revizija se lahko vloži le zaradi bistvenih kršitev določb postopka v upravnem sporu iz drugega in tretjega odstavka 75. člena ZUS-1 (1. točka prvega odstavka 85. člena ZUS-1) in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (2. točka prvega odstavka 85. člena ZUS-1), za razliko od pritožbe, s katero se glede na 2. točko prvega odstavka 75. člena ZUS-1 lahko izpodbija tudi pravilnost presoje postopka izdaje upravnega akta. Revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 85. člena ZUS-1). Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, pri čemer po uradni dolžnosti pazi na pravilno uporabo materialnega prava (86. člen ZUS-1). V tem obsegu je bil izveden sodni preizkus utemeljenosti revizije v obravnavani zadevi.

8. Iz dejanskega stanja zadeve, ugotovljenega v upravnem postopku, na katerega je revizijsko sodišče vezano (drugi odstavek 85. člena ZUS-1) in med strankama ni sporno, izhaja, da revident v obdobju od 1. 1. 2007 do vključno 28. 1. 2007 ni imel dovoljenja za OP na podlagi 15. člena Uredbe 43/05, saj ni pravočasno, do 1. 12. 2006, zaprosil za njegovo podaljšanje(4). Zato je bilo z odločbo z dne 23. 1. 2007 ugotovljeno, da je omenjeno dovoljenje zanj prenehalo. Ves čas pa je revident imel dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov. Glede na tako ugotovljeno dejansko stanje je prvostopenjski organ odločil, da za obdobje od 1. 1. 2007 do vključno 28. 1. 2007 niso izpolnjeni pogoji za oprostitev plačila okoljske dajatve iz 4. točke prvega odstavka 11. člena Uredbe 43/05 in izdal odločbo, s katero je bila revidentovemu pravnemu predniku naložena v plačilo okoljska dajatev za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida iz trdih goriv v znesku 1.002.317,88 EUR in obresti v znesku 149.992,56 EUR.

- je bila okoljska dajatev revidentu glede na okoliščine primera (revident je imel dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov in kupone za trgovanje s pravicami do emisij) utemeljeno odmerjena,

- bi moral biti inšpekcijski postopek zoper revidenta ustavljen na podlagi Uredbe 47/13,

- je Uredba 43/05 v nasprotju z ZVO-1 in Ustavo, kolikor je za oprostitev plačila okoljske dajatve zahtevala izdajo dodatnega dovoljenja za OP in je v zvezi s pravico do podelitve oprostitve dajala pristojnosti carinskim organom,

- je bil carinski organ stvarno pristojen za odločanje.

10. Vrhovno sodišče uvodoma meni, da v danem primeru ni prišlo do kršitve določb Ustave iz 14., 33. in 125. člena. V skladu z načelom zakonitosti (6. člen Zakona o splošnem upravnem postopku, v nadaljevanju: ZUP) se v upravnem odločanju praviloma uporabi predpis, veljaven v času prvostopenjskega odločanja oziroma predpis, veljaven v obdobju, na katero se obveznost nanaša, razen če zakon (ali podzakonski akt) ne določa drugače. Tako stališče je Vrhovno sodišče že sprejelo v svojih številnih odločbah (npr. odločbe X Ips 1642/2006 z dne 10. 3. 2010, X Ips 224/2007 z dne 1. 7. 2010, X Ips 496/2010 z dne 1. 9. 2011, X Ips 243/2013 z dne 5. 2. 2014). Predpis, ki je za obravnavani postopek bistven in je veljal v času odločanja organa na prvi stopnji, je Uredba 43/05. Vrhovno sodišče je zato kot neutemeljenega zavrnilo revizijski ugovor v zvezi z uporabo Uredbe 47/13, ki na presojo v tej zadevi ne more vplivati. Gre namreč za spor o zakonitosti dokončnega upravnega akta, kjer se skladno z 2. členom ZUS-1 zakonitost in pravilnost izpodbijane odločbe presoja na podlagi dejanskega in pravnega stanja, ugotovljenega v času izdaje upravne odločbe na prvi stopnji. Inšpekcijski postopek je bil v obravnavani zadevi končan z dne 5. 11. 2010 izdano odločbo (4. člen Uredbe 43/05 v zvezi z 141. členom Zakona o davčnem postopku, v nadaljevanju: ZDavP-2), Uredba 47/13 pa je začela veljati 1. 6. 2013(5), torej po izdaji odločbe. V tem postopku je sodišče prve stopnje presojalo le, ali je bil upravni postopek in izrečen ukrep inšpekcijskega organa pravilen in zakonit, zato sprejetje kasnejše Uredbe 47/13 na presojo sodišča prve stopnje in Vrhovnega sodišča v tej zadevi ne more vplivati. Ne glede na navedeno pa je tudi s pomočjo jezikovne razlage določb prvega in tretjega odstavka 26. člena Uredbe 47/13 mogoče priti do ugotovitve, da se ustavijo tisti postopki za pridobitev dovoljenja za OP v skladu z Uredbo 34/05 in s tem povezani inšpekcijski postopki (tretji odstavek 26. člena Uredbe 47/13), ki so se začeli pred uveljavitvijo Uredbe 47/13 in se nanašajo le na leto 2013 (ko je začela veljati Uredba 47/13). Citirani določbi (in s tem ustavitev inšpekcijskega postopka) v obravnavanem primeru torej ne moreta priti v poštev, saj se presoja pravilnost in zakonitost odločbe, izdane v inšpekcijskem postopku za leto 2007(6).

11. Glede na navedeno so torej neutemeljeni revizijski ugovori v zvezi z ustavitvijo inšpekcijskega postopka po 26. členu Uredbe 47/13.

12. Prav tako Vrhovno sodišče kot neutemeljenega zavrača revizijski ugovor v zvezi z nezakonitostjo Uredbe 43/05. Revident namreč navaja, da je pri odločanju tožene stranke ter sodišča prve stopnje prišlo do zmotne uporabe materialnega prava zaradi uporabe Uredbe 43/05, ki je s svojo neustavnostjo privedla do izdaje nepravilne in nezakonite odločbe tožene stranke, posledično pa do posega v pravni položaj revidenta. S sprejemom in uveljavitvijo Uredbe 47/13 naj bi Vlada arbitrarno, brez razloga, utemeljenega v prevladujočem javnem interesu, postavila revidenta v slabši pravni položaj glede na to, da zanj veljajo strožja določila Uredbe 43/05, ki oprostitev plačila okoljske dajatve pogojujejo z izdajo dovoljenja za OP (glej obrazložitev spodaj), medtem ko Uredba 47/13 takega dovoljenja ne predvideva.

13. Ustavno sodišče je pri razlagi vsebine 2. člena Ustave, nanašajočega se na varstvo upravičenih pravnih pričakovanj, ki ga zagotavlja Ustava in ki naj bi bilo prizadeto s sprejemom omenjenega podzakonskega predpisa, že večkrat pojasnilo, da Ustava ne preprečuje, da bi zakon spreminjal prej zakonsko določene pravice ali pogoje za njihovo uveljavljanje z učinkom za naprej, če te spremembe ne nasprotujejo z Ustavo določenim načelom oziroma drugim ustavnim določbam, zlasti načelu varstva zaupanja v pravo kot enemu od načel pravne države iz 2. člena Ustave. Načelo varstva zaupanja v pravo posamezniku in pravni osebi zagotavlja, da država pravnega položaja posameznika oziroma pravne osebe ne bo poslabšala arbitrarno, to je brez razloga, utemeljenega v prevladujočem javnem interesu. Ker gre za splošno pravno načelo in ne neposredno za eno od človekovih pravic, ki jim po 15. členu Ustave pripada strožje varstvo zoper morebitne omejitve in posege, to načelo nima absolutne veljave. V večji meri kot posamezne človekove pravice je dostopno možnim omejitvam, torej temu, da je v primeru konflikta oziroma kolizije med to in drugimi ustavnimi dobrinami treba v t. i. tehtanju dobrin presoditi, kateri izmed ustavno zavarovanih dobrin (ali načelu varstva zaupanja v pravo ali načelu prilagajanja prava družbenim razmeram) je v posameznem primeru treba dati prednost. Pri tem je treba upoštevati, ali so bile sporne spremembe relativno predvidljive in ali so prizadeti s spremembo lahko vnaprej računali ter kakšni so teža spremembe in pomen obstoječega pravnega položaja za upravičence na eni strani in javni interes, ki utemeljuje drugačno ureditev od obstoječe, na drugi strani. Načelo pravne varnosti (kot eno izmed načel pravne države iz 2. člena Ustave) tako ne zagotavlja nespremenljivosti pravne ureditve, terja pa ustrezno dolg čas, da se naslovljenci pravnih norm lahko prilagodijo na spremenjene razmere.(7)

14. Glede na to, da so po 125. členu Ustave sodniki pri svojem delu neodvisni, ter vezani na ustavo in zakon, vključuje presoja pravilne uporabe materialnega prava tudi presojo ustavnosti in zakonitosti podzakonskih predpisov, ki jih je tožena stranka uporabila pri svojem odločanju, če to izhaja iz posameznega primera dovoljene revizije. Sodišču tudi ni treba prekiniti postopka sojenja in začeti postopka pred Ustavnim sodiščem, če meni, da je podzakonski predpis neskladen z zakonom, temveč takega predpisa pri svoji odločitvi ne uporabi (exceptio illegalis). Upoštevajoč 2. člen Ustave je Vrhovno sodišče torej moralo presoditi, ali je s sprejemom Uredbe 47/13 Vlada arbitrarno postavila revidenta v slabši pravni položaj glede na to, da zanj kot rečeno veljajo strožja določila Uredbe 43/05.

15. Vrhovno sodišče ne more pritrditi revidentovim navedbam, da je do posega v njegova upravičena pravna pričakovanja prišlo že zato, ker kasnejša Uredba 47/13 ne predvideva postopka pridobitve dovoljenja za OP, ki je pogoj za oprostitev plačila okoljske dajatve. Iz dejanskega stanja zadeve izhaja, da je bila Uredba 43/05 sprejeta in uveljavljena pred trenutkom izdaje odločbe ter tudi pred trenutkom, ko je revident postal zavezan za plačilo okoljske dajatve. V polju proste presoje zakonodajalca (uredbodajalca) pa je, kje bo postavil mejo za oprostitev plačila okoljske dajatve, Uredba 47/13 je to mejo začrtala že pri dovoljenju zavezanca za izpust toplogrednih plinov, predhodna Uredba 43/05 pa je zahtevala še pridobitev dovoljenja za OP. Ta sprememba, ki je revidentu celo olajšala pravni položaj (z učinkom za naprej), pa ne more nasprotovati načelu varstva zaupanja v pravo, saj Uredba kot podzakonski predpis (torej tudi Uredba 43/05) ne pridobi narave dokončno urejenega razmerja. Povedano drugače, zgolj dejstvo, da revident ni pravočasno podaljšal dovoljenja za OP skladno z Uredbo 43/05, še ne daje podlage za presojo zakonitosti in pravilnosti izpodbijane odločbe glede na kasneje sprejeti predpis (Uredbo 47/13), ki tega dovoljenja ne predvideva. Pri tem Vrhovno sodišče še pripominja, da obravnavana, na dovoljenje za OP nanašajoča se zahteva Uredbe 43/05 v zvezi z oprostitvijo plačila okoljske dajatve, za revidenta tudi sicer ni predstavljala nerazumnega bremena. Z določbami navedene Uredbe mu je namreč bil zagotovljen postopek, ki očitno ni oviral njegovih realnih možnosti, da dokaže razloge, zaradi katerih bi bil lahko oproščen plačila okoljske dajatve, saj je imel dovoljenje za OP tako v predhodnem obdobju, kot tudi kasneje.(8)

16. Sicer pa je bila sporna Uredba 43/05 izdana na podlagi četrtega odstavka 113. člena ZVO-1, ki predpisuje, da Vlada določi merila in pogoje za oprostitev ali zmanjšanje plačevanja okoljske dajatve. Zakonodajalec je torej predpisal dajatev in hkrati dal izvršni oblasti napotke, usmeritve in okvire za predpisovanje njene vsebine in količine, zato je tudi iz tega razloga zmotno revidentovo stališče, da mu na podlagi Uredbe 43/05 ne more biti odmerjena obveznost plačila okoljske dajatve.(9) To pa po prepričanju Vrhovnega sodišča pomeni tudi, da je bil carinski organ upravičen izdajati dovoljenja za OP (15. člen Uredbe 43/05), zaradi česar ni utemeljen niti s tem povezan revizijski ugovor.

17. Prav tako ni utemeljen revidentov ugovor, da mu je bila okoljska dajatev neupravičeno odmerjena, ker naj bi jo že v celoti plačal s trgovanjem s pravicami do emisije toplogrednih plinov (117. člen ZVO-1), povedano drugače, dolgovana okoljska dajatev naj bi bila po revidentovem prepričanju poravnana že s tem, ko mu je bilo izdano dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov (118. člen ZVO-1), kar je bila podlaga za njegovo vključitev v sistem trgovanja s pravicami do emisije(10).(11) Okoljska dajatev (1. točka prvega odstavka 111. člena ZVO-1) in trgovanje s pravicami do emisije (5. točka prvega odstavka 111. člena ZVO-1) sta namreč dva ekonomska in finančna instrumenta varstva okolja, ki sta med seboj kompatibilna, se dopolnjujeta, vendar uporaba enega ne izključuje uporabe drugega. Razloge za takšno stališče je Vrhovno sodišče že zavzelo v sodbi X Ips 367/2012 z dne 19. 12. 2013 in se nanje v celoti sklicuje. Povedano drugače, le s pridobitvijo dovoljenja za izpuščanje toplogrednih plinov in posledično z vključitvijo v sistem trgovanja s pravicami do emisije, revident še ne more biti oproščen okoljske dajatve.

18. Dejstvo, da je revident vključen v izpolnjevanje sprejetih pogodbenih obveznosti države, ki se nanašajo na zmanjševanje obremenjevanja okolja, je po določbi 2. točke drugega odstavka 113. člena ZVO-1 okoliščina, ki mu daje pravico do oprostitve ali do zmanjšanja plačila okoljske dajatve, o kateri odloči ministrstvo z odločbo (šesti odstavek tega člena)(12). Vendar pa je, kot rečeno, Vlada skladno z določbo četrtega odstavka 113. člena ZVO-1 določila merila in pogoje za oprostitev ali zmanjšanje plačevanja okoljske dajatve z Uredbo 43/05. Le-ta pa vključenosti v trgovanje s pravicami do emisije ne uvršča med okoliščine, ki dajejo zavezancu pravico do oprostitve okoljske dajatve, temveč je to v omejenem obsegu le okoliščina, ki pod določenimi pogoji zavezancu daje pravico do vračila že plačane okoljske dajatve (22. člen v zvezi s tretjo alinejo 18. člena Uredbe 43/05). Glede na navedeno se okoljska dajatev ne odmeri le v primeru, ko je zavezancu izdana odločba o pravici do njene oprostitve, ki je skladno z Uredbo 43/05 imenovana kot dovoljenje za OP (4. točka prvega odstavka 11. člena Uredbe 42/05). Tega dovoljenja pa revident v obdobju od 1. 1. 2007 do vključno 28. 1. 2007 kot rečeno ni imel.

19. V zvezi z ugovorom pristojnosti Vrhovno sodišče pojasnjuje, da v obravnavanem postopku ne gre za odločanje o oprostitvi okoljske dajatve, ampak za nadzor nad izvajanjem Uredbe 43/05, torej, ali je bila okoljska dajatev revidentu upravičeno obračunana. V tem primeru pa je podana pristojnost carinskih organov(13) in ne MOP, kot to zmotno meni revident (primerjaj z določbo prvega odstavka 29. člena Uredbe 43/05).

20. Revizija je izredno pravno sredstvo proti pravnomočni sodbi sodišča prve stopnje, zato je treba z njo izpodbijati predvsem razloge te sodbe. Prepis tožbenih navedb v reviziji, nanašajočih se na odločitev organa prve stopnje, torej ne more pripeljati do uspeha v revizijskem postopku, saj je sodišče prve stopnje na te očitke materialnopravno že pravilno odgovorilo.(14) Zato Vrhovno sodišče revizijskih navedb, označenih kot „ponovitev tožbenih razlogov, ki naj se istočasno upoštevajo kot razlogi revizije“, ni presojalo.

21. Ker je v obravnavani zadevi nesporno, da je revident odločbo o oprostitvi, torej dovoljenje za OP, dobil šele 29. 1. 2007, Vrhovno sodišče kot neutemeljene zavrača revizijske ugovore o neutemeljeni izdaji odločbe o plačilu okoljske dajatve. Po presoji Vrhovnega sodišča je tako odločitev, da mora revident poravnati okoljsko dajatev za porabo rjavega premoga v obdobju od 1. 1. 2007 do 28. 1. 2007, pravilna in zakonita.

22. Materialno pravo je bilo torej pravilno uporabljeno, zato je tudi po presoji Vrhovnega sodišča okoljska dajatev zakonito odmerjena in naložena v plačilo.

23. Ker niso utemeljeni razlogi, ki jih uveljavlja revizija, in niso podani razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti (86. člen ZUS-1), je Vrhovno sodišče na podlagi 92. člena ZUS-1 revizijo zavrnilo kot neutemeljeno.

24. Odločitev o stroških postopka temelji na tretjem odstavku 165. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1.

(1) Uradni list RS, št. 43/05 in naslednji.

(2) Uradni list RS, št. 41/04 in naslednji.

(3) Uradni list RS, št. 47/13 in naslednji.

(4) Prej, od 21. 6. 2005 do 31. 12. 2006 in kasneje, od 29. 1. 2007 dalje, je revident razpolagal z dovoljenjem za OP, s katerim mu je bilo kot energetsko intenzivnemu podjetju in proizvajalcu električne energije dovoljeno, da gorivo, ki ga uporablja v natančno navedenih napravah za namen skupne proizvodnje toplotne in električne energije, uporablja v režimu odloga plačila okoljske dajatve za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida.

(6) Dejansko stanje je razvidno iz 2. in 8. točke obrazložitve te sodbe.

(7) V zvezi z izhodišči v tej točki obrazložitve glej tudi odločbo X Ips 420/2014 z dne 2. 12. 2015.

(8) Glej 4. opombo obrazložitve te sodbe.

(9) Glej tudi Sklep Ustavnega sodišča U-I-317/00 z dne 17.6.2003.

(10) Revident se sklicuje na okoliščine iz 2. točke 2. odstavka 113. člena ZVO-1, skladno s katero ima zavezanec pravico do oprostitve ali zmanjšanja plačila okoljske dajatve, glede na to, da je oseba, ki je vključena v izpolnjevanje mednarodno sprejetih pogodbenih obveznosti države, ki se nanašajo na zmanjševanje obremenjevanja okolja. Inštrument, ki naj bi prispeval k zmanjševanju onesnaževanja okolja z najmanjšimi možnimi stroški in na ekonomsko učinkovit način, pa je v ZVO-1 določen v obliki „trgovanja s pravicami do emisije“ (1. odstavek takrat veljavnega 117. člena ZVO-1; omenjena določba je spremenjena z novelo ZVO-1, veljavno od 23. 11. 2013 - Uradni list RS, št. 92/2013). Gre za pravico, ki jo je moral onesnaževalec skladno z določbo tretjega odstavka istega člena, veljavnega v času izpodbijane odločbe, posebej pridobiti.

(11) Dovoljenje za izpuščanje toplogrednih plinov mora vsebovati obveznost, da upravljavec v štirih mesecih po zaključku koledarskega leta pristojnemu organu preda emisijske kupone (določbo takrat veljavne 6. točke 3. odstavka 119. člena ZVO-1), ki so namenjeni trgovanju s pravicami emisije toplogrednih plinov.

(12) Določba 6. odstavka 113. člena ZVO-1 je bila črtana z določbo 33. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah ZVO-1 (Uradni list RS, št. 30/2016).

(13) Iz 1. točke obrazložitve te sodbe je razvidno, kateri carinski organ je izdal izpodbijano odločbo.

(14) Primerjaj z odločbo II Ips 999/2008 z dne 27. 10. 2011.

ZVO-1 člen 111, 111/1-1, 111/1-4, 112, 112/1-4, 113, 113/2-2, 113/2-4, 114, 117, 118, 118/2-2. Uredba o okoljski dajatvi za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida (Uradni list RS, št. 43/05 in naslednji) člen 2, 9, 9/4, 15, 15/2-2, 18, 22. Uredba o okoljski dajatvi za onesnaževanje zraka z emisijo ogljikovega dioksida (Uradni list RS, št. 47/13 in naslednji) člen 26. Ustava člen 2, 15, 125.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.