VSRS Sodba IV Ips 37/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-06-27

Branko Masleša (preds.), Vesna Žalik (poroč.), Barbara Zobec

kršitev materialnih določb zakona - odgovornost pravne osebe - razbremenitev odgovornosti - opustitev dolžnega nadzorstva - dolžnost seznanitve

Iz prvega dela citirane druge alineje tretjega odstavka 14. člena ZP-1 izhaja dovolj jasna in za vse prekrške veljavna materialnopravna dolžnost pravne osebe, da svoje zaposlene bodisi seznani s pravnimi pravili ravnanja, ki veljajo v okviru njene dejavnosti, bodisi jim poda navodilo, kako morajo opraviti konkretno nalogo, da do prekrška ne bi prišlo (s tem se pravni osebi nalaga t.i. dolžnost seznanitve). Iz drugega dela iste določbe pa izhaja dolžnost pravne osebe, da v okviru dolžnega nadzorstva pravočasno izvede vse ukrepe, potrebne za preprečitev prekrška, pri čemer so mišljeni tisti ukrepi, ki jih je v skladu s pravom pravna oseba dolžna izvrševati oziroma tisti ukrepi, ki jih določen predpis nalaga pravni osebi. Kaj je torej tisto, kar bi morala pravna oseba v okviru dolžnega nadzorstva ukreniti, iz tega dela določbe ne izhaja in je treba vsebino dolžnega nadzorstva iskati v določbah drugih predpisov, ki za določeno področje delovanja jasno in dovolj konkretno opredeljujejo ukrepe dolžnega nadzorstva. Ob tem mora biti kršitev dolžnega nadzorstva s storjenim prekrškom tudi v pravno relevantni zvezi, kar pomeni, da mora biti varstveni namen norme, iz katere izhaja določeno dolžnost nadzorstva, prav preprečevanje prekrškov, kot je očitani. To za obdolženo pravno osebo pomeni, da mora izkazati, da je pravočasno izvršila vse take ukrepe, ki iz posameznega področnega predpisa izhajajo. V nasprotnem primeru je odgovorna za očitani prekršek, prekrškovni organ oziroma sodišče pa morata v obrazložitvi odločbe določno obrazložiti, katerega ukrepa, ki bi ga bila v skladu s predpisi dolžna izpolniti, pravna oseba ni izvršila. Če posamezni področni predpis takih ukrepov dolžnega nadzorstva sploh ne predpisuje, je pravna oseba svoje odgovornosti za prekršek prosta že, če izkaže, da je izpolnila dolžnost seznanitve.

Sodišče bi moralo, če je menilo, da pravna oseba ni izkazala izvrševanja vseh oblik dolžnega nadzorstva, navesti, izvrševanja katerega konkretnega ukrepa pravna oseba ni izkazala. Tak ukrep bi moral biti tudi vnaprej in jasno predviden v pravnih predpisih. V obravnavanem primeru predpisa, ki bi pravni osebi poleg dolžnosti seznanitve nalagal še kakšno drugo dolžnostno ravnanje, ni. To pomeni, da je pravna oseba izvršila vse, kar pravo od nje zahteva, da bi prekršek preprečila, zato za obravnavani prekršek iz 1. b) točke izreka odločbe o prekršku ni odgovorna.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se deloma ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se postopek o prekršku po prvem odstavku 40. člena Zakona o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih zoper pravno osebo T. Ž., d.o.o., ustavi.

II. Stroški ustavljenega dela postopka o prekršku bremenijo proračun.

III. V ostalem se zahteva za varstvo zakonitosti zavrne kot neutemeljena.

1. Prekrškovni organ Postaja prometne policije Kranj je dne 10. 1. 2014 izdal odločbo o prekršku, s katero je spoznal storilko pravno osebo T. Ž., d.o.o. za odgovorno storitve dveh prekrškov, in sicer po petem odstavku 37. člena Zakona o cestah (v nadaljevanju ZCes-1), za katerega ji je določil globo v znesku 1000,00 evrov, ter po prvem odstavku 40. člena Zakona o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (v nadaljevanju ZDCOPMD), za katerega ji je določil globo v znesku 800,00 evrov. Na podlagi prvega odstavka 27. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1), v zvezi s tretjim odstavkom 52. člena ZP-1, ji je nato izrekel enotno globo v znesku 1.800,00 evrov in ji naložil plačilo stroškov postopka in sodne takse. Okrajno sodišče v Kranju je s sodbo ZSV 39/2014 z dne 4. 1. 2017 zahtevo za sodno varstvo storilke zavrnilo kot neutemeljeno in ji naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani, v zvezi z odločbo Postaje prometne policije Kranj, je vrhovna državna tožilka Barbara Brezigar vložila zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve materialnih določb zakona iz 1. točke 156. člena ZP-1. Upoštevaje določbo 13. člena ZP-1, ki vzpostavlja odgovornost pravne osebe takrat, kadar to predvideva predpis, ki določa prekršek, in določbo 14. člena ZP-1, ki predvideva ekskulpacijske razloge, s katerimi se pravna oseba lahko razbremeni odgovornosti za prekršek, vrhovna državna tožilka meni, da je v konkretnem primeru zaradi izpolnjene dolžnosti seznanitve in odsotnosti predpisanih ukrepov dolžnega nadzorstva pravna oseba razbremenjena odgovornosti za prekršek. Sodišče namreč ni pojasnilo, katerega konkretnega ukrepa v okviru dolžnega nadzorstva, ki bi ga bila v skladu s področnimi predpisi pravna oseba dolžna izvrševati, ni izkazala. Ker noben predpis ne predpisuje ukrepa dolžnega nadzorstva oziroma sodišče ni konkretiziralo, kateri predpis bi pravni osebi takšne ukrepe nalagal, pravna oseba pa je dokazala, da je izpolnila dolžnost seznanitve (ob sklenitvi pogodbe o zaposlitvi in s seznanitvami z internimi akti, obveznostmi in posledicami nedovoljenih ravnanj), očitano ravnanje ne predstavlja prekrška in je potrebno postopek o prekršku zoper pravno osebo ustaviti. Podrejeno vrhovna državna tožilka očita kršitev 8. točke prvega odstavka 155. člena ZP-1, saj sodba okrajnega sodišča v zvezi z ekskulpacijskimi zatrjevanji pravne osebe ne vsebuje nobenih razlogov, niti se ni sodišče opredelilo do predlaganih dokazov, internih aktov in pogodbe o zaposlitvi. S tem okrajno sodišče ni zadostilo standardu obrazložitve sodbe in storilki ni bila zagotovljena pravica do izvajanja dokazov v njeno korist, s čimer sta bili kršeni tudi pravica do poštenega postopka in pravica do obrambe po 22. in 29. členu Ustave RS. Vrhovna državna tožilka predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da postopek o prekršku zoper storilko - pravno osebo ustavi.

3. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vročena storilki pravni osebi T. Ž., d.o.o., da se o njej izjavi. Storilka je ponovila svoje navedbe iz pobude in zahteve za sodno varstvo ter se strinjala z zahtevo za varstvo zakonitosti.

4. Storilka - pravna oseba T. Ž., d.o.o. je bila spoznana za odgovorno storitve prekrška po petem odstavku 37. člena ZCes-1, ker je njen voznik T. M. dne 5. 2. 2013 na regionalni cesti Ljubljana - Kranj vozil vlečno vozilo s priklopnim vozilom, ki sta bili last storilke in sta spadali v skupino vozil, katere največja dovoljena masa presega 7,5 ton, pri tem pa voznik ni upošteval postavljene prometne signalizacije - prometnega znaka za izrecne odredbe "prepovedan promet za tovorna vozila, katerih največja dovoljena masa presega določeno maso 7,5 ton" in dopolnilne table "dovoljeno za lokalni promet" ter je zapeljal mimo postavljenega prometnega znaka in vozil naprej v smeri Kranja. Prav tako je bila storilka spoznana za odgovorno prekrška po prvem odstavku 40. člena ZDCOPMD, ker je njen voznik v bližino povezave med menjalnikom in tahografom namestil močan magnet, ki je vplival na prenos podatkov iz menjalnika na tahograf, s tem pa tahograf ni prejemal pravilnih podatkov (impulzov) iz menjalnika in je kljub dejanski vožnji voznika beležil počitek oziroma mirovanje vozila. Tako voznik z uporabo magneta ni zagotovil pravilne uporabe in ustreznega delovanja tahografa, zaradi česar je tahograf med vožnjo beležil počitek namesto dejanske vožnje, s tem pa je storilka kršila določbo 13. člena Uredbe Sveta (EGS) št. 3821/851 (v nadaljevanju Uredba).

5. V izjavi o dejstvih in okoliščinah prekrška ter njeni dopolnitvi na podlagi drugega odstavka 55. člena ZP-1 je storilka navedla, da je bil vozniku v zvezi z obravnavanim prevozom izdan ustrezen delovni nalog in pojasnjen način nalaganja in razlaganja tovora. Voznik je bil posebej opozorjen na spoštovanje veljavnih predpisov glede na državo prevoza, pred prevozom pa je bila opravljena in evidentirana interna kontrola. Tudi sicer je vsak voznik ob sklenitvi pogodbe nedvoumno seznanjen z internimi akti in obveznostmi ter posledicami v primeru kršitev. V izjavi je storilka navedla posamezne člene internih aktov, iz katerih med drugim izhajajo obveznosti voznikov in delodajalca, v dopolnitvi izjave pa je priložila izvlečke Pravilnika o organizaciji in sistemizaciji delovnih mest, Pravilnika o odškodninski in disciplinski odgovornosti ter Internega akta notranje kontrole, iz česar izhajajo obveznosti voznika in primeri hujših kršitev delovne discipline. Med obveznosti voznika spada tudi javljanje ali obveščanje delodajalca, če v času opravljanja delovnih nalog naleti na določene težave ali mu določeni postopki niso znani, pa v konkretnem primeru voznik tega ni storil in v zvezi z obravnavanim prevozom ni poročal o posebnostih. Storilka je poudarila, da opravlja prevoze z različnimi vozili na različne cilje z najmanj 27 do 28 voznikov in je objektivno nemogoče nepretrgoma kontrolirati vse voznike in vsa vozila, je pa s ciljem kontrole vsa vozila opremila s sistemom nadzora "sledenje CVS", ki med drugim beleži traso vožnje posameznega voznika in možnost boljšega nadzora ter sankcioniranja kršitev. Storilki je razlog voznikove kršitve prometne signalizacije in vožnje z magnetom neznan, ji je pa po obvestilu prekrškovnega organa o uvedbi postopka voznik sporočil, da je to storil zato, da bi v Nemčiji imel več časa za obisk sorodnikov. V dopolnitvi izjave je storilka poudarila, da je voznik samovoljno ravnal, saj storilka ni od njega nikoli zahtevala ali mu odredila takšne poti oziroma posega v tahograf, s takšnim ravnanjem pa ji je voznik, kljub temu, da je bil nedvoumno seznanjen z vsemi pravili, obveznostmi in posledicami kršitve, namenoma povzročil škodo, zato lahko odgovarja le on. Storilka je v izjavi in njeni dopolnitvi predlagala vpogled v priložene interne akte, zaslišanje voznika in njene odgovorne osebe, vpogled v listine obravnavanega prevoza ter po potrebi odreditev drugih listin in vpogled vanje.

6. Prekrškovni organ je v odločbi o prekršku navedel, da storilka - pravna oseba pripisuje vse kršitve samovolji voznika, ki naj bi obravnavana prekrška storil namenoma, da bi ji škodoval. V zvezi s tem je prekrškovni organ navedel, da mora takšna obdolžitev storilke izhajati iz konkretiziranega spora ali nerešenih vprašanj med njo in voznikom, pri čemer zgolj obstoj spora ali opredelitev kršitev v internih aktih še ne dokazuje škodnega namena voznika. Prekrškovni organ je primerjal podpis na izjavi voznika (s katero ta priznava, da je bil seznanjen z vsebino vseh notranjih aktov, jih razumel in se zavedal posledic njihove kršitve) s podpisom ob prejemu plačilnega naloga in obrazca za cestni kontrolni pregled na mestu prekrška in ugotovil, da se podpisa ne ujemata. Zaradi tega je prekrškovni organ podvomil, da je voznik interne akte in pravilnike resnično prebral, se z njimi seznanil in jih dejansko poznal, zaradi česar obstoji tudi dvom, da jih je zavestno kršil. Storilki tako ni uspelo dokazati nobenega od ekskulpacijskih razlogov po tretjem odstavku 14. člena ZP-1, zato jo je prekrškovni organ spoznal za odgovorno storitve obeh prekrškov.

7. V zahtevi za sodno varstvo je storilka ponovila svoje navedbe iz izjave in njene dopolnitve, dodatno pa grajala ugotovitev prekrškovnega organa, da se podpisi voznika na različnih listinah ne ujemajo, saj za to prekrškovni organ nima grafološkega znanja, dejstvo pa je ugotovil brez zaslišanja predlaganega voznika. Poudarila je, da kršitvi voznika storilka objektivno ne bi mogla preprečiti, vendar je v okviru dolžnega nadzorstva storila vse, da se takšni prekrški ne storijo, med drugim tudi z vgraditvijo sistema nadzora "CVS sledenje", ki delodajalcu omogoča lažje beleženje relacije in časa vožnje voznika. Storilka je ponovila dokazne predloge iz izjave in njene dopolnitve, hkrati pa citirala člene svojih internih aktov, po katerih so opredeljene obveznosti voznika in delodajalca. Storilka je poudarila, da ji niso bila zagotovljena jamstva poštenega postopka in ji ni bilo omogočeno izvajanje predlaganih dokazov, prav tako pa se prekrškovni organ ni opredelil do dejstva, da je voznik potrdil, da je vozil po svoji odločitvi in smatra prekršek za svojega. Tudi sicer je prekrškovni organ dejansko stanje napačno ugotovil, saj storilka ni storila očitanih prekrškov v okoliščinah, ki jih ugotavlja prekrškovni organ.

8. Okrajno sodišče je v sodbi, s katero je zahtevo za sodno varstvo zavrnilo, zavzelo stališče, da storilka ni izpolnjevala pogojev iz drugega odstavka 37. člena ZCes-1, saj voznik glede relacije Ljubljana - Kranj ni dobil nobenih navodil, direktor storilke pa je povedal, da so do tega dogodka vedno vozili do avtopralnice v Kranju po regionalni cesti in ne po avtocesti, ker so menili, da spadajo pod lokalni promet. V zvezi s prekrškom po prvem odstavku 40. člena ZDCOPMD (nepravilna uporaba tahografa) pa je okrajno sodišče ugotovilo, da niti storilka niti voznik nista trdila, da bi bila vozniku dana kakšna posebna navodila oziroma da je storilka izvedla konkretne ukrepe dolžnega nadzorstva. Po Uredbi bi morala storilka - pravna oseba kot delodajalec poskrbeti za pravilno delovanje tahografa, tega pa ni storila in glede tega ni dala nobenega konkretnega navodila ter v okviru dolžnega nadzorstva ni izvedla nobenega konkretnega ukrepa.

9. Vrhovna državna tožilka je sicer podrejeno uveljavljala kršitev 8. točke prvega odstavka 155. člena ZP-1, vendar Vrhovno sodišče sprejema njeno stališče, da se v obravnavanem primeru vzrok za neobrazloženo oziroma pavšalno obrazloženo zavrnitev zahteve za sodno varstvo glede uveljavljanja ekskulpacijskih razlogov po tretjem odstavku 14. člena ZP-1 skriva v nepravilni uporabi materialnega prava. S tem v zvezi je potrebno presojati okoliščine, ki v skladu z materialnim pravom v konkretnem primeru odgovornost pravne osebe (storilke) za prekršek izključujejo. Te okoliščine predstavljajo abstraktni dejanski stan, zakonsko pa so opredeljene v tretjem odstavku 14. člena ZP-1. Po osnovnem pravilu in na podlagi prvega odstavka 14. člena ZP-1 je pravna oseba odgovorna za prekršek, ki ga pri opravljanju njene dejavnosti storilec stori v njenem imenu ali za njen račun ali v njeno korist ali z njenimi sredstvi. Po tretjem odstavku citiranega člena se pravna oseba lahko razbremeni odgovornosti za prekršek, če dokaže, da je bil prekršek storjen i) z namenom škodovanja tej pravni osebi, ali ii) z zavestnim kršenjem pogodbe, na podlagi katere storilec opravlja delo ali storitev za pravno osebo, ali s kršenjem navodil ali pravil pravne osebe, ki je v okviru dolžnega nadzorstva pravočasno izvedla vse ukrepe, potrebne za preprečitev prekrška. Ta dva alternativno določena ekskulpacijska razloga predstavljata abstraktni dejanski stan, ki ga mora sodišče šele oblikovati in primerjati s konkretnim dejanskim stanom ter jo v primeru, da pravna oseba (storilka prekrška) dokaže obstoj vsaj enega od navedenih ekskulpacijskih razlogov, razbremeniti odgovornosti za očitani prekršek.

10. Kot je razvidno iz navedb zahteve za varstvo zakonitosti, vrhovna državna tožilka pravnomočne sodbe ne problematizira z uveljavljanjem ekskulpacijskega razloga po prvi alineji tretjega odstavka 14. člena ZP-1. Pravna oseba ni uspela dokazati, da je očitana prekrška voznik storil z namenom škodovanja njej sami, saj zgolj navedba in predložitev različnih aktov, predpisov in navodil, ki jih voznik sicer krši, še ne pomeni njegove namerne kršitve, v postopku pa niso bile ugotovljene nobene druge okoliščine, ki bi po naravi stvari zelo verjetno vplivale na oblikovanje voznikovega škodnega namena. Vrhovna državna tožilka se je v svoji vlogi osredotočila na drugo alinejo tretjega odstavka 14. člena ZP-1, po kateri, z razliko od prekrškovnega organa in sodišča prve stopnje, smatra, da je pravna oseba zadostila standardu seznanitve voznika s pravili, zato ob pomanjkanju abstraktno opredeljenih ukrepov dolžnega nadzorstva ne more odgovarjati za prekršek.

11. Iz prvega dela citirane druge alineje tretjega odstavka 14. člena ZP-1 izhaja dovolj jasna in za vse prekrške veljavna materialnopravna dolžnost pravne osebe, da svoje zaposlene bodisi seznani s pravnimi pravili ravnanja, ki veljajo v okviru njene dejavnosti, bodisi jim poda navodilo, kako morajo opraviti konkretno nalogo, da do prekrška ne bi prišlo (s tem se pravni osebi nalaga t.i. dolžnost seznanitve). Iz drugega dela iste določbe pa izhaja dolžnost pravne osebe, da v okviru dolžnega nadzorstva pravočasno izvede vse ukrepe, potrebne za preprečitev prekrška, pri čemer so mišljeni tisti ukrepi, ki jih je v skladu s pravom pravna oseba dolžna izvrševati oziroma tisti ukrepi, ki jih določen predpis nalaga pravni osebi. Kaj je torej tisto, kar bi morala pravna oseba v okviru dolžnega nadzorstva ukreniti, iz tega dela določbe ne izhaja in je treba vsebino dolžnega nadzorstva iskati v določbah drugih predpisov, ki za določeno področje delovanja jasno in dovolj konkretno opredeljujejo ukrepe dolžnega nadzorstva. Ob tem mora biti kršitev dolžnega nadzorstva s storjenim prekrškom tudi v pravno relevantni zvezi, kar pomeni, da mora biti varstveni namen norme, iz katere izhaja določeno dolžnost nadzorstva, prav preprečevanje prekrškov, kot je očitani. To za obdolženo pravno osebo pomeni, da mora izkazati, da je pravočasno izvršila vse take ukrepe, ki iz posameznega področnega predpisa izhajajo. V nasprotnem primeru je odgovorna za očitani prekršek, prekrškovni organ oziroma sodišče pa morata v obrazložitvi odločbe določno obrazložiti, katerega ukrepa, ki bi ga bila v skladu s predpisi dolžna izpolniti, pravna oseba ni izvršila. Če posamezni področni predpis takih ukrepov dolžnega nadzorstva sploh ne predpisuje, je pravna oseba svoje odgovornosti za prekršek prosta že, če izkaže, da je izpolnila dolžnost seznanitve.

12. V obravnavnem primeru iz 1. b) točke izreka odločbe o prekršku izhaja, da je prekrškovni organ ugotovil kršitev 13. člena Uredbe in spoznal storilko - pravno osebo za odgovorno storitve prekrška po prvem odstavku 40. člena ZDCOPMD, okrajno sodišče pa je storilkino zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno. Okrajno sodišče je sicer pravilno citiralo predpise, veljavne v času očitanega prekrška, in upoštevalo 1. alinejo prvega odstavka 40. člena ZDCOPMD, po kateri se z globo od 800,00 do 2.000,00 evrov kaznuje za prekršek pravna oseba ali samostojni podjetnik posameznik, ki ravna med drugim v nasprotju s 13. členom Uredbe. Iz citiranega 13. člena omenjene Uredbe pa izhaja, da delodajalec in voznik zagotavljata pravilno delovanje in ustrezno uporabo tahografa, pa tudi vozniške kartice, če voznik vozi vozilo, opremljeno s tahografom v skladu s Prilogo I (B) te Uredbe. Vrhovno sodišče sprejema stališče vrhovne državne tožilke, da se je okrajno sodišče zgolj s prepisom citiranega člena Uredbe postavilo na stališče, da storilka uredbenega predpisa ni upoštevala, saj ni dala nobenega konkretnega navodila niti ni izvedla nobenega konkretnega ukrepa dolžnega nadzorstva. S takšno dikcijo je okrajno sodišče napolnilo normo Uredbe in presojalo, kaj v konkretnem primeru pomeni uredbena zahteva, da pravna oseba "poskrbi" za pravilno delovanje tahografa, vendar pa je takšno razlago izpeljalo zgolj z zanikanjem ekskulpacijskih razlogov iz druge alineje 14. člena ZP-1 in ni sprejelo trditve, da je pravna oseba dala konkretna navodila ali ukrepe. Okrajno sodišče v zvezi z navodili na primer ni utemeljilo, kakšno vsebino, številčnost, primernost ali njihovo pogostnost je treba zasledovati, enako pa velja tudi v zvezi z ukrepi dolžnega nadzorstva, saj jih sodišče ni konkretneje opredelilo in obrazložilo, kakšna vrsta ukrepov, njihova vsebina ali pogostnost bi v konkretnem primeru prišla v poštev. Okrajno sodišče je v sodbi zgolj prepisalo abstraktni 13. člen Uredbe (in 40. člen ZDCOPMD, ki se nanj navezuje), nadalje pa ni pojasnilo, na katerih predpisih imajo navodila in ukrepi dolžnega nadzorstva, ki se od obdolžene storilke pričakujejo, svojo pravno podlago. V konkretnem primeru ni možno spregledati niti dejstvene podlage, da gre pri storilki za pravno osebo, ki se ukvarja s prevozništvom in ima zaposlenih približno od 27 do 28 voznikov, zato se zastavlja vprašanje načina nadzora pravilne uporabe tahografov in kršitve ne bi bilo mogoče ugotoviti, če voznika ne bi nadzirala na vožnji pooblaščena oseba. Takšna zahteva bi bila nerazumna, bistveno za obravnavani primer pa je, da konkretnejša navodila ali ukrepi v zvezi s pravilnim delovanjem in ustrezno uporabo tahografa ne izhajajo iz nobenega pravnega predpisa.

13. Vrhovna državna tožilka zato pravilno opozarja, da bi sodišče, če je menilo, da pravna oseba ni izkazala izvrševanja vseh oblik dolžnega nadzorstva, moralo navesti, izvrševanja katerega konkretnega ukrepa pravna oseba ni izkazala. Tak ukrep bi moral biti tudi vnaprej in jasno predviden v pravnih predpisih. V obravnavanem primeru predpisa, ki bi pravni osebi poleg dolžnosti seznanitve nalagal še kakšno drugo dolžnostno ravnanje, ni. To pomeni, da je pravna oseba izvršila vse, kar pravo od nje zahteva, da bi prekršek preprečila, zato za obravnavani prekršek iz 1. b) točke izreka odločbe o prekršku ni odgovorna.

14. Iz zahteve za varstvo zakonitosti je razvidno, da vrhovna državna tožilka uveljavlja kršitev materialnih določb zakona iz 1. točke 156. člena ZP-1 tudi v delu, v katerem je bila po 1. a) točki izreka odločbe o prekršku pravna oseba spoznana za odgovorno kršitve prvega odstavka 37. člena ZCes-1, okrajno sodišče pa je njeno zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno. Na podlagi petega odstavka 37. člena ZCes-1 se z globo 1.000,00 evrov kaznuje za prekršek med drugim pravno osebo, ki ravna v nasprotju s tem členom, ki v prvem odstavku določa, da se v primeru omejitve uporabe javne ceste za posamezno vrsto vozil lahko uporaba te ceste dovoli za lokalni promet. Pojem lokalnega prometa je opredeljen v drugem in tretjem odstavku citiranega člena in predstavlja promet motornih vozil, ki imajo na tem območju izhodišče ali cilj, promet motornih vozil, katerih vozniki, lastniki ali imetniki pravice uporabe imajo na tem območju stalno ali začasno prebivališče, promet motornih vozil, ki so v lasti oziroma v uporabi pravne ali fizične osebe, registrirane za opravljanje prevozov, ki ima na tem območju sedež ali podružnico in urejeno parkirišče, ali avtošole, ki ima na tem območju sedež ali podružnico in urejeno parkirišče, poleg tega pa pod pojem lokalnega prometa spadajo še ostale taksativno naštete službe in vozila iz tretjega odstavka navedenega člena.

15. Iz pravnomočno ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da v zvezi z obravnavanim cestnoprometnim prekrškom niti pravna oseba niti voznik nista zanikala njegove storitve, pri čemer je voznik povedal, da glede relacije vožnje ni dobil nobenih navodil, direktor pravne osebe pa je povedal, da so do obvestila o obravnavanem prekršku njihovi vozniki vedno vozili do avtopralnice v Kranju po regionalni cesti in ne po avtocesti, ker so menili, da spadajo pod lokalni promet. Brez dvoma je v konkretnem primeru prekršek nastal pri opravljanju dejavnosti pravne osebe, pri čemer ga je voznik - neposredni storilec prekrška storil v njenem imenu, na njen račun, v njeno korist in z njenimi sredstvi. Oba izpolnjena elementa po prvem odstavku 14. člena ZP-1 pomenita uveljavitev pridružitvene (akcesorne) odgovornosti pravne osebe za storjeni prekršek, ki pa se jo pravna oseba še vedno lahko razbremeni z (utemeljenim) uveljavljanjem predhodno predstavljenih ekskulpacijskih razlogov po tretjem odstavku 14. člena ZP-1.

16. V konkretnem primeru je torej očitno, da je pravna oseba ravnala v nasprotju z materialnim predpisom, saj ni izpolnjevala pogojev iz drugega odstavka 37. člena ZCes-1, zato se Vrhovno sodišče strinja z ugotovitvijo okrajnega sodišča, da je zahteva za sodno varstvo v tem delu neutemeljena. Gre za opustitev dolžnega ravnanja pravne osebe v smislu dolžnosti (celovite in pravilne) seznanitve voznika s pravnimi predpisi in torej za njen lastni prispevek k prekršku. Pravna oseba se torej ne more razbremeniti svoje (akcesorne) odgovornosti za prekršek po tretjem odstavku 14. člena ZP-1, četudi izkaže svojo dolžnost seznanitve in podvzete ukrepe dolžnega nadzorstva, če predhodno sama ne upošteva pravnih predpisov, na podlagi katerih sprejme lastna pravila in navodila. Nasprotna razlaga bi bila nesmiselna in v popolnem nasprotju z namenom odgovornosti pravnih oseb za prekrške, ki je v tem, da pravne osebe skrbijo za to, da do kršitve predpisov, ki določajo prekrške, ne bi prišlo. Temu namenu služi materialnopravna dolžnost pravne osebe, da osebe, ki so pooblaščene opravljati delo v njenem imenu, na njen račun, v njeno korist ali z njenimi sredstvi bodisi seznani s pravnimi pravili ravnanja, bodisi jim poda navodila. Vendar pa takšna dolžnost seznanitve predhodno vzpostavlja tudi obveznost pravne osebe, da sama spoštuje ta pravila in predpise. V konkretnem primeru je zato v tem delu (cestnoprometni prekršek po 1. a) točki izreka odločbe o prekršku, v zvezi z zavrnjeno zahtevo za sodno varstvo) zahteva za varstvo zakonitosti neutemeljena, saj pravna oseba, ki neposrednega storilca prekrška nepravilno seznani oziroma sploh ne seznani z ravnanjem, skladnim s pravnimi predpisi, ne more biti razbremenjena odgovornosti za prekršek na podlagi tretjega odstavka 14. člena ZP-1.

17. Vrhovno sodišče je na podlagi predstavljenega zahtevi za varstvo zakonitosti deloma ugodilo in izpodbijano sodbo okrajnega sodišča spremenilo tako, da je postopek o prekršku po prvem odstavku 40. člena ZDCOPMD zoper pravno osebo T. Ž., d.o.o. ustavilo. Ker je bil postopek o prekršku ustavljen, stroški postopka o prekršku v tem delu na podlagi četrtega odstavka 144. člena ZP-1 bremenijo proračun.

18. V zvezi z očitanim cestnoprometnim prekrškom v delu pod 1. a) točko izreka odločbe o prekršku pa je Vrhovno sodišče ocenilo, da vrhovna državna tožilka neutemeljeno uveljavlja kršitev materialnih določb zakona iz 1. točke 156. člena ZP-1, saj iz dopolnitve postopka o prekršku izhaja, da se pravni osebi ni uspelo razbremeniti svoje odgovornosti za prekršek. Zahtevo za varstvo zakonitosti je zato v tem delu na podlagi 425. člena Zakona o kazenskem postopku v zvezi s 171. členom ZP-1 kot neutemeljeno zavrnilo.

Sodba Vrhovnega sodišča RS IV Ips 9/2015 z dne 15. 9. 2015.

Zakon o prekrških (2003) - ZP-1  - člen 14, 14/1, 14/3-2, 156, 156-1.

Zakon o delovnem času in obveznih počitkih mobilnih delavcev ter o zapisovalni opremi v cestnih prevozih (uradno prečiščeno besedilo) (2007) - ZDCOPMD-UPB1  - člen 40, 40/1.

Zakon o cestah (2010) - ZCes-1  - člen 37, 37/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSRS sodba IV Ips 9/2015, enako tudi IV Ips 36/2015