VSRS Sodba I Ips 20253/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-07-12

Branko Masleša (preds.), Mitja Kozamernik (poroč.), Vladimir Balažic, Marjeta Švab Širok, Barbara Zobec

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

zakonski znaki kaznivega dejanja - kaznivo dejanje zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti - napeljevanje h kaznivemu dejanju - konkretizacija zakonskih znakov - bistvene kršitve določb postopka - pomanjkanje razlogov o odločilnih dejstvih - pravica do obrambe - zavrnitev dokaznega predloga - zaslišanje izvedenca

Zgolj na podlagi ugotovitve, da je imel obsojeni S. O. interes pridobiti premoženjsko korist družbi O. P., d. o. o., ni mogoče zaključiti, da je zato tudi nagovoril storilca kaznivega dejanja v izvedbo zanj škodljivega pravnega posla. Sodišče bi moralo nagovarjanje v obrazložitvi sodbe opredeliti s konkretnimi dejstvi.

Četudi je bila edino premoženje družbe O. M., d. o. o., nepremičnina na Hrvaškem, to še ne pomeni, da je vrednost poslovnega deleža družbe nujno enaka vrednosti zadevne nepremičnine, povečana za znesek nominalne vrednosti poslovnega deleža, kot izhaja iz izreka in obrazložitve prvostopenjske sodbe. Tak sklep je pravno napačen, saj ne upošteva vseh vidikov oziroma metod ocenjevanja vrednosti podjetij.

Zahtevam za varstvo zakonitosti se ugodi in se izpodbijana pravnomočna sodba razveljavi ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je v ponovljenem postopku s sodbo z dne 25. 5. 2016 obsojenega D. G. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po drugem v zvezi s prvim odstavkom 240. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter mu izreklo kazen tri leta zapora, obsojenega S. O. pa napeljevanja k temu kaznivemu dejanju (37. člen KZ-1), za kar mu je določilo kazen tri leta zapora, nato pa mu ob upoštevanju kazni zapora enega leta, ki mu je bila določena za kaznivo dejanje davčne zatajitve po prvem odstavku 249. člena KZ-1 s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru II K 20253/2014 z dne 23. 3. 2015 v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Mariboru III Kp 20253/2014 z dne 14. 10. 2015, po 2. točki drugega odstavka 53. člena KZ-1 izreklo enotno kazen tri leta in deset mesecev zapora, v katero mu je na podlagi prvega odstavka 56. člena KZ-1 vštelo čas odvzema prostosti od 14. 5. 2014 od 9.53 ure do 25. 5. 2016. Po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je sodišče prve stopnje obsojencema naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter jima na podlagi drugega odstavka 105. člena ZKP naložilo nerazdelno plačilo premoženjskopravnega zahtevka družbi D., d. o. o. - v stečaju, v višini 3.426.046,27 EUR, v presežku v višini 16,965.675,05 EUR pa je oškodovano družbo napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 10. 1. 2017 sodbo sodišča prve stopnje po uradni dolžnosti razveljavilo v odločbi o kazenski sankciji za obsojenega S. O., in sicer v posamezno določeni kazni za kaznivo dejanje po 249. členu KZ-1 ter enotno izrečeni kazni in zadeve v tem delu ni vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. S sodbo sodišča prve stopnje določeno kazen treh let zapora zaradi kaznivega dejanja po drugem v zvezi s prvim odstavkom 240. člena KZ-1 v zvezi s 37. členom KZ-1 je sodišče druge stopnje izreklo. Vse vložene pritožbe obsojenčevih zagovornikov in okrožne državne tožilke je zavrnilo kot neutemeljene in v nerazveljavljenem in nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter obsojenemu D. G. naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo so zahtevo za varstvo zakonitosti vložili zagovorniki obsojencev ter obsojeni D. G. sam. Uveljavljajo kršitve iz 1., 2. in 3. točke prvega odstavka 420. člena ZKP. Zagovorniki S. O. trdijo, da v izreku prvostopenjske sodbe ravnanje, s katerim naj bi S. O. napeljal D. G. k storitvi kaznivega dejanja, ni konkretno opredeljeno. V opisu dejanja bi morala biti med drugim konkretno navedena tudi kraj in način nagovarjanja. Vsi vložniki uveljavljajo kršitev kazenskega zakona, ker v sodbi očitana velika premoženjska škoda oziroma korist ni nastala. Uveljavljajo tudi kršitev pravice do obrambe, ker je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog obrambe po postavitvi dodatnega izvedenca finančne stroke. Zagovornica obsojenega S. O. uveljavlja kršitev prvega odstavka 378. člena ZKP in ustavne pravice obdolženca do obrambe, ker bi jo moralo sodišče druge stopnje na pritožbeno sejo povabiti, četudi tega ni zahtevala, saj sta zahtevo podala preostala obsojenčeva zagovornika. Vložniki izpodbijanima sodbama očitajo tudi nasprotja in nejasnosti pri opredelitvi do vprašanja medsebojnega poznanstva obsojencev. Zagovornik obsojenega S. O. tudi navaja, da bi morala biti slednjemu, ki je bil do razglasitve sodbe v priporu, vročena prevoda sodbe sodišča prve in druge stopnje, četudi je slovenski državljan, saj si je v postopku pomagal s tolmačem za hrvaški jezik. Iz sodbe pa tudi ni razvidno, kako naj bi obsojeni D. G. družbi O. P., d. o. o., pridobil protipravno premoženjsko korist. Vsi vložniki, z izjemo zagovornice M. P., ki predlaga zgolj razveljavitev izpodbijanih sodb in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje, Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi ugodi in pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenega D. G. oziroma S. O. oprosti obtožbe, oziroma podredno, da izpodbijani sodbi razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Zagovornik M. B. tudi predlaga, da novo sojenje poteka pred drugim stvarno pristojnim sodiščem. Predlagajo tudi, da Vrhovno sodišče na podlagi četrtega odstavka 423. člena ZKP zadrži oziroma prekine izvršitev pravnomočne sodbe.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka Barbara Brezigar, ki navedbam v zahtevah za varstvo zakonitosti nasprotuje. Meni, da je v izreku sodbe napeljevanje obsojenega S. O. konkretizirano, v obrazložitvi sodbe pa so navedeni ustrezni razlogi o obsojenčevi krivdi. Obsojencu ni bila kršena pravica do obrambe, ker pritožbeno sodišče njegove zagovornice M. P. ni povabilo na sejo, saj sta bila na seji prisotna preostala dva obsojenčeva zagovornika, očitek obsojencev in njunih zagovornikov o neutemeljeni zavrnitvi dokaznega predloga za postavitev izvedenca finančne stroke pa tudi ni utemeljen. Ker zahteve v preostalem uveljavljajo nedopusten razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, vrhovna državna tožilka Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahteve kot neutemeljene zavrne.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencema in njunim zagovornikom, ki v izjavah nasprotujejo stališču vrhovne državne tožilke.

5. Sodišče prve stopnje je obsojenega D. G. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti, ker je dne 1. 9. 2009 kot direktor gospodarske družbe D., d. o. o., sklenil pogodbo, na podlagi katere je družba kupila celotni poslovni delež družbe O. M., d. o. o., za kupnino v znesku 20.521.721,32 EUR, pri čemer je vedel, da je vrednost družbe le 17.009.654,18 EUR. S tem svojim dejanjem je prodajalki in dotedanji imetnici poslovnega deleža, družbi O. P., d. o. o., pridobil 3.426.046,27 EUR protipravne premoženjske koristi oziroma družbi D., d. o. o., povzročil tolikšno premoženjsko škodo. Obsojenega S. O. je sodišče spoznalo za krivega napeljevanja k temu kaznivemu dejanju, ker je obsojenega D. G. v Mariboru in na Hrvaškem v času od junija do septembra 2009 nagovoril, da kupi celotni poslovni delež družbe O. M., d. o. o., in da kupnino poravna s podpisom verižne kompenzacije.

6. Zagovorniki obsojenega S. O. v zahtevah za varstvo zakonitosti uveljavljajo kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, ker očitek, da je obsojenec obsojenega D. G. napeljal k storitvi kaznivega dejanja tako, da ga je nagovoril, ni konkretiziran, zoper nekonkretizirane očitke pa se ni mogoče braniti.

7. Identične navedbe sta sodišči prve in druge stopnje v izpodbijanih sodbah zavrnili, pri čemer je sodišče druge stopnje pojasnilo, da je v konkretni zadevi način napeljevanja konkretiziran z navedbo verbalne oblike, to je nagovoril. Takšen opis napeljevanja, kakor tudi čas in kraj storitve kaznivega dejanja, so po presoji sodišča druge stopnje dovolj konkretizirani. Nižji sodišči sta sledili sodni praksi Vrhovnega sodišča, da je napeljevanje h kaznivemu dejanju konkretizirano s tem, da je napeljevalec „nagovoril“ storilca h kaznivemu dejanju. Taka konkretna opredelitev napeljevanja kaže na aktivnost napeljevalca z besedami, torej z govorjeno besedo prepričati drugega, da stori določeno kaznivo dejanje.

Natančnejša opredelitev nagovarjanja pa sodi v obrazložitev sodbe. Ker je napeljevanje obsojenega S. O. v izreku izpodbijane prvostopenjske sodbe konkretno opisano, je sodišče prve stopnje zadostilo zahtevam iz 1. točke prvega odstavka 359. člena ZKP oziroma načelu zakonitosti v kazenskem pravu, ki sodišču nalaga določno in natančno opredelitev obsojenčevega ravnanja. Zato očitana kršitev kazenskega zakona ni podana.

8. Zagovorniki obsojenega S. O. z navedbami, da v obrazložitvi ni opisano niti eno dejanje, ki bi kazalo na aktivnosti napeljevalca oziroma dejanje, s katerim naj bi napeljal storilca h kaznivemu dejanju, uveljavljajo kršitev procesnega zakona iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

9. Navedena kršitev je podana, če sodba sploh nima razlogov ali če v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih ali so ti razlogi popolnoma nejasni ali v precejšnji meri s seboj v nasprotju. V obrazložitvi sodbe mora sodišče navesti razloge za vsako posamezno točko sodbe, natančno pojasniti dejstva konkretnega primera ter vlogo obsojenca opredeliti tako jasno in določno, da ni nobenega dvoma, da je prav on storilec očitanega mu kaznivega dejanja. V nasprotnem primeru je podana kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

10. Sodišče prve stopnje je obsojenčev naklep do napeljevanja utemeljilo s tem, da je le on imel interes, da družba D., d. o. o., s sklenitvijo kompenzacije kupi poslovni delež družbe O. M., d. o. o., od družbe O. P., d. o. o., in da je zato le on lahko nagovoril obsojenega D. G., da izvede očitani mu pravni posel, s katerim je zaradi preplačila poslovnega deleža v višini 3,2 milijona EUR družbi D., d. o. o., nastala premoženjska škoda. Presodilo je, da obsojeni D. G. brez nagovarjanja obsojenega S. O. kaznivega dejanja ne bi storil, saj je vedel, da je bilo finančno stanje družbe D., d. o. o., že slabo in da je kot direktor dolžan ravnati s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika. Po presoji sodišča obsojeni D. G. sam ni imel nikakršnega ekonomskega interesa ravnati v škodo gospodarske družbe, ki jo je vodil.

11. Z ugotovitvijo interesov za sklenitev škodljivega pravnega posla je sodišče opredelilo motiv obsojencev za storitev očitanega jima kaznivega dejanja. Sodišče je zgolj na podlagi ugotovljenega interesa sklepalo o naklepnem ravnanju obsojenega S. O. Sodišče svoje presoje, da je odločitev storiti očitano mu kaznivo dejanje pri obsojenemu D. G. spodbudilo ravno nagovarjanje obsojenega S. O., z drugimi dokazi ali dejstvi ni utemeljilo. Takšna obrazložitev je vsebinsko preveč odprta in nedoločna, saj z enako stopnjo verjetnosti dopušča, da je obsojeni S. O. obsojenega D. G. napeljal s pisano besedo ali na katerikoli drug način. Poleg tega bi še toliko večji interes za sklenitev očitanega pravnega posla imel sin obsojenega S. O., B. O., ki je bil v obdobju pod obtožbo edini družbenik družbe O. P., d. o. o., ki naj bi ji pridobili protipravno premoženjsko korist. Zgolj na podlagi ugotovitve, da je imel obsojeni S. O. interes pridobiti premoženjsko korist družbi O. P., d. o. o., ni mogoče zaključiti, da je zato tudi nagovoril storilca kaznivega dejanja v izvedbo zanj škodljivega pravnega posla. Sodišče bi moralo nagovarjanje v obrazložitvi sodbe opredeliti s konkretnimi dejstvi. Ker tega ni napravilo, je podana kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

12. Zagovorniki obdolžencev so že tekom postopka pred sodiščem prve stopnje opozarjali, da vrednost družbe O. M., d. o. o., ni bila ocenjena ter ugovarjali stališču državnega tožilstva ter presoji sodišč prve in druge stopnje, da je vrednost družbe enaka seštevku nominalne vrednosti poslovnega deleža ter vrednosti nepremičnine v Orubici na Hrvaškem, ki predstavlja edino premoženje družbe O. M., d. o. o. Obramba obsojenega D. G. je predlagala postavitev drugega izvedenca finančne stroke, ki bi ocenil višino domnevnega oškodovanja družbe D., d. o. o.

13. Za izračun oškodovanja družbe oziroma za izračun protipravno pridobljene premoženjske koristi je bistven izračun vrednosti prenesenega (100 %) poslovnega deleža družbe O. M., d. o. o. Četudi je bila edino premoženje družbe O. M., d. o. o., nepremičnina v Orubici na Hrvaškem, to še ne pomeni, da je vrednost poslovnega deleža družbe nujno enaka vrednosti zadevne nepremičnine, povečana za znesek nominalne vrednosti poslovnega deleža, kot izhaja iz izreka in obrazložitve prvostopenjske sodbe. Tak sklep je pravno napačen, saj ne upošteva vseh vidikov oziroma metod ocenjevanja vrednosti podjetij. Sodišče bi moralo prisluhniti argumentom obrambe in postaviti dodatnega izvedenca, ki bi ocenil vrednost gospodarske družbe v trenutku očitanega oškodovanja, kar bi sodišču predstavljalo podlago za izračun višine povzročene premoženjske škode oziroma protipravno pridobljene koristi. Ker tega ni storilo, je kršilo obsojenčevo pravico do obrambe iz 29. člena Ustave RS.

14. Ker je Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavilo iz zgoraj navedenih razlogov, preostalih zatrjevanih kršitev ni presojalo.

15. Glede na povedano je Vrhovno sodišče izpodbijani sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, v katerem bo moralo sodišče ugotovljene kršitve odpraviti, konkretno obrazložiti napeljevanje oziroma nagovarjanje obsojenega S. O. ter postaviti izvedenca finančne stroke (pooblaščenega ocenjevalca podjetij).

Gl. sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 104/1997 z dne 11. 9. 1997 in I Ips 59294/2010-1806 z dne 18. 6. 2015.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 359, 359/1-1, 371, 371/1-11, 371/2, 372/2.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 37, 240, 240/1, 240/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.