VSRS Sodba II Ips 257/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-11-22

mag. Rudi Štravs (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Tomaž Pavčnik

družbena lastnina - lastninjenje po ZSpo - pravica do uporabe - športni objekt - športni objekt občinskega pomena - lastninjenje športnega objekta - namen uporabe nepremičnine - gostinski lokal

Nepremičnine, ki so bile v družbeni lastnini, na kateri je imelo pravico uporabe športno društvo, pa niso namenjene športni dejavnosti, se ne lastninijo po določbah Zakona o športu.

II. Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe tožeči stranki povrniti njene revizijske stroške v višini 4.976,38 EUR, po preteku tega roka tudi z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Tožnik (po nasprotni tožbi toženec, v nadaljevanju tožnik) je zahteval ugotovitev svoje lastninske pravice na nepremičnini s parc. št. 1031/2, k. o. ... (v nadaljevanju sporna nepremičnina), ki v naravi predstavlja stavbišče pod gostiščem. Preden je stavbišče s parcelacijo postalo samostojna nepremičnina, je predstavljalo del nepremičnine s parc. št. 1031, ki je bila v družbeni lastnini. Meni, da je s pravico uporabe v postopku lastninjenja po določbah Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (v nadaljevanju ZLNDL) pridobil lastninsko pravico.

2. Toženka (po nasprotni tožbi tožnica, v nadaljevanju toženka) je vztrajala, da je lastnica sporne nepremičnine sama, saj je del športnega centra, ki ga je razglasila kot objekt športnega pomena. Lastninsko pravico na njej je tako pridobila po določbah Zakona o Športu (v nadaljevanju ZSpo). Z nasprotno tožbo je zahtevala izročitev nepremičnine v posest in plačilo uporabnine.

3. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da sporna nepremičnina ne more biti športni objekt, saj služi gostinski dejavnosti, čeprav jo je toženka kot športni objekt razglasila s svojim aktom. Ta po njegovi oceni ni zakonit, zato ga ni uporabilo

. Sporna nepremičnina se je tako olastninila po določbah ZLNDL. Zveza športnih društev ... je bila sicer vpisana kot imetnica pravice uporabe, a tožnik (oz. njegov pravni prednik) je bil dejanski imetnik pravice uporabe sporne nepremičnine, zato mu pripada lastninska pravica. Z delno sodbo in sklepom je dopustilo spremembo tožbe in tožbenemu zahtevku tožnika po tožbi ugodilo.

V nadaljevanju se je oprlo na že pravnomočno odločitev o tožnikovi lastninski pravici, ki toženki preprečuje zahtevati vračilo stvari in plačilo uporabnine, ter zahtevek toženke po nasprotni tožbi s končno sodbo zavrnilo.

4. Sodišče druge stopnje je s sodbo in sklepom I Cp 758/2016 toženkino pritožbo zoper delno sodbo in sklep zavrnilo in ju potrdilo. Ocenilo je, da toženka sporne nepremičnine ni razglasila za športni objekt občinskega pomena. Pritrdilo je zaključkoma sodišča prve stopnje, da sporna nepremičnina ni športni objekt in da je tožnik imel na njej pravico uporabe, ki se je z uveljavitvijo ZLNDL preoblikovala v lastninsko pravico.

5. Sodišče druge stopnje je s sodbo I Cp 268/2017 zavrnilo tudi toženkino pritožbo zoper končno sodbo sodišča prve stopnje in jo potrdilo. Pritrdilo je razlogom, da toženka, ki ni lastnica sporne nepremičnine, ne more zahtevati njene izročitve od tožnika kot lastnika in od njega zahtevati plačila uporabnine.

6. Toženka vlaga revizijo zoper obe pravnomočni odločitvi.

7. V reviziji zoper pravnomočno odločitev o tožnikovi lastninski pravici sodiščema nižjih stopenj očita spregled določb ZLNDL, da je lastninjenje nepremičnin športnih društev iz njega izvzeto. ZSpo po njeni oceni ne velja le za lastninjenje športnih objektov, pač pa za lastninjenje vseh nepremičnin, ki so bile v lasti športnih društev ne glede na to, ali posamezen objekt predstavlja športni objekt v najožjem pomenu. Meni, da drugačna razlaga pomeni, da družbena lastnina športnih društev ne bi bila odpravljena v celoti. V podkrepitev svojih navedb se sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 75/2010.

Podaja pojasnila, zakaj je sporna nepremičnina športni objekt. To so namreč vse za športno dejavnost opremljene in urejene površine ter prostori. Sodiščema nižjih stopenj očita, da pojem razumeta v najožjem smislu, le kot športno udejstvovanje, pri kateri gre za višanje ali vzdrževanje visokega srčnega utripa. Po njeni oceni pa vključuje tudi pripravo, počitek, ohlajanje, raztegovanje, prehrano in hidracijo ter druženje, vse pred in po pa tudi med povečano telesno aktivnostjo. Vsemu temu pa služi tudi sporna nepremičnina. Opozarja, da ima gostinski lokal pomožne objekte, med drugim plesišče in otroško igrišče, kar je nedvomno del rekreacijskega centra. Na vprašanje, ali sporna nepremičnina predstavlja osrčje rekreacijskega centra, sta sodišči po njenem mnenju odgovorili strogo z geografskega gledišča, morali pa bi gledati funkcionalno. Ocenjuje, da je funkcionalnost športnega centra brez gostišča močno okrnjena. Zakonodajalec pri lastninjenju po njenem mnenju ni nameraval doseči lastniške razdrobljenosti športnega centra. Izpostavlja, da pritožbeno sodišče na očitek glede tega, da je sporna nepremičnina nastala iz nepremičnine s parc. št. 1031, ni vsebinsko odgovorilo. Ostale novo nastale nepremičnine so se namreč lastninile po določbah ZSpo. Opozarja, da je vprašanje, ali bi športno društvo lahko zgradilo gostinski objekt, vprašanje materialnega prava, ki ga ni bila dolžna dokazati. Toliko bolj, ker gre lahko morebiti le za negativno dejstvo.

V nadaljevanju sodišču druge stopnje očita, da je brez pritožbene graje poseglo v ugotovljeno dejansko stanje s tem, ko je ugotovilo, da sporne nepremičnine ni razglasila kot športni objekt občinskega pomena. Pri tem je ravnalo arbitrarno, kršilo ustavno zavarovano načelo nepristranskosti in zagrešilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Posledično pa tudi ni odgovorilo na pritožbene očitke o nedopustni uporabi instituta

s strani sodišča prve stopnje. Predhodni obrazložitvi, da priglasitev zahtevka velja le za športne objekte, pripisuje nasprotje z nadaljnjo obrazložitvijo, da je občinski sklep le posamičen akt, ki določi objekte in površine občinskega pomena, torej le identificira konkretne nepremičnine, ki naj bi za takšno odločitev izpolnjevale zakonske kriterije. Razloge označi tudi kot protispisne, nelogične in v nasprotju s sodno prakso, hkrati pa je z njimi sodišče druge stopnje zmotno uporabilo tudi materialno pravo. Ker je tožnik priglasil le solastniški delež, procesna predpostavka za varstvo njegove lastninske pravice ni bila izpolnjena.

8. Tožnik v odgovoru na vročeno revizijo opozarja na nedovoljenost posameznih revizijskih razlogov in se ne strinja s toženkino razlago. ZSpo se po njegovi oceni lahko nanaša le na nepremičnine, ki so športni objekti, kar izhaja tudi iz zakonodajnega gradiva in odločbe Ustavnega sodišča U-I-210/98. Nasprotna razlaga bi po njegovi oceni nedopustno diskriminirala športna društva, saj bi bila iz lastninjenja povsem izključena. Izpostavljena odločba Vrhovnega sodišča po njegovem mnenju ni zavzela nasprotnega stališča. Za primer, da bi ga zavzelo Vrhovno sodišče, izpostavlja, da ni zgolj športno društvo. Opisuje postopno izgradnjo gostišča na sporni nepremičnini in opozarja, da je v odgovoru na pritožbo izpostavil svoje stališče, da sporna nepremičnina ni bila zajeta z občinskim sklepom. S tem, ko mu je sodišče druge stopnje pritrdilo, je zgolj drugače pravno vrednotilo ugotovljena dejstva. Ocenjuje, da bi moral priglasiti zahtevek le, če bi šlo za športni objekt.

9. V reviziji zoper pravnomočno končno odločitev, da ji tožnik ni dolžan izročiti sporne nepremičnine in ji za njeno uporabo plačati odmene, toženka opozarja, da je zoper pravnomočno odločitev o tožnikovi lastninski pravici vložila revizijo. Zato bi po njeni oceni sodišči nižjih stopenj morali počakati z nadaljnjo odločitvijo ali pa šteti, da predhodno vprašanje še ni rešeno. Morali bi izvesti tudi dokaze, potrebne za oceno o nedopustnosti tožnikove uporabe sporne nepremičnine in določitev višine odmene. Ker jih nista, sta ji onemogočili obravnavo pred sodiščem. Vrhovnemu sodišču predlaga, da o obeh revizijah odloči hkrati, in ponovi, zakaj je po njeni oceni o tožnikovi lastninski pravici napačno odločeno.

10. Tožnik v odgovoru na vročeno revizijo opozarja na že pravnomočno odločitev o predhodnem vprašanju, katere razveljavitev po njegovi oceni toženki ne bi mogla prinesti uspeha z revizijo.

11. Pravdni stranki sta zahtevali tudi povrnitev svojih stroškov, nastalih v revizijskem postopku.

13. Revizijsko sodišče je ob njuni presoji uporabilo besedilo Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) pred novelo ZPP - E. Po prehodni določbi tretjega odstavka 125. člena novele ZPP - E se postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe novele, pred sodiščem druge stopnje in pred Vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah noveliranega zakona le, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona. Sodišče prve stopnje je obe sodbi izdalo pred uveljavitvijo novele 14. 9. 2017.

14. Pri tem ni odgovarjalo na razloge, ki sežejo v ugotovljeno dejansko stanje, saj izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja v reviziji ni dovoljeno (tretji odstavek 371. člena ZPP).

15. Sodišči prve in druge stopnje sta svojo odločitev oprli na naslednja dejstva:

- sporna nepremičnina je stavbišče gostinske stavbe, v kateri tožnik opravlja svojo gostinsko dejavnost, in je pred parcelacijo predstavljala del prejšnje nepremičnine s parc. št. 1031;

- gostinska stavba zajema starejši del - točilnico in mlajši del – glavno sobo za goste, hladilnico, kuhinjo, sanitarije, dodatno sobo za goste, pisarno, shrambo ter hodnik in stopnišče;

- sporna nepremičnina ni v javni evidenci športnih objektov pri Ministrstvu za izobraževanje, znanost in šport;

- nahaja se ob javni poti tik ob robu rekreacijskega centra A.;

- gostinska dejavnost na nepremičnini je namenjena tudi vsem mimoidočim;

- celotna nepremičnina s parc. št. 1031 je bila v družbeni lastnini;

- pri njej je bila vpisana pravica uporabe Zveze športnih društev B., katere ustanovitelj in član je bil tožnik;

- toženka je sedaj vknjižena kot lastnica (tudi) sporne nepremičnine;

- tožnik je bil ustanovljen sprva kot Odbor družbenih organizacij C., se preimenoval v Klub za rekreacijo A. in se kot samostojno društvo vključil v zvezo društev Športno društvo B. oziroma v prej imenovano Društvo za telesno kulturo B.;

- nanj se je glasilo gradbeno dovoljenje;

- tožnik je na sporni nepremičnini objekt zgradil in ga ves čas uporabljal;

- toženka je za gradnjo vedela in z njo soglašala, zemljišče mu je namreč odstopila za gradnjo, prav tako je vedela za tožnikovo uporabo;

- v sklepu in njegovi dopolnitvi, s katerima je toženka razglasila nekatere nepremičnine kot objekte občinskega pomena, je zapisana parc. št. 1031/2, nekdanja vložna številka in lokacija, ne pa tudi prava katastrska občina sporne nepremičnine (ta je zapisana kot k. o. ..., sporna nepremičnina pa se nahaja v k. o. ...);

- tožnik je s priglasitvijo zahtevka pri toženki uveljavljal solastninsko pravico do 598/1000.

16. Med pravdnima strankama je sporno, katera od njiju in na kateri pravni podlagi je lastnica sporne nepremičnine. Toženka izpostavlja, da je bila ta poprej v družbeni lastnini, da je del športnega centra oziroma služi športni dejavnosti in da jo je zajela s sklepom o razglasitvi nepremičnin za športne objekte občinskega pomena.

17. Preoblikovanje družbene lastnine v zasebna, klasična lastninskopravna razmerja je zakonodajalec uredil z več zakoni, ki se nanašajo na različne kategorije prej družbenega premoženja in so pričeli veljati postopoma. Leta 1995 je sprejel Zakon o društvih (v nadaljevanju ZDru), s katerim lastninjenja premoženja, na katerem so imela pravico uporabe društva, ni uredil.

Prav tako je lastninjenje nepremičnin športnih društev izrecno izključil iz v letu 1997 sprejetega ZLNDL.

18. Lastninjenje športnih objektov je zakonodajalec vključil v leta 1998 sprejet ZSpo.

Ta je v prvem odstavku 64. člena določil, da športni objekti, ki so družbena lastnina ali last razvojnih skladov in v upravljanju društev, ki so na dan uveljavitve tega zakona opravljala dejavnost v športu, postanejo društvena lastnina, razen objektov, ki jih pristojni organ lokalne skupnosti najkasneje v enem letu po uveljavitvi tega zakona določi za športne objekte občinskega pomena. Tudi bivša družbena zemljišča, na katerih so športne površine in so prešla po Zakonu o skladu kmetijskih zemljišč in gozdov Republike Slovenije (v nadaljevanju ZSKZ) v državno last, postanejo s sprejemom tega zakona last lokalne skupnosti.

19. V drugem odstavku je določil, da objekti, ki so v skladu s prejšnjim odstavkom določeni kot objekti občinskega pomena, postanejo lastnina lokalnih skupnosti. Društvo, druga pravna ali fizična oseba lahko uveljavlja lastninsko pravico na objektu, ki je opredeljen kot objekt občinskega pomena, če svoj zahtevek priglasi pristojnemu organu lokalne skupnosti v roku, določenem v prejšnjem odstavku oziroma najkasneje v šestih mesecih potem, ko pristojni organ lokalne skupnosti opredeli objekte občinskega pomena. V nadaljnjih dveh pa, da športni objekti, ki jih pristojni organ lokalne skupnosti ne določi za objekte občinskega pomena, postanejo lastnina društev s pravnomočnostjo odločitve pristojnega organa lokalne skupnosti oziroma najkasneje po preteku roka iz prvega odstavka tega člena. Če se društvo odreče pravici do lastnine oziroma ne priglasi svojega zahtevka v roku iz drugega odstavka tega člena, postane športni objekt lastnina lokalne skupnosti.

20. Drži torej, da je v primeru, ko je na športnih objektih obstajala družbena lastnina, zakonodajalec dal prednost lokalni skupnosti, ta lahko v roku enega leta po uveljavitvi zakona športne objekte, ki jih je treba olastniniti, opredeli kot objekte občinskega pomena in s tem na njih pridobi lastninsko pravico. Določilo drugega odstavka 64. člena ZSpo, po katerem lahko društva uveljavljajo svojo lastninsko pravico, če svoj zahtevek priglasijo pristojnemu organu lokalne skupnosti v enoletnem roku ali pa v šestih mesecih po tem, ko pristojni organ lokalne skupnosti opredeli objekte občinskega pomena, pa se nanaša na primere, ko lastninjenje sploh ne pride v poštev. Takšna razlaga izhaja tudi iz odločbe Ustavnega sodišča U-I-210/98. Ustavno sodišče je ocenilo, da zakon ureja dve zaporedni lastninjenji: prvo, časovno omejeno, po katerem športni objekti, za katere pristojni organ odloči, da so občinskega pomena, postanejo last lokalne skupnosti; in drugo, ki nastopi po preteku enoletnega roka, v katerem organi lokalne skupnosti to lahko storijo, z njegovim potekom pa športni objekti postanejo last društev.

21. Sodišči nižjih stopenj sta ocenili, da je treba določbo 64. člena ZSpo razlagati tako, da se nanaša le na nepremičnine, ki so namenjene športni dejavnosti. Da pa je v primeru, ko nepremičnina, na kateri je imelo pravico uporabe društvo, služi gostinski dejavnosti, lastninjenje po njegovih določbah izključeno.

22. Besedilo 64. člena ZSpo izrecno omenja le športne objekte (torej tisto, kar stoji na nepremičninah). ZLNDL pa v drugem odstavek 1. člena izključuje lastninjenje vseh nepremičnin športnih društev. Dobesedna jezikovna razlaga obeh zakonov bi pripeljala do rezultata, da bi se po določbah ZSpo olastninilo le tisto, kar se nahaja na nepremičninah in služi športni dejavnosti, nepremičnine pod njim pa bi ostale v družbeni lastnini, kot izpostavlja toženka. Da je treba pojem „športni objekti“ razumeti širše od same stavbe, kaže tudi definicija, ki jo je glede tega, kaj je športni objekt, sprejel zakonodajalec: to so za športno dejavnost opremljene in urejene površine in prostori.

Nasproten rezultat tudi ne bi bil združljiv z novo ustavno ureditvijo, ki družbene lastnine ne pozna več. Zato je treba najti razlago, ki bo določbe zakonov povezala v smiselno celoto, upoštevajoč namen, ki ga zasledujejo.

23. Vrhovno sodišče je zato že izreklo, da se lastninjenje po ZSpo nanaša tudi na zemljišča, na katerih športni objekti stojijo.

Pritrjuje pa razlagi sodišč nižjih stopenj, da to ne velja še za preostale nepremičnine, na katerih je imelo športno društvo pravico uporabe, kot meni toženka.

24. Javni interes ima v športu poseben pomen. Za njegovo uresničevanje skrbita država in lokalna skupnost. Tudi tako, da načrtujeta, gradita in vzdržujeta javne oziroma lokalne športne objekte.

Zato je po oceni Ustavnega sodišča dopustno, da športni objekti v postopku lastninjenja lahko preidejo na lokalno skupnost in da ta sama določi, kateri so objekti občinskega pomena, preostali pa pripadejo društvom, če lastnino sprejmejo.

25. Po oceni Vrhovnega sodišča pa ni dopustno, da bi tudi nepremičnine, ki ne služijo športni dejavnosti, lahko pripadle občini. Pravica občine, da posamezne nepremičnine, ki predstavljajo športne objekte občinskega pomena, pridobi, je izjema, utemeljena na javnem interesu, izjeme pa je treba ozko razlagati. Na mestu je le takšna razlaga, da se po določbah ZSpo lastninijo nepremičnine in objekti na njih, če služijo športni dejavnosti. Utrjujeta jo že povzeta definicija športnega objekta iz 17. člena ZSpo, po kateri so to le za športno dejavnost opremljene in urejene površine in prostori, pa tudi nadaljnje besedilo prvega odstavka 64. člena ZSpo, po katerem le bivša družbena zemljišča, na katerih so športne površine in so prešla po ZZSKZ v državno last, postanejo last lokalne skupnosti. Tudi zakonodajalčev namen je bil torej le v tem, da lahko lokalni skupnosti pripadejo nepremičnine, ki jih potrebuje za uresničevanje javnega interesa v športu (ob predpostavki, da so bile poprej skupaj z objektom v družbeni lastnini).

26. Lastninjenju po ZSpo so bile tako podvržene le nepremičnine, na katerih so stali športni objekt. Če lastninjenje nepremičnin pod tožničinim objektom po ZSpo ne pride v poštev, pa se zastavi vprašanje, po katerem zakonu naj se lastninijo. ZLNDL namreč lastninjenje nepremičnin športnih društev prepušča posebnemu zakonu, ki ga je zakonodajalec sicer sprejel (ZSpo), pri tem pa je spregledal, da vse nepremičnine športnih društev ne morejo biti podvržene enakemu režimu.

27. Vrhovno sodišče je preverilo še, ali je zakon vendarle mogoče razlagati na ustavnoskladen način. V času uveljavitve ZDru ZLNDL še ni bil sprejet. Tudi ZLNDL je zato poseben zakon, po katerem se lahko v skladu z določbo prvega odstavka 37. člena ZDru lastnini (vsa) družbena lastnina, s katero razpolagajo društva. Postopki, povezani z lastninjenjem, resda niso še v celoti končani, se pa nanašajo na zaključen krog premoženja, ki je bilo nekdaj družbena last. Na novo se ta razmerja ne bodo več odpirala. Vrhovno sodišče zato kljub zapisu, da so nepremičnine športnih društev izključene iz lastninjenja po določbah ZLNDL, ocenjuje, da prekrito pravno praznino lahko preseže z argumentom teleološke redukcije

in pritrdi razlagi sodišč nižjih stopenj, da se nepremičnine športnih društev, ki niso služile športni dejavnosti, lastninijo po pravilu iz prvega odstavka 3. člena ZLNDL: nepremičnine postanejo lastnina pravnih oseb, ki imajo na nepremičnini pravico uporabe oziroma njihovih pravnih naslednikov.

Sicer bi ostale brez lastnika, česar nov ustavni red ne dopušča.

28. Revizijsko sodišče pritrjuje tudi razlagi sodišč nižjih stopenj, da sporne nepremičnine ni mogoče šteti niti kot športni objekt niti kot del del športnega centra. Nepremičnina na njegovem robu, prosto dostopna vsem, z objekti, ki so namenjeni le gostinski dejavnosti (toženka sicer nedopustno izpodbija ugotovljeno, ko omenja otroška igrišča, balinišče, itd., kar naj bi kot sestavni del sporne nepremičnine opisal tožnik v priglasitvi zahtevka), ni niti funkcionalno niti geografsko neločljivo povezana z njim, pač pa samostojen, prostorsko odmerjen del zemeljske površine,

ki služi povsem drugim namenom. Ali se z gostinsko dejavnostjo društvo lahko ukvarja, ni pomembno za odločitev v tem sporu. Prav tako ne, ali bi društvo gostišče lahko zgradilo, če ne bi imelo pravice uporabe preostalega dela. Bistveno je, da je imelo društvo na sporni nepremičnini pravico uporabe in da ni športni objekt. Da je bila sporna nepremičnina prej del nekdanje enotne nepremičnine, presoje prav tako ne more spremeniti.

Nobene ovire ni, da sporna nepremičnina ne bi pripadla drugi osebi kot nepremičnine, namenjene športni dejavnosti. Vse, čemur služi (počitek, druženje, hidracija in zagotavljanje prehrane ter ostalo, kar izpostavlja toženka), je za potrebe športne dejavnosti (pred in po, pa tudi med telesno aktivnostjo) mogoče zagotoviti tudi drugje v športnem centru, torej izven sporne nepremičnine.

29. To pa narekuje tožnikovo lastninsko pravico. Toženka temu, da je imel ta na sporni nepremičnini pravico uporabe, v reviziji ne nasprotuje.

30. Presoji sodišč nižjih stopenj se sicer razlikujeta pri odgovoru na vprašanje, ali je sporno nepremičnino toženka razglasila kot objekt športnega pomena. Sama soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da jo je. Meni, da je s tem tožniku naložila, da svoje pravice varuje na način, določen v drugem odstavku 64. člena ZSpo, česar ni storil. Tožnik pa ima prav, ko v odgovoru na revizijo poudari, da to ne more vplivati na odločitev.

31. Tudi, če bi toženka sporno nepremičnino zajela s svojim sklepom, s tem lastninske pravice na njej (po določbah ZSpo) ne bi pridobila, čeprav je tožnik ne bi zavaroval na predpisan način. Kot je revizijsko sodišče že poudarilo, je to lahko veljalo le za tiste nepremičnine in na njih stoječe objekte, ki služijo športni dejavnosti. Le te lahko lokalna skupnost razglasi kot športne objekte lokalnega pomena in s tem prepreči, da bi pripadla društvom, oziroma jim naloži, naj priglasijo ustrezen zahtevek. Za nepremičnine, ki ne služijo športni dejavnosti in zato niso podvržene lastninjenju po določbah ZSpo, pa možnost, ki jo lokalni skupnosti daje na voljo ta zakon, ne more priti v poštev. Tega javni interes, izražen skozi določbe ZSpo, ki je podlaga te njene siceršnje pravice, ko gre za nepremičnine, ki služijo športni dejavnosti, ne omogoča. Zato društvo svoje pravice na sporni nepremičnini tudi ni bilo dolžno varovati s priglasitvijo zahtevka pri lokalni skupnosti, kot mu sicer (kadar gre za nepremičnine, ki so služile športni dejavnosti) nalaga drugi odstavek 64. člena ZSpo. V tem primeru zahtevku društva torej ne gre pripisati narave procesne predpostavke za (kasnejše) uveljavljanje lastninske pravice društva pred sodiščem splošne pristojnosti, kot meni toženka.

32. Toženkin sklep, s katerim bi sporno nepremičnino zajela, tudi ni odločba, s katero bi bilo odločeno o njeni lastninski pravici. Pač pa odločba, s katero je odločeno o vprašanju, ali na sporni nepremičnini obstoji javni interes. Vrhovno sodišče ocenjuje, da dometa, kot ga želi prikazati toženka (da takšna razglasitev pomeni tudi, da gre za športni objekt, ki se nato lastnini po določbah ZSpo), nima. Vprašanje, ali gre za športni objekt, je bilo tudi ob odločanju toženke le predhodno vprašanje.

Tako še ni bilo pravnomočno rešeno, nanj pa sta sodišči nižjih stopenj z učinkom v tej zadevi pravilno odgovorili: sporna nepremičnina ni športni objekt.

Zato lastninska pravica na njej pripada tožniku.

O toženkini pravici zahtevati izročitev sporne nepremičnine in plačilo uporabnine

33. Bistvo toženkinih revizijskih navedb v tej smeri izhaja iz njene ocene, da vprašanja o tem, komu pripada lastninska pravica na sporni nepremičnini (in je bilo ob odločanju o toženkinih zahtevkih predhodno vprašanje, ki pa je bilo že pravnomočno rešeno na matičnem področju), sodišči nižjih stopenj nista pravilno rešili. Revizijsko sodišče je že pojasnilo, da sta ga.

34. Drugih razlogov, ki bi morebiti lahko pripeljali do utemeljenosti vsaj katerega od obeh preostalih zahtevkov, ne uveljavlja. Ob tem pa odločitev glede njiju ne more biti drugačna.

35. Po povedanem se je izkazalo, da so razlogi pritožbenega sodišča o tem, ali je sporna nepremičnina zajeta s sklepom toženke in ali je društvo svojo pravico ustrezno zavarovalo, odveč. Zato toženka ne more uspeti z očitki v tem delu, ki jih je podala na račun nerazumljivih, nepopolnih in nasprotujočih razlogov ter arbitrarnega in pristranskega ravnanja sodišča druge stopnje, ki naj bi pri tem prekoračilo pritožbeno grajo, pozabilo pa odgovoriti na razloge v zvezi z uporabo instituta exceptio illegalis. Prav tako je bil zadosten odgovor pritožbenega sodišča, da vprašanje, kaj bi se zgodilo, če ne bi prišlo do parcelacije prvotne nepremičnine s parc. št. 1031, nima teže. Toženka ne more uspeti niti s procesnimi očitki glede tega, kdo bi moral zatrjevati in dokazati, da športno društvo ne bi smelo zgraditi gostinskega objekta, če ga ne bi gradilo v okviru športnega centra. Vse to je za odločitev brez odločilnega pomena. Razlogi pritožbenega sodišča so zadostni in razumljivi, da sta jih revizijsko sodišče in revidentka lahko preverila.

36. Neutemeljeni so tudi njeni pomisleki, da bi morali sodišči nižjih stopenj prekiniti postopek ali počakati do odločitve revizijskega sodišča o utemeljenosti njene revizije, vložene zoper pravnomočno odločitev o predhodnem vprašanju lastništva sporne nepremičnine. Tega jima zakon ne nalaga. Prav tako nista smeli šteti, da predhodno vprašanje lastništva ni rešeno. Vrhovno sodišče pa je o obeh revizijah odločilo hkrati in s tem preprečilo morebitni različni odločitvi.

37. Ob presoji, da toženka nima pravice zahtevati vrnitve sporne nepremičnine in plačila odmene za njeno uporabo s strani tožnika, pa sta sodišči nižjih stopenj (v skladu z načelom ekonomičnosti) ravnali povsem prav, ker nista izvajali dokazov v zvezi z višino zahtevka in s tem, ali ima tožnik kak drug temelj za uporabo sporne nepremičnine (toženka omenja najemno pogodbo).

Odločitev o reviziji in revizijskih stroških

38. Ker revizijski razlogi v nobeni od revizij niso utemeljeni, ju je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

39. Zavrnitev revizij narekuje tudi zavrnitev toženkine zahteve za povračilo stroškov, nastalih z njuno vložitvijo (odločitev temelji na določbi prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP), ki je zajeta s prvo točko izreka. Tožniku pa mora povrniti stroške odgovorov nanju. Vrhovno sodišče mu je priznalo za odgovor na revizijo, vloženo zoper delno sodbo, 3.296,44 EUR (2.702,00 EUR priglašene nagrade za revizijski postopek po tarifi št. 3300 ter 22 % DDV po tar. št. 6007 Zakona o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2008, ZOdvT), ki ga je revizijsko sodišče uporabilo glede na prehodno določbo drugega odstavka 20. člena sedaj veljavne Odvetniške tarife (Ur. l. RS, št. 2/2015, v nadaljevanju OT). Za odgovor na revizijo, vloženo zoper končno sodbo, pa mu pripada 3.000 odvetniških točk po 3. točki tarife št. 21 OT in 22 % DDV (drugi odstavek 2. člena OT), kar ob vrednosti točke 0,459 EUR znaša 1.679,94 EUR, kar je znotraj sicer drugače priglašenega zneska.

40. Skupaj gre tožniku 4.976,38 EUR povračila na račun stroškov. Če toženka stroškov ne bo povrnila v roku 15 dni, bo morala plačati tudi zakonske zamudne obresti.

Revizijsko sodišče tožniku pojasnjuje, da je vprašanje podlage, po kateri se je olastninila sporna nepremičnina, vprašanje materialnega prava. T. i. nedovoljeno preskakovanje pravnih sredstev, na katerega opozarja, pa se nanaša le na tiste razloge, na katere sodišče druge stopnje ne pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), kar potrjujejo tudi v odgovoru na revizijo izpostavljene odločbe.

Prvi odstavek 37. člen ZDru: Družbena lastnina, s katero razpolagajo društva na dan uveljavitve tega zakona, se lastninsko preoblikuje v skladu s posebnimi zakoni.

Drugi odstavek 1. člena ZLNDL določa, da se lastninjenje vodnih zemljišč, lastninjenje sindikalnega premoženja, nepremičnin športnih društev ter lastninjenje nepremičnin v družbeni lastnini, na katerih imajo tuje osebe pravico uporabe ali razpolaganja, uredi s posebnim zakonom.

ZSpo je sicer prenehal veljati z novo sprejetim ZŠpo-1. Ostaja pa aktualen za presojo, kdo je imel lastninsko pravico na sporni nepremičnini.

Členu je dodan še zadnji, peti odstavek, da se za objekte, ki postanejo lastnina društev v skladu z določili tega zakona, uporabljajo določbe, ki veljajo za javne športne objekte, ki pa za presojo konkretnega primera ni odločilen.

Primerjaj tudi v reviziji izpostavljeno odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 75/2010, ki pa se od obravnavane zadeve razlikuje v bistveni okoliščini, da je šlo za športni objekt. Domet njenih razlogov je treba zato omejiti na športne objekte.

Primerjaj določbe prvih treh členov ZSpo.

Primerjaj že citirano odločbo Ustavnega sodišča U-I-210/98, ki pa je ni dopustno širiti tudi na nepremičnine, ki niso športni objekti.

Načelo enakosti ne terja le enakega vrednotenja enakih primerov, pač pa tudi različno vrednotenje tistih, ki se od teh bistveno razlikujejo.

Načelo pravne varnosti terja preudarno uporabo, primerjaj M. Pavčnik v Argumentacija v pravu, 2. spremenjena in dopolnjena izdaja, Pravna fakulteta in Cankarjeva založba, Ljubljana 2004, str. 142.

Za takšno, ustavnoskladno razlago se je Vrhovno sodišče izreklo že tudi v zadevi II Ips 314/2017 ob vprašanju, po katerem zakonu se lastninijo nepremičnine, na katerih stojijo športni objekti v lasti društva. Kot za sporno nepremičnino tudi za te velja, da je njihovo lastninjenje zakonodajalec le navidezno uredil.

Primerjaj določbo 18. člena Stvarnopravnega zakonika (SPZ).

Ravno v tem, da je tisti del, ki ne služi športni dejavnosti, samostojen, se konkretni primer razlikuje od primera v zadevi Vrhovnega sodišča II Ips 274/2017. Kadar ta del ni samostojen, javni interes v športu terja, da se celotna nepremičnina lastnini po določbah ZSpo, saj bi sicer zakonodajalčev namen obšli. Takšnega varstva konkretni primer ne terja.

Drugačno stališče pa je Vrhovno sodišče zavzelo v zadevi II Ips 71/2013, kjer je šlo za vprašanje lastninjenja nepremičnin, ki so služile športni dejavnosti. Pa tudi v odločbah I Up 395/2003 in I Up 1322/2006, na katere se sklicuje toženka.

O razmerju med upravnimi in sodnimi odločbami glej T. Pavčnik v Razmerje med upravnim in civilnim postopkom: nekatera nevralgična in/ali harmonična stvarnopravna stičišča, Pravosodni bilten, leto 2016, št. 1.

S takšnim zaključkom sodišči nižjih stopenj nista odklonili uporabe ZSpo, pač pa ustrezno razlagali, kdaj se ta uporablja.

Zakon o športu (1998) - ZSpo  - člen 64, 64/1, 64/2

Zakon o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (1997) - ZLNDL  - člen 3, 3/1

Zakon o društvih (1995) - ZDru  - člen 37, 37/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.