VSRS Sodba I Ips 42238/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-02

Branko Masleša (preds.), Vesna Žalik (poroč.), Mitja Kozamernik, mag. Kristina Ožbolt, Barbara Zobec

kršitev kazenskega postopka - obstoj kaznivega dejanja - pravna opredelitev kaznivega dejanja - kaznivo dejanje poneverbe - nadaljevano kaznivo dejanje - prepoved ponovnega sojenja o isti stvari (ne bis in idem) - identičnost dejstev - isti historični dogodek

Vrhovno sodišče iz obrazložitve sodb Vrhovnega sodišča RS I Ips 36893/2010 in I Ips 244/2015 ponovno poudarja, da pri nadaljevanem kaznivem dejanju ni pomembna pravna opredelitev dejanja, ampak je pomembna identičnost dejstev (idem factum). Vrhovno sodišče je v obeh sodbah poudarilo, da je glede kaznivih dejanj, izvršenih v realnem steku, ki jih sodišče vključi v konstrukt nadaljevanega kaznivega dejanja, ponovni kazenski pregon zaradi načela ne bis in idem gotovo izključen, ali povedano drugače, za tista kazniva dejanja, za katera je bil nekdo v okviru konstrukcije nadaljevanega kaznivega dejanja že obsojen, in so zajeta v opisu kaznivega dejanja, ne more priti do ponovnega sojenja, oziroma do ponovnega kazenskega pregona. Kar pa zadeva ista (pravilno bi bilo enaka) oziroma istovrstna kazniva dejanja izvršena v časovnem obdobju, na katero se nanaša nadaljevano kaznivo dejanje, ki pa niso bila zajeta v nadaljevanem kaznivem dejanju, pa ta praviloma ne bodo tvorila istega historičnega dogodka oziroma enega dejanja v procesnem smislu, zato pregon zanje v skladu z načelom ne bis in idem ne bo izključen (tč. 20 in 21 sodbe I Ips 36893/2010 in tč. 9 sodbe I Ips 244/2015). Kdaj pa lahko izjemoma tudi kazniva dejanja tvorijo eno samo dejanje v procesnem smislu, pa je Vrhovno sodišče tudi pojasnilo tč. 9 sodbe I Ips 244/2015 in tč. 21 sodbe I Ips 36893/2010, če je med dejanji in kaznivim dejanjem iz nadaljevanega kaznivega dejanja poleg zunanje (krajevne in časovne) povezanosti tudi takšna notranja povezava, da protipravnosti dejanja in krivde storilca v zvezi z enim od kaznivih dejanj ni mogoče ustrezno ovrednotiti, brez upoštevanja okoliščin, ki bi vodile do izvršitve drugega kaznivega dejanja, ker bi vrednotenje okoliščin v ločenih postopkih pomenilo nenaravno delitev enotnega življenjskega dogajanja.

Pri uporabi načela ne bis in idem se ne presoja, ali gre za eno dejanje v procesnem smislu, pomembna je enakost dejstev, na pa enakost pravne opredelitve. Prepoved ponovnega sojenja se ne nanaša na konkretno pravno opredelitev nekega dejanja, temveč na določen historičen dogodek, o katerem je bilo že razsojeno.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi, da je bil z izpodbijano pravnomočno sodbo kršen kazenski zakon na način iz 3. točke 372. člena Zakona o kazenskem postopku v zvezi s prvim odstavkom 54. člena Kazenskega zakonika.

1. Okrajno sodišče v Murski Soboti je s sodbo z dne 22. 3.2017 iz razloga po 3. točki 357. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) zavrnilo obtožbo zoper obdolženega B. S. za kaznivo dejanje poneverbe po prvem odstavku 209. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). O stroških kazenskega postopka je odločilo skladno z določbo prvega odstavka 96. člena ZKP. Na podlagi določbe drugega odstavka (pravilno tretjega odstavka) 105. člena ZKP je družbo F., d.o.o., G. in R. C. s premoženjskopravnimi zahtevki napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 18. 5. 2017 pritožbo državne tožilke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter odločilo, da stroški pritožbenega postopka obremenjujejo proračun.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložila vrhovna državna tožilka. Navaja, da sta sodišči prve in druge stopnje presodili, da je bilo v obravnavani zadevi že razsojeno s sodbo Okrožnega sodišča v Murski Soboti II K 53570/2011 z dne 18. 2. 2013, ki je postala pravnomočna dne 13. 3. 2013, s katero je bil obdolženec spoznan za krivega kaznivega dejanja poneverbe po četrtem odstavku 209. člena KZ-1. Vložnica zahteve se ne strinja z oceno sodišč prve in druge stopnje, da je obdolženec v istem časovnem obdobju v enakih okoliščinah na škodo iste oškodovanke kot v že pravnomočno zaključeni zadevi storil istovrstno kaznivo dejanje, zaradi česar sta sodišči zaključili, da gre za že razsojeno stvar. Poudarja način storitve kaznivih dejanj iz sodb Okrožnega sodišča v Murski Soboti in Okrajnega sodišča v Murski Soboti, ter da je v prvem primeru obdolženec kot računovodja firme, ki je za oškodovano gimnazijo opravljala računovodske storitve neupravičeno nakazal denar iz računa gimnazije na svoje račune ter si tako pridobil veliko premoženjsko korist, v drugem primeru pa dejanje storil kot računovodja firme, ki opravlja računovodske posle za isto gimnazijo tako, da je uslužbenkama iste računovodske firme, ki sta izstavljali fakture naročil izstavitev faktur v višjih zneskih ter nato sam preko elektronskega bančništva denar nakazal na računovodsko firmo, v kateri je bil zaposlen. V obeh sodbah sta dejanji pravno opredeljeni kot eno kaznivo dejanje, v sodbi okrožnega sodišča po četrtem odstavku 209. člena KZ-1, v sodbi okrajnega sodišča pa kot kaznivo dejanje po prvem odstavku 209. člena KZ-1. Sodišči prve in druge stopnje sta se sklicevali na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 244/2015 z dne 18. 2. 2016, na evidenčni stavek. Državna tožilka se sklicuje na razloge citirane sodbe in ocenjuje, da opis dejanj v obeh obravnavanih primerih pokaže, da ne gre za ista oziroma istovrstna izvršitvena dejanja obdolženca. Ocenjuje, da gre v zadevi, ki jo je obravnavalo okrajno sodišče za povsem drugo dejanje, ki se od razsojenega razlikuje tako po načinu izvršitve kot po tem, komu je bil denar nakazan in da ni mogoče oceniti, da je šlo za situacijo, da je obravnavanje v več ločenih postopkih z vidika pravice do poštenega postopka in vsebinsko pravilne odločitve nesprejemljivo. Opozarja, da smisel konstrukcije enega (nadaljevanega) kaznivega dejanja ni namenjen koristim obdolženca, pač pa poenostavitvi dela sodišča pri izreku kazenske sankcije in da gre zgolj za fikcijo, da je bilo storjeno eno kaznivo dejanje (tč. 7 citirane sodbe Vrhovnega sodišča).

3. Obdolženec in njegov zagovornik na zahtevo nista odgovorila.

4. V izpodbijani pravnomočni sodbi gre po oceni sodišč prve in druge stopnje za že razsojeno stvar, zaradi česar ob upoštevanju prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari iz 31. člena Ustave RS, sojenje v zadevi, ki jo je obravnavalo okrajno sodišče ni dovoljeno. Sodišči prve in druge stopnje sta se postavili na stališče, da gre za isti historični dogodek o katerem je bilo že razsojeno s sodbo Okrožnega sodišča v Murski Soboti II K 53570/2011 z dne 18. 2. 2013.

5. Dejanje po sodbi Okrožnega sodišča v Murski Soboti je bilo storjeno v času od 12. 7. 2004 do 6. 9. 2011, dejanje opisano v izreku izpodbijane sodbe Okrajnega sodišča v Murski Soboti pa v času od 6. 2. 2007 do 5. 8. 2011. Iz opisov kaznivih dejanj v izreku obeh sodb je razvidno, da je obdolženec deloval kot računovodja, zaposlen pri družbi F. d.o.o., kjer je opravljal računovodske storitve za G. Okrožno sodišče v Murski Soboti je obdolženca spoznalo za krivega, da je iz računa G. neupravičeno nakazal na račun svojega podjetja S., računovodske storitve, B. S., s.p. znesek 33.127,00 EUR, kot plačilo za opravljene računovodske storitve G., čeprav mu je za te opravljene storitve plačala družba F., d.o.o., pri kateri je bil zaposlen; nato pa še neupravičeno nakazal 52.236,29 EUR na svoj osebni račun pri SKB Banki d.d. in na osebni račun pri UNICREDIT Banki d.d., čeprav za taka nakazila ni imel odobritve odgovorne osebe G. in tudi ne verodostojnih listin, ki bi bile podlaga za nakazilo denarja ter si tako na škodo G. v navedenem obdobju pridobil za skupno 85.363,29 EUR protipravne premoženjske korist. Iz opisa dejanja v sodbi Okrajnega sodišča v Murski Soboti pa izhaja, da je obdolženec ravnal z namenom, da družbi F., d.o.o. protipravno pridobi denar, zato je naročil delavkama družbe F., d.o.o., ki sta izstavljali fakture, naj v nasprotju s pogodbeno dogovorjenimi zneski in normativi Ministrstva za šolstvo RS za povrnitev stroškov računovodenja (izplačilo je bilo določeno v višini 1.164,03 EUR) izstavita fakture za višji znesek, kot bi ga lahko terjal od G. za opravljene računovodske storitve, nato pa sam preko elektronskega bančništva brez odobritve odgovorne osebe G. iz transakcijskega računa gimnazije na transakcijski račun družbe F., d.o.o. nakazal denarne zneske za računovodske in ostale storitve v skupni višini 42.616,92 EUR, ter za ta znesek pridobil družbi F., d.o.o. protipravno premoženjsko korist, za enak znesek pa oškodoval G.

6. V sodbi Okrožnega sodišča v Murski Soboti in v sodbi Okrajnega sodišča v Murski Soboti, sta bili kaznivi dejanji poneverbe pravno opredeljeni kot eno kaznivo dejanje. V zadevah, ki sta jih obravnavali obe sodišči konstrukcija nadaljevanega kaznivega dejanja po določbi 54. člena KZ-1 ni bila uporabljena. Iz razlogov sodb sodišč prve in druge stopnje pa je mogoče razbrati, da sta sodišči ocenili, da je potrebno v obravnavanem primeru uporabiti konstrukcijo nadaljevanega kaznivega dejanja. Obe sodišči sta citirali evidenčni stavek sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 244/2015 z dne 18. 2. 2016, ki je obravnavala vprašanje, ali gre za sojenje o isti stvari v zvezi z nadaljevanim kaznivim dejanjem: „V okviru prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari je kot isti historični dogodek treba obravnavati časovno in krajevno povezan življenjski primer, katerega obravnavanje v več ločenih kazenskih postopkih, bi bilo z vidika pravice do poštenega postopka in vsebinsko pravilne odločitve nesprejemljivo. Samo ob izpolnjevanju teh pogojev se načelo

lahko nanaša tudi na pozneje odkrita, oziroma istovrstna kazniva dejanja, ki niso bila zajeta v pravnomočno obravnavanem nadaljevanem kaznivem dejanju, ki se nanaša na isto časovno obdobje, ter je zato kasnejši pregon zanje izključen.“ Sodišči sta tudi menili, kot sta povzeli iz navedene sodbe Vrhovnega sodišča, da je odgovor na vprašanje, ali gre v konkretni zadevi za ponovno sojenje o isti stvari odvisen od subjektivno - objektivne identitete med kaznivim dejanjem iz pravnomočne sodbe in kaznivim dejanjem, ki je predmet nove obtožbe in novega sojenja, ter da predmet nove obtožbe, ne more biti kaznivo dejanje, za katerega je bil storilec že pravnomočno obsojen (tč. 6 sodbe sodišča prve stopnje in tč. 9 sodbe sodišča druge stopnje). Ocenili sta, da gre v primeru dejanja iz izpodbijane pravnomočne sodbe za isti historični dogodek, za isto časovno obdobje, enak način izvršitve dejanja, saj je obdolženec kot računovodja opravljal računovodske storitve in izkoriščal isti odnos do zaupanih stvari v zvezi z njegovim delom, za istega oškodovanca in da se v obeh primerih obdolžencu očita, da si je protipravno prilastil denar, ki mu je bil zaupan pri opravljanju finančne dejavnosti, ter da sta kaznivi dejanji tako po sodbi okrožnega kot po sodbi okrajnega sodišča opredeljeni kot kaznivi dejanji poneverbe po 209. členu KZ-1. Sodišči prve in druge stopnje sta ocenili, ne da bi bili ugotovljeni in opisani zakonski znaki nadaljevanega kaznivega dejanja, da naj bi šlo le za eno dejanje v procesnem smislu, da protipravnosti dejanja in obdolženčeve krivde v zvezi z drugim dejanjem, ne bi bilo mogoče ustrezno ovrednotiti brez upoštevanja okoliščin, ki so vodile do izvršitve drugega kaznivega dejanja, ter bi na takšen način obravnavanje obeh dejanj v ločenih postopkih pomenilo nenaravno delitev enotnega življenjskega dogodka.

7. Vrhovno sodišče je sodbah I Ips 244/2015 z dne 18. 2. 2016 in I Ips 36893/2010 z dne 13. 3. 2014 podalo obširno razlago konstrukcije nadaljevanega kaznivega dejanja. Poudarilo je tudi, kar izpostavlja državna tožilka, da je smisel konstrukcije nadaljevanega kaznivega dejanja poenostaviti delo sodišča pri izreku kazenske sankcije in da gre zgolj za fikcijo, da je bilo storjeno eno kaznivo dejanje. V obeh navedenih sodbah je Vrhovno sodišče obravnavalo vprašanje prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari v zvezi z nadaljevanim kaznivim dejanjem. Sodišči prve in druge stopnje sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 244/2015 napačno razlagata. Zatrjujeta, da gre za nadaljevano kaznivo dejanje, povzemata evidenčni stavek iz sodbe I Ips 244/2015, ne upoštevata pa razlogov navedene sodbe in sodbe I Ips 36893/2013 na katero se v točki 7 obrazložitve sklicuje sodba I Ips 244/2015. Vrhovno sodišče iz obeh sodb ponovno poudarja, da pri nadaljevanem kaznivem dejanju ni pomembna pravna opredelitev dejanja, ampak je pomembna identičnost dejstev (

). Vrhovno sodišče je v obeh sodbah poudarilo, da je glede kaznivih dejanj izvršenih v realnem steku, ki jih sodišče vključi v konstrukt nadaljevanega kaznivega dejanja, ponovni kazenski pregon zaradi načela ne bis in idem gotovo izključen, ali povedano drugače, za tista kazniva dejanja, za katera je bil nekdo v okviru konstrukcije nadaljevanega kaznivega dejanja že obsojen, in so zajeta v opisu kaznivega dejanja, ne more priti do ponovnega sojenja, oziroma do ponovnega kazenskega pregona. Kar pa zadeva ista (pravilno bi bilo enaka) oziroma istovrstna kazniva dejanja izvršena v časovnem obdobju, na katero se nanaša nadaljevano kaznivo dejanje, ki pa niso bila zajeta v nadaljevanem kaznivem dejanju, pa ta praviloma ne bodo tvorila istega historičnega dogodka oziroma enega dejanja v procesnem smislu, zato pregon zanje v skladu z načelom ne bis in idem ne bo izključen (tč. 20 in 21 sodbe I Ips 36893/2010 in tč. 9 sodbe I Ips 244/2015). Kdaj pa lahko izjemoma tudi kazniva dejanja tvorijo eno samo dejanje v procesnem smislu pa je Vrhovno sodišče tudi pojasnilo tč. 9 sodbe I Ips 244/2015 in tč. 21 sodbe I Ips 36893/2010, če je med dejanji in kaznivim dejanjem iz nadaljevanega kaznivega dejanja poleg zunanje (krajevne in časovne) povezanosti tudi takšna notranja povezava, da protipravnosti dejanja in krivde storilca v zvezi z enim od kaznivih dejanj ni mogoče ustrezno ovrednotiti, brez upoštevanja okoliščin, ki bi vodile do izvršitve drugega kaznivega dejanja, ker bi vrednotenje okoliščin v ločenih postopkih pomenilo nenaravno delitev enotnega življenjskega dogajanja. Pri odgovoru na vprašanje ali gre za ista dejanja ni odločilen kriterij pravne narave, ampak naravni kriterij, to je v prvi vrsti dejstva in okoliščina historičnega dogodka, o katerih je bilo že razsojeno, oziroma vse kar označuje dejanje (tč. 8 sodbe I Ips 244/2015 in tč. 21 sodbe I Ips 36893/2010).

8. Strinjati se je mogoče z državno tožilko, tudi ob upoštevanju že navedenih izhodišč iz obeh sodb Vrhovnega sodišča o nadaljevanem kaznivem dejanju in o uporabi načela

, da gre v kazenskih zadevah Okrožnega sodišča in Okrajnega sodišča v Murski Soboti za različna in samostojna historična dogodka. Obdolženčevega ravnanja ni mogoče opredeliti kot dejanje, ki sodi v sklop nadaljevanega kaznivega dejanja, kot ga definira 54. člen KZ-1, to je poseben primer navideznega realnega steka, ki izključuje uporabo določb o steku pri kaznivem dejanju zoper premoženje. Iz navedene zakonske dispozicije je tako mogoče zaključiti, da mora sodišče v primeru, ko gre za realni stek kaznivih dejanj, ki jih povezujejo okoliščine naštete v členu 54 KZ-1, pravno opredeliti dejanja kot eno nadaljevano kaznivo dejanje. V to konstrukcijo nadaljevanega kaznivega dejanja tudi v primeru, da dejanja še niso bila odkrita bi lahko sodila le tista kazniva dejanja, kar je poudarilo Vrhovno sodišče, da bi način obravnavanja dejanj v ločenih postopkih pomenil nenaravno delitev enotnega življenjskega dogodka. Načelo

se tudi ne nanaša na tisto, česar v sodbi ni, torej v izreku sodbe, ampak se nanaša na dejanja, o katerih je bilo pravnomočno odločeno z obsodilno, oprostilno ali zavrnilno sodbo ali z odločitvijo o ustavitvi postopka (31. člen Ustave RS). O načelu

, že razsojeni stvari in o tem, kako je to načelo potrebno presojati v zvezi z nadaljevanim kaznivim dejanjem je Vrhovno sodišče podalo razloge v obeh navedenih sodbah. Vrhovna državna tožilka ima prav, da dejanj, tudi če bi bila obravnavana v enotnem postopku, ne bi bilo mogoče obravnavati kot eno kaznivo dejanje. Primerjava opisov dejanj po obeh sodbah pokaže, da ne gre za ista (pravilno enaka) oziroma istovrstna izvršitvena dejanja obdolženca, da gre za različna izvršitvena ravnanja, za različen tako imenovan

. Gre torej za različne življenjske dogodke, različna ravnanja obdolženca in z drugim prejemnikom premoženjske koristi. Dejanji sta sicer enako pravno opredeljeni, kar pa ni bistveno, saj se pri uporabi načela

ne presoja, ali gre za eno dejanje v procesnem smislu, pomembno je enakost dejstev, na pa enakost pravne opredelitve. Prepoved ponovnega sojenja se ne nanaša na konkretno pravno opredelitev nekega dejanja, temveč na določen historičen dogodek, o katerem je bilo že razsojeno. V obravnavanem primeru ni mogoče sprejeti stališča, da je bilo o obsojenčevem ravnanju iz izpodbijane sodbe že pravnomočno razsojeno s sodbo Okrožnega sodišča v Murski Soboti in da je ravnanje obsojenca, opisano v sodbi Okrajnega sodišča v Murski Soboti, zajeto v historičnem dogodku v pravnomočni sodbi Okrožnega sodišča Murska Sobota. Dejanje opisano v izreku sodbe okrajnega sodišča pomeni samostojno kriminalno količino in samostojen historičen dogodek, o katerem še ni bilo odločeno.

9. Vrhovno sodišče ugotavlja, da ni bilo podlage za sklepanje, da gre za nadaljevano kaznivo dejanje in da sta dejanji tako povezani, da v procesnem smislu tvorita celoto na tak način, da bi obravnavanje dejanj v ločenih postopkih pomenilo nenaravno delitev enotnega življenjskega dogodka. Državna tožilka zato utemeljeno uveljavlja, da sta sodišči prve in druge stopnje v izpodbijani pravnomočni sodbi kršili kazenski zakon o vprašanju, ali gre za že pravnomočno razsojeno stvar (3. točka 372. člena ZKP) v povezavi z nadaljevanim kaznivim dejanjem, torej z določbo 54. člena KZ-1.

10. Ker je zahteva za varstvo zakonitosti vložena v obdolženčevo škodo, je Vrhovno sodišče le ugotovilo, da je bil zakon prekršen, ne da bi poseglo v pravnomočno sodbo (drugi odstavek 426. člena ZKP).

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 10, 10/1, 372, 372-3.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 54, 54/1, 209, 209/1.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 31.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.