VSRS Sodba VIII Ips 77/2018
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-09-12

mag. Marijan Debelak (preds.), Borut Vukovič (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Marjana Lubinič, mag. Irena Žagar

ugotovitev obstoja delovnega razmerja - avtorska pogodba

Če sodišče ugotovi, da je med strankama dejansko obstajalo delovno razmerje ne pa civilnopravno razmerje, ki sta ga stranki sicer formalno sklenili, potem odpoved tega razmerja, enako kot tudi civilnopravno razmerje sámo, nima več nobenega pravnega učinka, saj se šteje, kot da nikoli ni bilo sklenjeno.

Pri ugotavljanju obstoja delovnega razmerja je odsotnost volje delodajalca, da sklene pogodbo o zaposlitvi, nerelevantna (razen izjemoma). Delodajalec, ki se svojim obveznostim iz delovnega razmerja želi izogniti tako, da z delavcem sklene pogodbo civilnega prava, čeprav bi na podlagi prisilnih zakonskih predpisov moral skleniti pogodbo o zaposlitvi, povsem jasno nima volje skleniti pogodbe o zaposlitvi. Ravno v preprečevanju tovrstnih ravnanj je smisel specialne prisilne zakonske ureditve pogodbe o zaposlitvi izven splošnih okvirov civilnega pogodbenega prava. Namen je preprečiti delodajalcu, da delavca (kot šibkejšo pogodbeno stranko) prikrajša za pravice (delovne in socialne), do katerih bi bil ta, glede na dejansko (ne pa formalno) naravo njunega razmerja sicer upravičen.

I. Reviziji se delno ugodi in se sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenita tako, da se zavrne zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je 19. 5. 2016 tožena stranka ustno, dne 25. 5. 2016 pa tudi pisno podala tožeči stranki.

III. Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki stroške odgovora na revizijo v višini 257,03 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnica pri toženi stranki od 1. 7. 2011 dalje v delovnem razmerju za nedoločen čas s polnim delovnim časom 40 ur tedensko na delovnem mestu redaktor prevajalec I, zaradi česar je odpoved pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala tožnici ustno dne 15. 9. 2016, pisno pa dne 25. 2. 2016, nezakonita, zato ji delovno razmerje ni prenehalo dne 31. 5. 2016 in traja še naprej z vsemi pravicami in obveznostmi, ki iz njega izhajajo. Ugodilo je tožničinemu reintegracijskemu zahtevku in v pretežnem delu tudi njenemu reparacijskemu zahtevku, in sicer tako, da ji je med drugim priznalo tudi pravico do izplačila nadomestila plače od 1. 7. 2011 dalje.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje delno spremenilo tako, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati nadomestilo plače le do vrnitve nazaj na delo, saj bo od takrat naprej tožnica upravičena do plače.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter podala predlog za postavitev predhodnega vprašanja Sodišču Evropske Unije (v nadaljevanju SEU). Navaja, da odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 16. 5. 2016 ni bila izpodbita in ni zajeta v izreku sodbe, zaradi česar naj bi še vedno učinkovala. Tožnica naj bi vtoževala ugotovitev nezakonitosti ustne odpovedi z dne 19. 5. 2016, sodišče pa naj bi ugotovilo nezakonitost ustne odpovedi z dne 15. 9. 2016. Sodišče prve stopnje naj bi se sklicevalo na listino, ki ni bila predmet dokaznega postopka, in sicer na listino z datumom 4. 4. 2016 (priloga A7). V izreku sodbe je navedeno, da je tožnica v delovnem razmerju na delovnem mestu redaktor prevajalec I, v obrazložitvi pa, da ji ni bila obračunana plača glede na delovno mesto novinarja poročevalca oziroma specializiranega novinarja, zaradi česar naj se sodbe ne bi dalo preizkusiti. Ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni trdila, da je ukinila delovno mesto specializiranega novinarja, naj bi bilo izven dokazne podlage tega postopka. Iz izreka sodb sodišč druge in prve stopnje izhaja, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, medtem ko iz obrazložitve izhaja, da je nezakonita odpoved avtorske pogodbe, zaradi česar naj bi šlo za nasprotje med izrekom sodbe in njeno obrazložitvijo. Sodišče druge stopnje naj bi samo po uradni dolžnosti, mimo pritožbenih navedb tožene stranke in mimo tožbenega zahtevka, nadomestilo plače spremenilo v plačo od dneva poziva na delo dalje. Tudi sicer naj bi bilo v zvezi s prisojenim nadomestilom plače zmotno uporabljeno materialno pravo. Nadomestilo plače naj bi pripadalo upravičeno odsotni osebi, medtem ko je tožnica po lastnih trditvah v spornem obdobju delala, zaradi česar naj bi šlo za temeljno nesklepčnost trditev in tožbenega zahtevka. Tožnica plače sploh ni vtoževala. Nadaljnja kršitev postopka naj bi bila podana, ker je sodišče pravno razmerje ugotovilo za nazaj. V skladu s 181. členom Zakona o pravdnem postopku

(v nadaljevanju ZPP) naj bi bilo za nazaj možno ugotoviti le elemente delovnega razmerja ne pa samega delovnega razmerja. Takšna prepoved naj bi veljala tudi za ugotavljanje delovnega razmerja za naprej, saj naj bi bilo delovno razmerje možno ugotoviti le na dan odločanja. V tem smislu naj bi odločalo tudi Vrhovno sodišče v zadevah VIII Ips 258/2015 in VIII Ips 81/2017. Ugotovitveni zahtevek naj bi bil po Zakonu o delovnih razmerjih

(v nadaljevanju ZDR-1) možen le v primeru ugotovitve nezakonitosti odpovedi delovnega razmerja in disciplinske odgovornosti ne pa tudi v primeru ugotovitve obstoja delovnega razmerja. Zato bi tožnica v skladu s splošnimi določbami ZPP morala zatrditi in izkazati pravni interes, česar pa ni storila. Podana naj bi bila bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi s 180. členom ZPP, saj tožnica ni postavila oblikovalnega tožbenega zahtevka in izpodbijana odpoved v pravnem prometu ni bila razveljavljena. Odločalo naj bi stvarno nepristojno sodišče, ker gre za avtorsko razmerje. Tožnica je samozaposlena, kar naj bi pomenilo, da je že v delovnem razmerju, zaradi česar ne more pridobiti delovnega razmerja tudi pri toženi stranki. Sodišče druge stopnje naj bi določene pritožbene navedbe tožene stranke arbitrarno označilo za pavšalne in nanje ni odgovarjalo. Bistvena kršitev določb pravdnega postopka naj bi bila podana tudi s tem, ko je sodišče štelo, da je dokazno breme glede elementov delovnega razmerja in glede prisotnosti na delu na strani tožene stranke. Ker ni šlo za odpoved pogodbe o zaposlitvi, se ne uporabljajo določbe 84. člena ZDR-1, ampak splošna pravila o dokaznem bremenu. Sodišče naj bi zmotno uporabilo materialno pravo, saj ni upoštevalo Direktive Sveta 86/613/EGS,

ki določa, da je samostojni podjetnik delavec. Sodišče tožnici za sporno obdobje ne bi smelo priznati delovnega razmerja, saj je bila ta že v delovnem razmerju sama s seboj. Ugotavljanje delovnega razmerja mimo pravil o enakopravnosti glede na isti dejanski in pravni položaj v primerjavi z delavci, ki sklepajo delovno razmerje s pogodbo o zaposlitvi naj bi kršilo pravila o konkurenčnem in nediskriminatornem notranjem trgu EU. Ureditev v Republiki Sloveniji, ki ne upošteva volje delodajalca, naj bi slovenske delodajalce postavljala v nekonkurenčni položaj. Sodišče naj bi zmotno štelo, da v konkretnem primeru ne gre za prisilno zaposlitev oziroma za kršitev pogodbene svobode in gospodarske pobude. Tožena stranka naj bi izrazila zgolj voljo, da s tožnico sklene avtorsko pogodbo. Ugotavljanje delovnega razmerja za nazaj naj bi bilo nično že iz razloga, ker je obstajalo avtorsko razmerje, ki je bilo v celoti izpolnjeno. Sodišče naj bi se zmotno sklicevalo na Priporočila Mednarodne organizacije dela (v nadaljevanju MOD) št. 198, saj ta niso pravni predpis niti niso bila nikjer ustrezno javno objavljena. Kršilo naj bi 22. člen ZDR-1, na podlagi katerega lahko delovno razmerje z osebo, ki ne izpolnjuje pogojev za zasedbo delovnega mesta, traja največ leto dni. Sodišče ni ugotovilo, koliko davkov in prispevkov je bilo za tožnico v spornem obdobju že plačanih. V bruto delu zahtevka naj bi bilo materialno pravo zmotno uporabljeno. Odpoved (avtorske pogodbe), ki jo je tožnici podala tožena stranka naj bi imela vse sestavine odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga v skladu s 87. členom ZDR-1, zaradi česar naj bi bila odpoved tudi ob predpostavki, da je šlo za delovno razmerje, zakonita. Tožnica naj bi tožbo vložila prepozno.

4. Tožena stranka podaja tudi predlog za postavitev predhodnega vprašanja na podlagi 267. člena Pogodbe o delovanju Evropske Unije in predlaga, da revizijsko sodišče v skladu s 113a. členom Zakona o sodiščih

(v nadaljevanju ZS) prekine postopek in sproži postopek predhodnega odločanja pred SEU. Sprašuje, ali se lahko člen 2(a) Direktive Sveta 86/613/EGS razlaga na način, da lahko oseba, ki ima status samozaposlene osebe po nacionalnem pravu in je vpisana v z zakonom določen register in opravlja pridobitno dejavnost za svoj račun, v obdobju izvajanja te dejavnosti, istočasno s sodbo sodišča, čeprav je ta oseba že z vpisom v register in plačilom vseh davkov in prispevkov pridobila delovno razmerje ex lege, pridobi delovno razmerje ex tunc za polni delovni čas. Ob tem bi bilo treba upoštevati tudi, da oseba ne izpolnjuje izobrazbenih pogojev za zasedbo delovnega mesta, da se ni prijavila na razpis za zasedbo delovnega mesta, da delodajalec ni izkazal volje za sklenitev delovnega razmerja, da ni opravila obveznega zdravstvenega pregleda za zasedbo delovnega mesta. V kolikor bi bil odgovor na navedeno vprašanje pozitiven, bi moralo SEU odgovoriti še na vprašanja, ali se člen 2(a) Direktive Sveta 86/613/EGS razlaga za vse statuse samozaposlenih oseb, ne glede na posebne ureditve teh statusov v nacionalni zakonodaji; kdaj se lahko navedeni člen direktive razlaga tako, da samozaposlena oseba ne more pridobiti delovnega razmerja za nazaj; ali se volja delodajalca pri tem upošteva in kaj se zgodi z že izkoriščenimi pravicami te osebe.

5. Tožnica je vložila odgovor na revizijo in predlagala njeno zavrnitev.

6. Na podlagi 371. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Pri tem je vezano na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga za izpodbijano sodbo, saj zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

8. Iz dejanskih ugotovitev sodišč druge in prve stopnje izhaja, da je tožnica, ki je imela status samostojnega podjetnika (s.p.), na podlagi avtorske pogodbe, sklenjene s toženo stranko opravljala delo redaktorja prevajalca I, v polnem delovnem času 40 ur tedensko. Delo je opravljala kontinuirano in nepretrgoma, po navodilih in pod nadzorom tožene stranke ter v njenih delovnih prostorih z uporabo njenih delovnih sredstev. Pri toženi stranki je morala vnaprej usklajevati termin dopusta, za število dni dopusta pa je bila načelno dogovorjena z odgovornim urednikom tožene stranke. Pogodba o avtorskem delu med strankama je prenehala veljati dne 31. 5. 2016, na podlagi odpovedi tožene stranke.

9. Na podlagi 18. člena ZDR-1 se v primeru spora o obstoju delovnega razmerja domneva, da delovno razmerje obstaja, če obstajajo elementi delovnega razmerja. Spor o obstoju delovnega razmerja je tako zakonsko predviden, podana pa je tudi pravna podlaga za postavitev ustreznega ugotovitvenega zahtevka v smislu prvega odstavka 181. člena ZPP. Ugotovitven zahtevek v konkretnem sporu je dopusten tudi na podlagi tretjega odstavka 181. člena ZPP. Ugotovitev obstoja delovnega razmerja je namreč predhodno vprašanje, od katerega je odvisna upravičenost tožnice do pravic iz delovnega razmerja, ki so predmet njenega dajatvenega zahtevka. Očitki tožene stranke, da je sodišče s tem, ko je obravnavalo ugotovitveni zahtevek tožnice, zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka, so zato neutemeljeni.

10. Glede očitka, da tožnica s tožbo ni izpodbijala odpovedi, je Vrhovno sodišče že večkrat zavzelo stališče,

da zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja procesno in materialnopravno zadošča za odločitev o obstoju delovnega razmerja. Neutemeljen je tudi očitek, da je ugotovitev delovnega razmerja za nazaj nična že zato, ker je bila med strankama sklenjena avtorska pogodba, ki je bila tudi v celoti realizirana ter da odpoved te pogodbe ni bila izpodbita, zaradi česar še vedno učinkuje. Zakon jasno prepoveduje opravljanje dela na podlagi pogodb civilnega prava, kadar obstajajo elementi delovnega razmerja (13. člen ZDR-1). V tovrstnih primerih civilna pogodba dejansko predstavlja navidezno pogodbo, ki že na podlagi splošnih pravil civilnega prava nima pravnega učinka med strankama oziroma velja, da kadar navidezna pogodba prikriva kakšno drugo pogodbo, velja ta druga, če so izpolnjeni pogoji za njeno pravno veljavnost (50. člen Obligacijskega zakonika

- OZ). V 18. členu ZDR-1 vzpostavlja zakonsko domnevo, da delovno razmerje obstaja, če obstajajo elementi delovnega razmerja. Določbo 18. člena ZDR-1 je treba razlagati skupaj z določbami 4. člena (opredelitev elementov delovnega razmerja), drugega odstavka 13. člena, 17. člena (odsotnost pisne oblike pogodbe o zaposlitvi ne vpliva na njeno veljavnost), 9. (omejitev avtonomije pogodbenih strank) in 32. člena ZDR-1 (neposredna uporaba prisilnih predpisov, kadar je prekršeno pravilo o omejitvi pogodbene svobode). Bistveno je, kakšna je dejanska vsebina pravnega razmerja med strankama in ne, kakšen formalni, pisni izraz/obliko (če sploh) sta stranki njunemu razmerju dali. Če sodišče ugotovi, da je med strankama dejansko obstajalo delovno razmerje, ne pa civilnopravno razmerje, ki sta ga stranki sicer formalno sklenili, potem odpoved tega razmerja (ali le enostavno prenehanje tega razmerja, npr. zaradi poteka časa), enako kot tudi civilnopravno razmerje sámo, nima več nobenega pravnega učinka. Izpodbijanje in razveljavitev (ugotovitev nezakonitosti) odpovedi fiktivnega civilnopravnega razmerja kot nezakonite odpovedi delovnega razmerja, ki pred sodbo sploh ni obstajalo kot takšno, v tem primeru ni utemeljeno. Takšna odločitev ne upošteva časovnega dejavnika razmerja, tega da ni mogoče mešati zakonitega prenehanja civilnega razmerja in delovnega razmerja (oziroma razlogov za prenehanje takšnega razmerja), predstavlja pa tudi mešanje spora o obstoju delovnega razmerja s sporom o njegovem prenehanju, čeprav to kot delovno razmerje sploh ni prenehalo. Zato je revizijsko sodišče reviziji glede tega delno ugodilo in sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe. Navedena odločitev v ničemer ne vpliva na zakonitost ostalih odločitev sodišč.

11. Pri ugotavljanju obstoja delovnega razmerja, je odsotnost volje delodajalca, da sklene pogodbo o zaposlitvi, nerelevantna (razen izjemoma). Delodajalec, ki se svojim obveznostim iz delovnega razmerja želi izogniti tako, da z delavcem sklene pogodbo civilnega prava, čeprav bi na podlagi prisilnih zakonskih predpisov moral skleniti pogodbo o zaposlitvi, povsem jasno nima volje skleniti pogodbe o zaposlitvi. Ravno v preprečevanju tovrstnih ravnanj je smisel specialne prisilne zakonske ureditve pogodbe o zaposlitvi izven splošnih okvirov civilnega pogodbenega prava. Namen je preprečiti delodajalcu, da delavca (kot šibkejšo pogodbeno stranko) prikrajša za pravice (delovne in socialne), do katerih bi bil ta, glede na dejansko (ne pa formalno) naravo njunega razmerja sicer upravičen.

12. Tožena stranka si določbo 18. člena ZDR-1 in judikate Vrhovnega sodišča, na katere se sklicuje, napačno razlaga. Če sodišče presodi, da so med strankami obstajali vsi elementi delovnega razmerja, potem delovno razmerje zgolj ugotovi, ne pa vzpostavi. Sodba sodišča (tako kot tudi tožbeni zahtevek) je ugotovitvena in ne oblikovalna. Ne drži revizijska navedba tožene stranke, da je za nazaj možno ugotoviti le elemente delovnega razmerja, ne pa samega delovnega razmerja. Ko so elementi delovnega razmerja izkazani, se na podlagi zakonske domneve ugotovi, da obstaja tudi delovno razmerje, kar po naravi stvari pomeni tudi za nazaj.

13. Sodišče je tožnici za nazaj priznalo vse pravice iz delovnega razmerja, ki bi ji šle, če bi tožena stranka ravnala zakonito in s tožnico tudi formalno sklenila pogodbo o zaposlitvi, vključno z nadomestili plače v višini razlike med plačo, ki bi ji sicer pripadala in plačilom, ki ga je prejela na podlagi avtorskih pogodb ob upoštevanju prejetih nadomestil iz naslova brezposelnosti. Pri vtoževanih zneskih gre za reparacijo oziroma odpravo posledic nezakonitega ravnanja tožene stranke. Znesek tožničinega prikrajšanja tako ni plača, zato je izraz nadomestilo ustrezen. Prav tako je sodišče druge stopnje pravilno presodilo, da tožnici od dneva reintegracije pri toženi stranke dalje pripada plača. Pri tem ni ravnalo mimo pritožbenih navedb tožene stranke in mimo tožbenega zahtevka, kot mu neutemeljeno očita tožena stranka, saj sodišče druge stopnje na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP pazi na pravilno uporabo materialnega prava po uradni dolžnosti. Kakšna je pravna narava vtoževane reparacije, pa je materialnopravno vprašanje. Odločitev ni v škodo tožene stranke, saj drugačna opredelitev pravne narave vtoževanega zneska ne vpliva na višino in obseg njenih obveznosti.

14. Glede revizijskega očitka, da obstoj delovnega razmerja med tožnico in toženo stranko ni mogoč, ker tožnica nima predpisane izobrazbe, je Vrhovno sodišče v sodbi VIII Ips 238/2016 z dne 21. 3. 2017 (in številnih drugih odločbah) že zavzelo stališče, da ni možno šteti, da ne obstoji delovno razmerje, čeprav so bili ugotovljeni vsi elementi delovnega razmerja, zgolj zato, ker delavec ne izpolnjuje s strani delodajalca predpisanih pogojev za opravljanje dela.

15. Očitek, da se sodišče v obrazložitvi ne bi smelo sklicevati na Priporočila MOD 198, ker niso pravni vir in ne pravni akt, ne drži. Navedena priporočila sicer niso zavezujoča vendar lahko služijo kot pripomoček pri ustrezni razlagi formalnih pravnih virov.

16. Revizijsko sodišče se v zvezi z revizijskimi očitki, do katerih se ni izrecno opredelilo (npr. glede stvarne nepristojnosti sodišča, pisne pomote, prisilne zaposlitve oziroma kršitve pogodbene svobode ter gospodarske pobude, glede neugotavljanja plačila davkov in prispevkov, glede tega, da ima odpoved avtorske pogodbe naravo odpovedi pogodbe o zaposlitvi itd.), v izogib ponavljanja, sklicuje na obrazložitev sodišča druge stopnje, ki je na enake pritožbene navedbe tožene stranke pravilno in izčrpno odgovorilo.

17. Na revizijski očitek neupoštevanja Direktive Sveta 86/613/EGS revizijsko sodišče odgovarja v okviru odgovora na predlog za postavitev predhodnega vprašanja SEU.

18. Zakon o sodiščih v drugem odstavku 113a. člena določa, da kadar je odločba Vrhovnega sodišča ali odločba drugega sodišča, zoper katero stranke v postopku ne morejo vložiti rednega ali izrednega pravnega sredstva, odvisna od predhodne rešitve vprašanja glede razlage oziroma glede veljavnosti ali razlage prava EU, je Vrhovno sodišče oziroma drugo sodišče dolžno izdati sklep, v skladu z mednarodno pogodbo iz prejšnjega odstavka, s katerim predhodno vprašanje odstopi v odločanje SEU. V skladu s sodno prakso SEU nacionalno sodišče, katerega odločbe ni več možno spodbijati z rednimi ali izrednimi pravnimi sredstvi, ni dolžno ugoditi predlogu stranke za postavitev predhodnega vprašanja SEU, kadar gre za nerelevantno vprašanje, kadar je SEU že podalo razlago spornega vprašanja, ali pa kadar je pravilna razlaga EU prava tako očitna, da v pravilnost te razlage ne more biti nobenega dvoma.

19. Predlog za postavitev predhodnega vprašanja je neutemeljen. Revizijsko sodišče ugotavlja, da so vprašanja tožene stranke nerelevantna. Zato v skladu s 113a. členom ZS odločitev v konkretni zadevi ni odvisna od predhodne rešitve vprašanja glede razlage oziroma glede veljavnosti ali razlage prava EU.

20. Tožena stranka se sklicuje na neveljavno direktivo, saj je Direktiva 86/613/EGS prenehala veljati dne 4. 8. 2012, ko je bila nadomeščena z Direktivo 2010/41/EU.

Tudi če bi šteli, da se tožena stranka sklicuje na trenutno veljavno direktivo, ta ne ureja vprašanj, ki jih zastavlja tožena stranka. Ureja namreč enako obravnavo samozaposlenih moških in žensk oziroma prepoved diskriminacije na podlagi spola, ki s predmetom tega spora nima nobene zveze. Pojem „samozaposleni delavec“ v okviru te direktive ni enak pojmu delavca v delovnem razmerju. Res je, da je SEU že večkrat poudarilo, da je pojem delavca oziroma delovnega razmerja avtonomen pojem prava EU, ne glede na morebitne različne nacionalne opredelitve, vendar pa je delovno razmerje (v nasprotju s stališči tožene stranke) opredelilo kot trajno razmerje, v okviru katerega je delavec vključen v določeno organizacijo poslovanja podjetja ali delodajalca in kjer ena oseba nekaj časa za drugo osebo in po njenih navodilih opravlja storitve, za katere kot protidajatev prejema plačilo.

Ta opredelitev je smiselno enaka definiciji delovnega razmerja v skladu s 4. členom ZDR-1. Tožena stranka zmotno meni, da je delavec lahko v delovnem razmerju s samim seboj. To že pojmovno ni mogoče, saj ni mogoče govoriti o tem, da je delavec v odvisnem razmerju s samim seboj. Kot je pravilno obrazložilo že sodišče druge stopnje velja tudi, da se formalni status samostojnega podjetnika in delavca v delovnem razmerju ne izključujeta, zaradi česar ni ovir, da samostojni podjetnik ne bi mogel skleniti tudi pogodbe o zaposlitvi.

21. Glede na navedeno je revizijsko sodišče reviziji na podlagi 380. člena ZPP delno ugodilo in sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe, v preostalem pa je revizijo v skladu s 378. členom ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

22. Odločitev o stroških temelji na 154. členu ZPP. Tožena stranka je sicer delno uspela z revizijo, vendar pa kljub temu ni upravičena do povračila revizijskih stroškov, saj zavrnitev zahtevka za ugotovitev nezakonitosti odpovedi civilnopravne pogodbe (ki jo tožnik za potrebe tega spora preimenuje v pogodbo o zaposlitvi) ne vpliva na uspeh v sporu o obstoju delovnega razmerja. Na podlagi Odvetniške tarife

je tožena stranka dolžna tožeči stranki povrniti priglašene stroške revizijskega postopka v višini 257,03 EUR, kar vključuje povrnitev stroškov odgovora na revizijo - 450 točk, materialne stroški v višini 2% in 22% DDV).

Direktiva Sveta 86/613/EGS z dne 11. decembra 1986 o uporabi načela enakega obravnavanja moških in žensk, ki se ukvarjajo z dejavnostjo, vključno s kmetijstvom, ali pa so samozaposleni, ter o varstvu samozaposlenih žensk med nosečnostjo in materinstvom.

Glej npr. sklep VSRS VIII Ips 258/2015 z dne 5. 4. 2016.

Direktiva 2010/41/EU Evropskega parlamenta in Sveta o uporabi o načela enakega obravnavanja moških in žensk, ki opravljajo samostojno dejavnost, in o razveljavitvi Direktive Sveta 86/613/EGS.

Zadeva C-47/14 z dne 10. 9. 2015, zadeva C-66/85 z dne 3. 7. 1986, zadeva C-116/06 z dne 20. 9. 2007.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 4, 9, 13, 17, 18, 32

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.