VSRS Sodba I Ips 43745/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-02-01

Branko Masleša (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Vesna Žalik, Mitja Kozamernik, Marjeta Švab Širok

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - obstoj prekrška - prepoved ponovnega sojenja o isti stvari (ne bis in idem) - nasilno in drzno vedenje - lahka telesna poškodba - prepovedana posledica - aktivno ravnanje - objektivna in subjektivna identiteta - isti historični dogodek - prekrivanje prekrška in kaznivega dejanja

V konkretnem primeru je potrebno presoditi, ali je podana objektivna identiteta med prekrškom, opisanem v plačilnem nalogu in kaznivim dejanjem, kot je opisan v izreku pravnomočne sodbe, torej, ali so dejstva, ki sta jih ugotovili sodišče in prekrškovni organ in so bila podlaga za njuno odločitev, ista ali bistveno enaka. Pri tem pravna kvalifikacija dejanj in namen varstva posamezne norme sama zase nista pomembna oziroma na presojo, ali gre za isto stvar, ne vplivata. Vendar pa ne gre prezreti dejstva, da se v konkretnem primeru dispoziciji obravnavanih zakonskih norm (drugi odstavek 6. člena ZRJM-1 in prvi odstavek 123. člena KZ-1) ne prekrivata, saj je pri prekršku inkriminiran sam udarec in telesna poškodba ni njen zakonski znak, pri kaznivem dejanju hude telesne poškodbe pa je posledica - huda telesna poškodba bistveni znak tega kaznivega dejanja, čemur sledi tudi različen konkretni opis obeh dejanj. V opisu prekrška je sicer navedeno, da je obdolženec oškodovanca poškodoval, vendar pa je ta poškodba popolnoma nekonkretizirana in v primeru, da bi poškodba bila zakonski znak prekrška, takšen opis ne bi zadostoval za konkretizacijo takšnega zakonskega znaka. Iz opisa prekrška pa nikakor ni razvidno, da bi oškodovanec pri dejanju utrpel hudo telesno poškodbo.

Po drugi strani opis kaznivega dejanja temelji na očitku povzročitve hude telesne poškodbe, ki je natančno opisan.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi kršitev kazenskega zakona po 3. točki 372. člena v zvezi s 3. točko prvega odstavka 357. člena Zakona o kazenskem postopku.

1. Okrožno sodišče na Ptuju je s sodbo z dne 12. 11. 2015 obdolženega A. S. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po prvem odstavku 123. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in mu izreklo kazen sedem mesecev zapora. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obdolženca oprostilo povrnitve stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, naložilo pa mu je povrnitev stroškov oškodovanca ter stroškov in nagrade njegove pooblaščenke ter povrnitev stroškov, ki jih je povzročil po svoji krivdi. Oškodovanca T. D. je po drugem odstavku 105. člena ZKP s celotnim premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo z dne 14. 7. 2016 ugodilo pritožbi obdolženčevega zagovornika in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je obtožbo zoper obdolženca iz razloga po 3. točki 357. člena ZKP zavrnilo. Stroške kazenskega postopka, nastale na prvi in drugi stopnji, je naložilo v breme proračuna, oškodovanca T. D. pa je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo.

2. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je zaradi kršitve kazenskega zakona po 3. točki 372. člena v zvezi s 3. točko prvega odstavka 357. člena ZKP vložil zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovni državni tožilec Hinko Jenull, v kateri navaja, da je višje sodišče napačno zaključilo, da je bilo v obeh postopkih obravnavano isto ravnanje obdolženca. Opis dejanja v obeh postopkih sicer temelji na istem historičnem dogodku, vendar pa so očitki bistveno različni, saj vsebuje opis kaznivega dejanja še opis hude telesne poškodbe. Obdolženec za posledico v prekrškovnem postopku ni bil kaznovan, saj prekrškovni predpis tega ne predpisuje, poleg tega pa v času izdaje plačilnega naloga posledica sploh še ni bila znana. Oba opisa izhajata iz istih podatkov in dokazov, vendar pa so dejstva, ki sta jih oba organa ugotovila, bistveno različna. Pri tem primerja dispoziciji prekrška po drugem odstavku 6. člena Zakona o varstvu javnega reda in miru (v nadaljevanju ZJRM-1) in kaznivega dejanja po prvem odstavku 123. členu KZ-1 in namen posamezne norme in navaja, da huda telesna poškodba ni zakonski znak prekrška po navedeni določbi ZRJM-1, saj ta predpis sankcionira le udarec in ne tudi posledice. Zato obravnavano dejanje prekrška predstavlja le del dejanskega stanja, ki ga zajema kaznivo dejanje in tudi zgolj eno od možnih izvršitvenih ravnanj, saj način povzročitve telesne poškodbe pri obravnavanem kaznivem dejanju ni bistven, temveč je opis osredotočen na posledico - hudo telesno poškodbo. Navedeno kaznivo dejanje tako vsebuje tudi druge znake, po katerih se od prekrška razlikuje, njegovo bistvo pa je posledica, to je huda telesna poškodba in ne ravnanje, s katerim je bila povzročena. Glede na navedeno vložnik predlaga, da Vrhovno sodišče ugotovi, da je bila s sodbo pritožbenega sodišča kršena 3. točka 372. člena v zvezi s 3. točko prvega odstavka 357. člena ZKP.

3. Zahteva je bila poslana v odgovor obdolžencu in njegovemu zagovorniku, ki je dne 14. 2. 2017 podal odgovor, v katerem navaja, da je stališče vrhovnega državnega tožilca, da različno zasledovanje ciljev prekrška in kaznivega dejanja v predmetni zadevi pripelje do ugotovitve, da ne gre za odločanje o isti stvari, zmotno. Pomembni sta vsebini opisa prekrška in obtožbe in ti se v danem primeru natančno prekrivata. Četudi povzročitev poškodbe pri prekršku ni kvalifikatorni element, je bila ta okoliščina upoštevana pri kaznovanju obdolženca, saj če ne bi bilo tega opisa, ki zajema tudi poškodbo, bi obdolženca zadela drugačna sankcija za prekršek kot je bila dejansko izrečena. Zagovornik Vrhovnemu sodišču predlaga zavrnitev zahteve za varstvo zakonitosti kot neutemeljene.

4. Obdolženemu A. S. je prekrškovni organ - Policijska postaja Ptuj dne 2. 2. 2012 izdala plačilni nalog skladno s 57.a členom Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) zaradi storitve prekrška nasilnega in drznega vedenja po drugem odstavku 6. člena ZJRM-1

, za katerega je bil kaznovan z globo v višini 333,83 EUR. V plačilnem nalogu je prekrškovni organ podal sledeči opis prekrška: S. A. je dne 30. 1. 2012 ob 23.00 uri na bencinskem servisu MOL v Kidričevem kršil javni red in mir s tem, da je večkrat udaril D. T. in ga poškodoval. Odločba o prekršku je postala pravnomočna, saj kršitelj ni vložil pravnega sredstva.

5. Okrožno državno tožilstvo na Ptuju je dne 23. 8. 2012 v zvezi z istim historičnim dogodkom zoper obdolženca vložilo zahtevo za preiskavo in nato dne 27. 8. 2013 obtožbo zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po prvem odstavku 123. člena KZ-1. Okrožno sodišče na Ptuju je po izvedenem dokaznem postopku, med drugim po zaslišanju oškodovanca in več prič, pregledu zdravstvene dokumentacije oškodovanca ter pridobitvi izvedenskih mnenj dveh izvedencev medicinske stroke, ki sta podala mnenje o vrsti, teži in načinu nastanka telesnih poškodb pri oškodovancu in njunem zaslišanju, obdolženca spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja po prvem odstavku 123. člena KZ-1. Konkretni del opisa kaznivega dejanja v izreku sodbe je sledeč: A. S. je dne 30. 1. 2012 okrog 22.30 ure v Kidričevem, v gostinskem lokalu na bencinskem servisu MOL na A., T. D. s pestjo vsaj dvakrat udaril v predel čela tako, da mu je prizadejal raztrganino na čelu, večfragmentni prelom desne čelnice z vtisnjenim fragmentom v desni del čelničnega sinusa ter večfragmentni prelom nadočesnega loka, pri čemer sega prelom tudi v streho desne orbice.

6. Iz sodbe sodišča prve stopnje in podatkov spisa še izhaja, da je bil ob prihodu policistov na kraj tam oškodovanec in še ena ženska. Policisti so na kraju zaznali, da je bil oškodovanec ves krvav, da je imel vdrtino na čelu, da je krvavel iz nosu in čela. Oškodovanec je takoj odšel k dežurnemu zdravniku in v urgentno kirurško ambulanto Splošne bolnišnice Ptuj. Tam so ugotovili zvezdasto laceracijo na sredini čela, mu zalepili razpočno rano ter ga napotili k osebni zdravnici na opravo preveze in cepljenje proti tetanusu. Na pregledu, to je bilo v sredo, mu je osebna zdravnica zamenjala obliž, drugega pa ni mogla, ker je imel oko popolnoma zaprto, bil je moder in čelo je imel otečeno. Čez dva dni je oškodovanec na pregledu povedal, da mu nekaj škripa, da pljuva kri, da mu je slabo in da ga boli glava. Osebna zdravnica ga je napotila na nadaljnje preiskave in v ponedeljek 6. 2. 2012 so mu v kirurški ambulanti opravili rentgensko preiskavo ter preiskavo z računalniško tomografijo (t. i. CT preiskavo) glave, bil je pri okolistu in ugotovili so, da ima več zlomov lobanje. Nato je bil je operiran in hospitaliziran od 7. 2. 2012 do 15. 2. 2012. Policist B. je povedal, da ga je nekaj dni po dogodku klical oškodovanec in mu povedal, da gre za lahko telesno poškodbo in da odstopa od kazenskega pregona. Čez mesec dni pa ga je oškodovanec ponovno poklical in mu povedal, da se je zadeva zakomplicirala in da je zadobil hudo telesno poškodbo.

7. Višje sodišče je v sodbi, s katero je obtožbo zoper obdolženca po 3. točki 357. člena ZKP zavrnilo, pojasnilo, da je bil obdolženec že pravnomočno obravnavan in kaznovan v postopku o prekršku za bistveno isto ravnanje, ki temelji na istem historičnem dogodku in na identičnih oziroma bistveno enakih dejstvih kot opis obravnavanega kaznivega dejanja. Ob primerjavi opisov prekrška in kaznivega dejanja je višje sodišče ugotovilo, da je očitek obdolžencu v bistvenem enak, da se opis kaznivega dejanja glede na izvršitveno ravnanje in predmet napada ne razlikuje od dejanja, za katerega je že bil kaznovan, dejstva iz obeh postopkov so v bistvenem ista. Policija je kot prekrškovni organ imela opraviti z zadevo, ki je po merilih Engel kazenska. Višje sodišče se pri odločitvi sklicuje na sodbi Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP)

z dne 25. 6. 2009, v katerih je sodišče ugotovilo kršitev načela

, ki ga opredeljuje 4. člen Protokola št. 7 k Evropski konkvenciji za človekove pravice (v nadaljevanju EKČP) in na odločbo Ustavnega sodišča U-I-24/10-12 z dne 19. 4. 2012.

8. Načelo prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari (ne bis in idem) je mednarodno priznana človekova pravica, ki je v Republiki Sloveniji tudi ustavno varovana

. Načelo je uzakonjeno tudi v 10. členu ZKP

, 4. členu Protokola št. 7 k Evropski konvenciji za človekove pravice (v nadaljevanju EKČP)

, 50. členu Evropske listine o temeljnih pravicah ter 54. členu Konvencije o izvajanju Schengenskega sporazuma (KISS). Sodišče ne sme iste osebe za isto kaznivo dejanje dvakrat kaznovati oziroma znova meritorno odločiti o obtožbi zoper isto osebo za kaznivo dejanje, o katerem že obstaja pravnomočna sodna odločba

9. Čeprav Ustava Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) v zvezi s prepovedjo ponovnega sojenja govori o „istem kaznivem dejanju“, iz teleološke razlage izhaja, da se prepoved ponovnega sojenja ne nanaša zgolj na konkretno pravno kvalifikacijo nekega dejanja, temveč na določen historični dogodek oziroma življenjski primer, ki se je v preteklosti odvil v objektivni stvarnosti. Namen določbe 31. člena Ustave je namreč v zagotavljanju pravne varnosti in pravnega miru na način, da se posameznik zaščiti pred večkratnim kazenskopravnim obravnavanjem konkretiziranega in individualiziranega življenjskega dogodka.

Tako različna pravna opredelitev in namen varstva posamezne zakonske določbe na presojo, ali je med presojanima kaznivima ravnanjema podana objektivna identiteta, nimajo vpliva.

z dne 10. 2. 2009 opozarja, da je pristop, ki poudarja pravno označevanje dveh dejanj, preveč restriktiven v odnosu do pravic posameznika, ker če se sodišče omeji na ugotovitev, da je oseba kazensko preganjana za dejanja, ki so različno razvrščena, se izpostavi tveganju, da bo zmanjšan pomen jamstva, ki izhaja iz člena 4 Protokola št. 7 k EKČP, namesto da bi ga naredilo praktičnega in efektivnega kot je to zahtevano s konvencijo. Glede na to sodišče zavzema stališče, da se mora člen 4 Protokola št. 7 k EKČP tolmačiti tako, da prepoveduje kazenski pregon ali sojenje za drugo dejanje, kolikor to izhaja iz istih dejstev ali dejstev, ki so v bistvenem ista. S to sodbo je ESČP podalo poenoteno tolmačenje pojma

(isto dejanje). Prepovedano je torej, da se druga kršitev kaznuje na podlagi dejstev, ki so identična ali v bistvenem enaka tem, ki so bila podlaga za ugotovitev prve, ne glede na to, katera pravna opredelitev se uporabi. Pri tem identičnost dejstev opisuje kot skupek konkretnih dejanskih okoliščin, ki zadevajo istega storilca in so medsebojno časovno in prostorsko nerazdružljivo povezane. Iz navedene sodbe tudi izhaja, da je načelo ne bis in idem kršeno ne samo, ko je nekdo dvakrat kaznovan, ampak tudi, ko je dvakrat obravnavan ter tudi, ko je bila kazen za prekršek všteta v kazen za kaznivo dejanje.

zahteva, da so izpolnjeni štirje pogoji: (1) identičnost preganjane ali kaznovane osebe, (2) identičnost presojanih dejstev

in (4) pravnomočnost ene od dveh odločb. Tako po 4. členu Protokola št. 7 k EKČP kot po 31. členu Ustave in 10. členu ZKP se načelo

nanaša na ponovno obravnavo zaradi istega kaznivega dejanja, nanaša se torej le na kazenske zadeve. Pri presoji ali gre pri prekrškovni ali drugi upravni zadevi za kazensko zadevo, se ESČP sklicuje na (tri) „merila Engel“

, v kateri jih je prvič formuliralo. Prvo merilo Engel se nanaša na uvrstitev določbe v kazensko pravo v skladu z nacionalnim pravom. Vendar ESČP tega merila ne šteje za odločilnega, ampak le za izhodiščno točko presoje. V okviru drugega merila Engel ESČP najprej preuči krog naslovnikov pravila, ki določa sankcijo za neko kršitev. Če se pravilo nanaša na vsakogar, in ne le – kot na primer na področju disciplinskega prava – na omejeno skupino s posebnim statusom, to kaže na kazenskopravno naravo sankcije. ESČP poleg tega upošteva namen sankcije, ki je zagrožena s kazensko določbo. Kazenskopravna narava ni podana, če je namen sankcije le povrnitev premoženjske škode. Če pa sta namen sankcije represija in prevencija, gre za kazensko sankcijo. Poleg tega v novejši sodni praksi ESČP upošteva tudi, ali je sankcioniranje kršitve namenjeno varstvu pravnih dobrin, katerih varstvo je običajno zagotovljeno z določbami kazenskega prava. Te elemente je treba presojati kot celoto. Tretje merilo Engel pa se nanaša na vrsto in težo zagrožene kazni. Pri zapornih kaznih se na splošno domneva kazenskopravna narava sankcije, kar se lahko izpodbije le v izjemnih primerih. Tudi denarne kazni, za katere je v primeru neplačila zagrožena nadomestna zaporna kazen ali ki se vpišejo v kazensko evidenco, so praviloma pokazatelj, da gre za kazenski postopek. V obravnavanem primeru, ko je šlo za obravnavanje prekrška nasilnega in drznega vedenja po ZJRM-1, ki varuje javni red in človekovo dostojanstvo, kar so vrednote in interesi, ki po pravilu spadajo na področje, ki ga ščiti kazensko pravo, pri čemer je določba usmerjena zoper vse prebivalce, cilj inkriminacije in kaznovanja dejanja je v kaznovanju storilca in odvračanju potencialnih storilcev, kar so priznane lastnosti kazenskih sankcij, prekršek pa se je vpisal v evidenco prekrškov, je skladno s prakso ESČP in tudi prakso Vrhovnega sodišča prekrškovno zadevo po merilih Engel šteti za kazensko zadevo.

12. Tudi v slovenski sodni praksi se je ustalilo stališče, da se prepoved ponovnega sojenja za isti historični dogodek nanaša na konkretno ravnanje posameznika v zunanjem svetu, ne glede na pravno kvalifikacijo tega ravnanja

. Uporaba pravila prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari je pogojena s subjektivno in objektivno identiteto obravnavanih zadev, podana mora biti torej identiteta storilca ter identiteta kaznivega dejanja iz pravnomočne sodbe (oziroma druge odločbe) in kaznivega dejanja, ki je predmet novega sojenja. Istovetnost storilca v praksi praviloma ne povzroča težav, vprašanje ugotavljanja identitete dejanja pa je veliko bolj težavno. Kot izhaja iz prakse EKČP

ter sodne prakse Vrhovnega sodišča je za presojo, ali je podana objektivna identiteta, odločilno, ali gre pri ravnanju, ki je predmet ponovne obravnave, za identična ali v bistvenem enaka dejstva in okoliščine tistim dejstvom in okoliščinam, ki so bila podlaga za odločitev v že razsojeni stvari.

13. Tudi Ustavno sodišče je v zadevi U-I-24/10-12 z dne 19. 4. 2012, s katero je odločalo o zahtevi za oceno ustavnosti tretjega odstavka 49. člena KZ

, ugotovilo, da je člen 31 Ustave treba razlagati tako, da prepoveduje pregon, sojenje, obsodbo ali kaznovanje posameznika za drugo kaznivo dejanje, če to izhaja iz dejstev, ki so identična ali v bistvu enaka kot tista, ki so bila podlaga za prvo kaznivo dejanje, glede katerega je bil kazenski postopek bodisi že pravnomočno ustavljen bodisi je bila izdana pravnomočna zavrnilna, oprostilna ali obsodilna sodba. To jamstvo mora biti v temelju zagotovljeno tudi, kadar je zoper posameznika še pred uvedbo kazenskega postopka že tekel prekrškovni postopek in je bil tudi pravnomočno končan, če narava dejanja in teža predpisane sankcije za prekršek kažeta na to, da je šlo v resnici za kaznivo ravnanje, ki ima naravo "kaznivega dejanja"

, iz opisa prekrška pa je razvidno, da je temeljil na istem historičnem dogodku. Ko je bil zoper posameznika pravnomočno končan postopek o prekršku, je odločanje v kazenskem postopku v zvezi z istim historičnim dogodkom dopustno le, ko bo sodišče ugotovilo, da ne izhaja iz dejstev, ki so identična ali v bistvu enaka kot tista, ki so bila podlaga za prekršek, zaradi tega pa bo mogoč sklep, da pri prekršku in kaznivem dejanju ne gre za isto stvar. Drugačna razlaga te zakonske določbe bi namreč pomenila kršitev načela

. Obdolžencu se sankcija, ki jo je prestal oziroma plačal za prekršek, všteje v kazen, izrečeno za kaznivo dejanje, katerega znaki imajo tudi znake prekrška, pod pogojem, da ne gre za ponovno sojenje o bistveno istem kaznivem ravnanju. Iz analize besedila 31. člena Ustave in naslova določbe izhaja, da Ustava ne prepoveduje le ponovne obsodbe, temveč tudi ponovno sojenje o isti stvari.

14. Iz enega historičnega dogodka lahko torej po stališču Ustavnega sodišča izhaja več kaznivih dejanj oziroma kaznivih ravnanj in je mogoče posamezniku soditi za vsa kazniva ravnanja, če za podlago nimajo istih ali bistveno enakih dejstev, da torej ne gre za sojenje o bistveno istem kaznivem ravnanju, pri čemer je za razsojo odločilen opis dejanja. Kdaj gre za isto stvar oziroma eno dejanje v procesnem smislu, je Vrhovno sodišče pojasnilo v sodbi I Ips 36893/2010-423 z dne 13. 3. 2014, na katero se je sklicevalo v nadaljnjih odločbah

, ko je presodilo, da oseba ne more biti ponovno preganjana za dejanja, ki ga določajo ista dejstva. Za presojo vprašanja, ali gre za ista dejanja, velja naravni kriterij, to so dejstva in okoliščine historičnega dogodka, o katerih je že bilo razsojeno (vključno kraj, čas, način, sredstvo, udeleženci dejanja) oziroma vse, kar se označuje za

15. Glede na predstavljena izhodišča razlage načela

je v konkretnem obravnavanem primeru potrebno presoditi, ali je podana objektivna identiteta med prekrškom, opisanem v plačilnem nalogu in kaznivim dejanjem kot je opisano v izreku pravnomočne sodbe, torej, ali so dejstva, ki sta jih ugotovili sodišče in prekrškovni organ in so bila podlaga za njuno odločitev, ista ali bistveno enaka. Pri tem pravna kvalifikacija dejanj in namen varstva posamezne norme sama zase nista pomembna oziroma na presojo, ali gre za isto stvar, ne vplivata. Vendar pa ne gre prezreti dejstva, da se v konkretnem primeru dispoziciji obravnavanih zakonskih norm (drugi odstavek 6. člena ZRJM-1 in prvi odstavek 123. člena KZ-1) ne prekrivata, saj je pri prekršku inkriminiran sam udarec in telesna poškodba ni njen zakonski znak, pri kaznivem dejanju hude telesne poškodbe pa je posledica - huda telesna poškodba bistveni znak tega kaznivega dejanja, čemur sledi tudi različen konkretni opis obeh dejanj. V opisu prekrška je sicer navedeno, da je obdolženec oškodovanca poškodoval, vendar pa je ta poškodba popolnoma nekonkretizirana in v primeru, da bi poškodba bila zakonski znak prekrška, takšen opis ne bi zadostoval za konkretizacijo takšnega zakonskega znaka.

Iz opisa prekrška pa nikakor ni razvidno, da bi oškodovanec pri dejanju utrpel hudo telesno poškodbo.

Pri tem ni mogoče pritrditi navedbam zagovornika obdolženca v odgovoru na zahtevo tožilstva, ki gredo v smeri, da je povzročitev hude telesne poškodbe kvalifikatorni element prekrška, za katerega je bil obdolženec kaznovan z odločbo o prekršku oziroma četudi ni kvalifikatorni element, je bila poškodba upoštevana pri kaznovanju obdolženca za prekršek.

V tej zvezi je tudi neustrezno sklicevanje višjega sodišča in obdolženčevega zagovornika na sodbo ESČP

, saj so razlogi odločitve glede na ugotovljeno dejansko stanje in vsebino zakonskih norm, ki sta prekršek in kaznivo dejanje inkriminirali, v tej zadevi povsem drugačni od obravnavane zadeve.

16. Po drugi strani pa opis kaznivega dejanja (kot izhaja tako iz zahteve za preiskavo, obtožbe kot tudi iz sodbe) temelji na očitku povzročitve hude telesne poškodbe, ki je natančno opisan. Res se opis kaznivega dejanja delno prekriva z opisom prekrška, ko opisuje izvršitveno ravnanje obdolženca, s katerim je povzročil prepovedano posledico – hudo telesno poškodbo, pri čemer pa je tudi v tem delu opis kaznivega dejanja bolj podroben, in sicer je konkretizirano kam in s katerim delom telesa je obdolženec oškodovanca udaril, iz opisa poškodbe pa posredno izhaja tudi intenziteta udarcev, ki je pri kaznivem dejanju večja od tiste kot je bila ugotovljena pri prekršku. Če bi namreč prekrškovni organ vedel za dejanski obseg poškodb, bi moral podati kazensko ovadbo, saj se kaznivo dejanje hude telesne poškodbe preganja po uradni dolžnosti in ne na predlog kot npr. kaznivo dejanje lahke telesne poškodbe. Bistveno pa je, da opis kaznivega dejanja za razliko od opisa prekrška obsega še druga dejstva, to je natančen opis poškodbene posledice, ki je temeljni zakonski znak kaznivega dejanja hude telesne poškodbe. Pritrditi je ugotovitvi pritožbenega sodišča, da je opis kaznivega dejanja glede na izvršitveno ravnanje in predmet napada v bistvenem enak, vendar pa sodišče pri tem spregleda, da pa opis prekrška ne vsebuje bistvenega zakonskega znaka obravnavanega kaznivega dejanja, to je posledice izvršitvenega ravnanja storilca, ki je v konkretnem primeru huda telesna poškodba. Kot pravilno opozarja vrhovni državni tožilec v zahtevi način povzročitve telesne poškodbe pri obravnavanem kaznivem dejanju niti ni bistven, temveč je bistvena prepovedana posledica - huda telesna poškodba, ki pa je opis prekrška ne vsebuje. Pri tem je potrebno poudariti, da je sodišče svojo odločitev oprlo tudi na podatke in dokaze, s katerimi prekrškovni organ v trenutku odločanja in izdaje plačilnega naloga še niti ni razpolagal, to je na zdravstveno dokumentacijo, ki jo je oškodovanec pridobil po trenutku izdaje plačilnega naloga in na podlagi katere so bila s pomočjo sodno postavljenih izvedencev v kazenskem postopku ugotovljena dejstva, na katera je sodišče oprlo odločitev, da je bila oškodovancu s strani obdolženca povzročena huda telesna poškodba. V tem delu tako sodba temelji na dejstvih, ki v odločbi o prekršku niso bila ugotovljena, so pa za kaznivo dejanje hude telesne poškodbe kot rečeno bistvena.

17. Z drugimi besedami, nastanek hude telesne poškodbe oziroma očitek, da je oškodovanec zaradi prejetih udarcev utrpel takšne telesne poškodbe, da je bil zaradi tega začasno znatno oslabljen pomemben del njegovega telesa, začasno in hudo okvarjeno njegovo zdravje in je bil začasno nezmožen za vsakršno delo, je tisti ključni element (

) v opisu kaznivega dejanja, ki ga opis prekrška ne vsebuje, saj zanj ne le, da ni bil pomemben, temveč v času odločanja o prekršku še ni bil znan. S tem je podana kvalitativna razlika med opisoma obeh ravnanj. Opis kaznivega dejanja vsebuje znake prekrška, poleg tega pa ima še zakonski znak (nastanek hude telesne poškodbe), ki je ključen za to kaznivo dejanje in ga opis prekrška ne vsebuje. V konkretnem primeru so tako dejstva, ki sta jih ugotovila prekrškovni organ in sodišče, v bistvenem delu različna in po navedenem je mogoč sklep, da pri prekršku oziroma pri kaznivem dejanju ne gre za isto stvar.

18. S tem, ko je pritožbeno sodišče sodbo Okrožnega sodišča na Ptuju spremenilo tako, da je obtožbo zoper obdolženca zavrnilo, pri čemer je napačno uporabilo načelo prepovedi ponovnega sojenja o isti stvari, je v korist obdolženca kršilo določilo 3. točke 372. člena ZKP v zvezi s 3. točko prvega odstavka 357. člena ZKP.

19. Ker je vrhovni državni tožilec zahtevo za varstvo zakonitosti vložil v škodo obdolženca, je Vrhovno sodišče uveljavljano kršitev le ugotovilo.

Kdor koga udari, se kaznuje z globo od 80.000 tolarjev (333,83 EUR) do 150.000 tolarjev (625,94 EUR).

31. člen Ustave RS določa, da nihče ne sme biti ponovno obsojen ali kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil kazenski postopek zoper njega pravnomočno ustavljen ali je bila obtožba zoper njega pravnomočno zavrnjena ali je bil s pravnomočno sodbo oproščen ali obsojen.

Prvi odstavek 10. člena ZKP določa, da nihče ne sme biti biti preganjan in kaznovan zaradi kaznivega dejanja, za katero je bil s pravnomočno sodno odločbo oproščen ali obsojen ali je bil kazenski postopek zoper njega pravnomočno ustavljen ali je bila obtožba zoper njega pravnomočno zavrnjena.

4. člen Protokola št. 7 k EKČP določa: „Pravica, da nisi dvakrat sojen ali kaznovan za isto kaznivo dejanje“: 1. Pravosodni organi iste države ne smejo nikogar ne kazensko preganjati ne kaznovati za kaznivo dejanje, za katero je bil na podlagi zakona in v skladu s kazenskim postopkom te države s pravnomočno sodbo že oproščen ali obsojen. 2. Določbe prejšnjega odstavka ne preprečujejo obnove kazenskega postopka na podlagi zakona in skladno s kazenskim postopkom prizadete države, če obstajajo dokazi o novih ali na novo odkritih dejstvih ali pa če je v prejšnjih postopkih prišlo do bistvene napake, ki bi lahko vplivala na izid sojenja. 3. Določila tega člena se ne smejo derogirati s sklicevanjem na 15. člen Konvencije.

Glej na primer sodbe VS RS I Ips 36893/2010- 423 z dne 13. 3. 2014, I Ips 6258/2010- 109 z dne 12. 3. 2015, I Ips 12608/2014- 237 z dne 16. 2. 2017, I Ips 4663/2015- 103 z dne 9. 5. 2017.

Tako tudi v sodbi Sergey Zolotukhin proti Rusiji.

Primerjaj sodbe VS RS I Ips 193/2000 z dne 13. 9. 2000, I Ips 214/2005 z dne 24. 8. 2006, I Ips 290/2007 z dne 6. 9. 2007; I Ips 258/2009 z dne 27. 5. 2010, I Ips 6258/2010-109 z dne 12. 3. 2015, I Ips 36893/2010-423 z dne 13. 3. 2014, I Ips 45206/2012-203 z dne 2. 2. 2017 in I Ips 12608/2014 z dne 16. 2. 2017.

Predvsem iz sodbe v zadevi Sergey Zolotukhin proti Rusiji, s katero je EKČP poenotilo svojo razlago konvencijske pravice iz 4. člena Protokola št. 7 k EKČP in o kateri je odločal veliki senat in ima glede na to precedenčni pomen.

Navedena določba je med drugim določala, da se sankcija, ki jo je obsojenec prestal za prekršek, všteje v kazen, izrečeno za kaznivo dejanje, katerega znaki imajo tudi znake prekrška.

Kar je povzeto po merilih iz sodbe ESČP Engel in drugi proti Nizozemski z dne 8. 6. 1976.

Med drugim v sodbah I Ips 244/2015-39 z dne 18. 2. 2016, I Ips 12608/2014 - 237 z dne 16. 2. 2017, I Ips 4663/2015-103 z dne 9. 5. 2017.

Plačilni nalog po 57.a členu ZP-1 mora namreč vsebovati popoln, stvaren in objektiven opis dejanja, kjer se mora natančno konkretizirati storitev ali opustitev dejanja. (Čas Petra, Filipčič Katja in drugi, Zakon o prekrških s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2009, str. 306).

V tem se obravnavana zadeva tudi bistveno razlikuje od zadeve I Ips 22153/2014, v kateri je Vrhovno sodišče odločalo dne 7. 12. 2017 in pritrdilo odločitvi višjega sodišča, ki je ugotovilo kršitev načela ne bis in idem, saj je bila v prekrškovnem postopku posledica izvršitvenega ravnanja storilca, to pa je bila lahka telesna poškodba, dovolj natančno ugotovljena in opisana, opis pa je bil v bistvenem enak opisu v kazenskem postopku.

V postopku za prekršek, ki ga obravnava prekrškovni organ (hitri postopek), lahko skladno s tretjim odstavkom 52. člena ZP-1 storilcu v primeru, ko je globa predpisana v razponu, ta izreče le najnižjo predpisano mero globe. Prekrškovni organ tako sankcije ne more prilagajati okoliščinam, ugotovljenim v postopku, temveč v primeru ugotovitve obstoja zakonskih znakov prekrška, globo izreče v najnižjem možnem predpisanem znesku. Zakonski znaki prekrška pa kot rečeno poškodbene posledice ne vsebujejo.

V tej sodbi je bil namreč pritožnik obsojen za kaznivo dejanje umora iz malomarnosti po drugem odstavku 81. člena Kazenskega zakonika Avstrije, pri čemer je bil v drugem odstavku tega člena inkriminiran umor iz malomarnosti pod vplivom alkohola. Sodišče je v kazenskem postopku ugotovilo, da zakonski znak kvalificirane oblike, da je bilo dejanje storjeno pod vplivom alkohola, ni podan in je pritožnika obsodilo po prvem odstavku navedenega člena. S tem ko je upravno sodišče v upravnem postopku po pravnomočno končanem kazenskem postopku pritožniku izdalo odločbo o kaznovanju, s katero je pritožnika kaznovalo z denarno in zaporno kaznijo zaradi vožnje pod vplivom alkohola, pa je ta organ po ugotovitvah ESČP ponovno presojal dejstva, o katerih je odločalo že sodišče v kazenskem postopku in jih je ugotovilo drugače kot upravni organ.

Skladno z določbo tretjega odstavka 56. člena KZ-1 bi bilo potrebno kazen, ki jo je obdolženec plačal za prekršek, všteti v kazen, izrečeno za kaznivo dejanje.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 357, 357-3, 372, 372-3.

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 123, 123/1.

Zakon o varstvu javnega reda in miru (2006) - ZJRM-1  - člen 6, 6/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.