VSRS Sodba in sklep II Ips 235/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-10-18

mag. Rudi Štravs (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Tomaž Pavčnik

ODŠKODNINSKO PRAVO - STVARNO PRAVO - ZEMLJIŠKA KNJIGA

predpogodba - prenehanje veljavnosti predpogodbe - odstop od predpogodbe - odstop zaradi neizpolnitve obveznosti - dodatni rok za izpolnitev - nezapadla obveznost - zamuda z izpolnitvijo obveznosti - sporazumna razveza - konkludentna sklenitev sporazuma - skrbnik za poseben primer - neupravičena oseba - tožeča stranka - razrešitev skrbnika za poseben primer - izjava volje - obresti - dopuščena revizija

Nižji sodišči sta zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča nepravilno presodili, da je bila Predpogodba razvezana oziroma da je tožnica od Predpogodbe enostransko odstopila. Ker Predpogodba še vedno velja, tudi ni pravilna odločitev nižjih sodišč o utemeljenosti zahtevka za plačilo obresti po petem odstavku 111. člena OZ in drugem odstavku 382. člena OZ.

Zaključek nižjih sodišč, da je tožnica od Predpogodbe odstopila zaradi neizpolnitve, je v nasprotju s 103. in 105. členom OZ. Ker sta nižji sodišči ugotovili, da je bil rok za sklenitev prodajne pogodbe (torej rok za izpolnitev Predpogodbe) končno določen na 60 dni po ureditvi zemljiškoknjižnega stanja, ko bo kupec lahko sklenil prodajno pogodbo z lastniki nepremičnin (torej po zaključku zapuščinskega postopka), in ker sta ugotovili tudi, da ni šlo za fiksno pogodbo v smislu 104. člena OZ (saj izpolnitev obveznosti v določenem roku ni bila bistvena sestavina pogodbe), je napačno stališče nižjih sodišč, ki sta za neizpolnitev pogodbe, zaradi katere je tožnica odstopila od Predpogodbe, šteli že samo dejstvo, da glavna pogodba ni bila sklenjena. Obveznost namreč glede na določila v Predpogodbi sploh še ni zapadla in toženka še ni prišla v zamudo. Zgolj dejstvo, da je toženka na pozive stečajnega upravitelja vrnila glavnico, še ne odvezuje tožnice dolžnosti upnika, da da dolžniku (toženki) dodatni rok po drugem odstavku 105. člena OZ. Poleg tega je že sama Predpogodba v 4. členu uredila posledice situacije, ko glavna pogodba ni sklenjena.

Ker je bila toženka ob vračilu denarja tožnici že razrešena s položaja skrbnice za poseben primer, zapuščinski postopek pa takrat še ni bil zaključen (torej je denar vrnila v svojem imenu zgolj kot ena izmed dedičev dediščine, ki niti še ni bila razdeljena), sta nižji sodišči tudi materialno pravno zmotno presodili, da njena konkludentno izražena izjava volje o sporazumni razvezi Predpogodbe pomeni sklenjen dogovor o sporazumni razvezi v imenu vseh dedičev in neveljavnost Predpogodbe. Takšen dogovor bi lahko sklenil samo tretji stranski intervenient (Center za socialno delo) kot skrbnik premoženja. Toženkino soglasje o sporazumni razvezi Predpogodbe nima pravnih posledic za samo veljavnost Predpogodbe, saj je toženka izjavo volje podala kot neupravičena oseba. Ni bistveno, ali je tožnica za toženkino razrešitev s položaja skrbnika za poseben primer vedela ali ne, saj glede na določbe 73. člena OZ dobra vera nasprotne stranke še ne pomeni veljavnosti pogodbe.

II. Reviziji prve in druge stranske intervenientke se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni:

- v I. točki izreka tako, da se pritožbi stranskih intervenientk ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni, tako da se v III. točki zavrne tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna v 15 dneh plačati tožeči stranki znesek v višini 32.686,54 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 5. 2014 dalje do plačila; v V. in VI. točki pa tako, da je tožeča stranka dolžna v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki stroške njenega pravdnega postopka v znesku 2.244,80 EUR, stranskim intervenientom pa njihove v znesku 2.993,44 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila;

- v II. točki izreka pa tako, da tožeča stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, dolžna pa je v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki njene stroške pritožbenega postopka v znesku 1.851,32 EUR in stranskim intervenientom njihove stroške pritožbenega postopka v znesku 2.084,77 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

III. Tožena stranka nosi sama svoje stroške revizijskega postopka, tožeča stranka pa sama svoje stroške odgovora na revizijo tožene stranke in odgovora na revizijo stranskih intervenientk. Tožeča stranka je dolžna v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti stranskima intervenientkama njune stroške revizijskega postopka v znesku 1.541,45 EUR.

1. Sodišče prve stopnje je v celoti razveljavilo sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Ljubljani, Centralnega oddelka za verodostojno listino, opr. št. VL 52632/2013 z dne 12. 4. 2013, s katerim je bilo toženki kot dolžnici naloženo plačilo glavnice v znesku 53.952,33 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 11. 2012 dalje do plačila in izvršilnih stroškov v znesku 56,00 EUR, ter tožničin primarni tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo (II. točka izreka). Delno je ugodilo podrednemu tožbenemu zahtevku in toženki naložilo, da tožnici plača denarni znesek v višini 32.686,54 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 29. 5. 2014 dalje do plačila v roku 15 dni, pod izvršbo (III. točka izreka). V presežku (do zahtevanih 71.123,62 EUR) je tožničin podredni tožbeni zahtevek zavrnilo (IV. točka izreka). Odločilo je, da je tožeča stranka dolžna povrniti toženki in stranskim intervenientom njihove stroške pravdnega postopka, vsem s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (V. in VI. točka izreka).

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženke in stranskih intervenientov zavrnilo in v obsodilnem in stroškovnem delu (to je III., V. in VI. točki izreka) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da pritožniki sami krijejo svoje stroške pritožbe, tožnica pa sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 84/2016 in II DoR 101/2016 z dne 9. 6. 2016 na predlog toženke in stranskih intervenientov dopustilo revizijo glede vprašanja pravilnosti presoje, da je prišlo do sporazumne razveze predpogodbe oziroma da je tožnica od predpogodbe odstopila zaradi neizpolnitve.

Po določbi drugega odstavka 371. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP

) revizijsko sodišče v primeru dopuščene revizije izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vlagajo reviziji toženka ter prva in druga stranska intervenientka zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlagajo, da Vrhovno sodišče revizijama ugodi in izpodbijano sodbo pritožbenega sodišča spremeni tako, da pritožbama ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne oziroma podredno, da v celoti razveljavi izpodbijano sodbo pritožbenega sodišča in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje, tožnici pa naloži povrnitev vseh stroškov pravdnega postopka toženke ter prve in druge stranske intervenientke oziroma podredno, da izpodbijano sodbo pritožbenega sodišča razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje oziroma podredno pritožbenemu sodišču v novo sojenje.

Toženka v reviziji navaja, da tožnica nikoli ni odstopila od predpogodbe in ni vložila tožbe na razveljavitev pogodbe, toženka pa z vrnitvijo denarja tudi ni pristala na njeno sporazumno razvezo. Nižji sodišči sta napačno odločili, da je predpogodba prenehala veljati. Tožnica je ves čas uporabljala sporne nepremičnine in zanje najemnine ni plačevala ter nikoli ni povrnila koristi, ki jih je imela od dolgoletne uporabe nepremičnin. Toženka je zato vložila nasprotno tožbo z zahtevkom na vrnitev plačanega zneska, postopek pa je bil prekinjen do pravnomočnega zaključka postopka v obravnavani zadevi.

Prva in druga stranska intervenientka v reviziji navajata, da je šele pritožbeno sodišče utemeljilo sporazumno razvezo predpogodbe, saj je sodišče prve stopnje v obrazložitvi poudarjalo enostranski odstop od pogodbe. Pritožbeno sodišče je zmotno presodilo, da je bil s konkludentno doseženim soglasjem tožničinega stečajnega upravitelja in toženke v letu 2013 med tožnico in dediči zakoncev A. sklenjen sporazum o razvezi predpogodbe z dne 23. 10. 2001. Predpogodba ni predstavljala pravnega posla med tožnico in toženko, ampak pravni posel med tožnico in dediči zakoncev A. kot skupnostjo dedičev, zato tudi denar, ki ga je toženka prejela po predpogodbi, ni bil njeno osebno premoženje, temveč premoženje dedičev. Naknadni sporazum o razvezi pogodbe z dne 23. 10. 2002, ki je bila že realizirana s plačilom in več kot desetletno uporabo nepremičnine, ne da bi tožnica za to še kaj plačala, ne predstavlja posla po tretjem odstavku 67. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) in tretjem odstavku 189. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR). Razveza take predpogodbe, ki vzpostavlja obveznost vračanja že prejete in konzumirane najemnine, ni posel rednega upravljanja premoženja in bi skrbnik po 191. členu ZZZDR potreboval soglasje centra za socialno delo. Toženka zato ni mogla skleniti sporazuma o razvezi predpogodbe ne izrecno ne konkludentno. V sodni praksi Vrhovnega sodišča ni sporno, da skrbnik za razpolaganje z varovančevim premoženjem večje vrednosti potrebuje soglasje centra za socialno delo. V zvezi s tem se sklicuje na odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 12/2002, I Up 354/2011 in I Up 720/2002. Toženka je tudi bila ob vrnitvi denarja tožnici sicer že razrešena s položaja skrbnice denacionaliziranega premoženja, dobra vera nasprotne stranke pa po 73. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) ni razlog za konvalidacijo pravnega posla, ki ga sklene neupravičeni zastopnik. V zvezi s tem zatrjujeta odstop od sodne prakse Vrhovnega sodišča in se sklicujeta na odločbe II Ips 107/2011, II Ips 692/2009, II Ips 604/2009, II Ips 51/2009, II Ips 151/2007 in II Ips 738/2006. Sodišči sta ugotovili, da je bil rok za sklenitev glavne pogodbe v predpogodbi določen na 60 dni po ureditvi zemljiškoknjižnega stanja, torej po končanem zapuščinskem postopku in da ni šlo za fiksno pogodbo v smislu 104. člena OZ. Ni bilo sporno, da se je zapuščinski postopek končal šele med to pravdo v letu 2014 in tožnica toženki nikoli ni dala dodatnega roka za izpolnitev predpogodbe. Kljub temu sta sodišči presodili, da je tožnica še pred pravdo in pred vrnitvijo denarnega zneska toženke od predpogodbe utemeljeno odstopila. S tem sta sodišči kršili 103. in 105. člen OZ, ki za enostranski odstop od (pred)pogodbe zaradi neizpolnitve zahtevata dospelost upnikove terjatve. Upnik mora dolžniku dati tudi (primeren) dodatni rok. Nižji sodišči sta z navedeno presojo odstopili od prakse Vrhovnega sodišča RS (II Ips 232/2010, II Ips 1140/2008 in II Ips 319/2008). Zaradi neobrazloženega odstopa od ustaljene sodne prakse in očitno napačne pravne presoje sta bili kršeni pravici do enakega varstva pravic in do poštenega sojenja iz 2. člena Ustave RS (v nadaljevanju URS) in 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP). Tožnica tudi ni trdila, da bi enostransko odstopila od predpogodbe zaradi neizpolnitve, ampak je trdila le, da sta se s toženko v letu 2011 sporazumno dogovorili za njeno razveljavitev. Kljub temu je bistvo obrazložitve sodišča prve stopnje v presoji, da je prišlo do razveze pogodbe na podlagi tožničinega enostranskega odstopa. Enak pritožbeni očitek je bil zavrnjen z obrazložitvijo, da gre le za pravno kvalifikacijo. Takšno stališče pritožbenega sodišča pomeni kršitev 180. člena ZPP, odstopilo je tudi od ustaljene sodne prakse in pravne teorije, ki štejeta, da je pomen katerekoli izjave v pravnem prometu dejansko vprašanje. V zvezi s tem se sklicujeta na odločbe Ustavnega sodišča RS Up-140/02 in Up-232/00 ter odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 836/2009, II Ips 227/2008, II Ips 954/2007, II Ips 534/2004, II Ips 279/2003, II Ips 95/2002 in II Ips 252/98. Uveljavljata kršitev po 2. členu in po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je sodišče prve stopnje z dodajanjem nove podlage spora prekoračilo zahtevek, pritožbeno sodišče pa je zavrnilo pritožbene očitke o prekoračitvi zahtevka. V zvezi s tem uveljavljata kršitev 22. člena URS in 6. člena EKČP in se sklicujeta na odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 624/2009.

5. Reviziji sta bili na podlagi 375. člena ZPP vročeni nasprotni stranki, ki je nanjo odgovorila. Tožnica predlaga, da Vrhovno sodišče reviziji toženke in stranskih intervenientk zavrne, revidentom pa naloži plačilo njenih stroškov postopka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. V odgovoru na toženkino revizijo navaja, da sta nižji sodišči pravilno ugotovili, da je bila pogodba sporazumno razvezana oziroma da je prišlo do odstopa od pogodbe zaradi neizpolnitve. Toženka je namreč konkludentno, z ravnanjem (ko je vrnila kupnino) izrazila svojo voljo za sporazumno razvezo predkupne pogodbe. Tudi sicer pa je tožnica s pozivom toženki za vračilo nakazanega avansa (dopis z dne 21. 11. 2011) odstopila od pogodbe. Ker gre za odstop od pogodbe, je tožnica kot pogodbi zvesta stranka upravičena do povračila tistega dela, ki ga je pravilno izpolnila, torej denarja skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Podredno še navaja, da kršitev po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana, saj je sodišče dokazno ocenilo tožničine dopise in toženkin odgovor ter zaključilo, da je prišlo do sporazumne razveze predpogodbe oziroma odstopa od nje.

Tožnica v odgovoru na revizijo stranskih intervenientk navaja, da revidentki napačno predstavljata določena dejstva, saj je toženka predpogodbo sklenila v svojem imenu in v imenu preostalih dedičev in ne zgolj v imenu dedičev, toženka pa je denarni znesek po predpogodbi tožnici vrnila še kot skrbnica. Neresnične so revizijske navedbe, da je prejeti znesek predstavljal najemnino za uporabo nepremičnine, glede tega pa sicer revizija niti ni bila dopuščena. Ostale navedbe revidentk ne predstavljajo trditev v okviru dopuščenega revizijskega vprašanja.

6. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili (v skladu s tretjim odstavkom 370. člena ZPP je Vrhovno sodišče na te ugotovitve vezano):

- Toženka in stranski intervenientki so dedinje po pokojnih zakoncih A., ki jim je bilo v letu 2001 z denacionalizacijsko odločbo vrnjen 1/6 solastniški delež na poslovnem kompleksu tovarne v D.

- Toženka je vodila denacionalizacijski postopek in bila postavljena za skrbnico vrnjenega premoženja.

- Tožnica kot kupec in toženka kot prodajalka (v svojem imenu in kot skrbnica v imenu drugih dedičev) sta 23. 10. 2002 sklenili predpogodbo (v nadaljevanju Predpogodba), s katero se je prodajalka zavezala (v svojem imenu in imenu drugih dedičev) prodati in izročiti v last in posest kupcu nepremičnini parc. št. 716/6 in 720/2, k. o. ..., do 1/6, za kupnino in pod pogoji določenimi v predpogodbi. Prvotno je bil rok za sklenitev prodajne pogodbe določen na dan 31. 5. 2003, z aneksom k predpogodbi št. 1 z dne 31. 5. 2003 spremenjen na 30. 11. 2003, z aneksom št. 2 z dne 25. 11. 2003 na datum 31. 5. 2004 in nato z aneksom št. 3 z dne 25. 8. 2004 določen na 60 dni po ureditvi zemljiškoknjižnega stanja, ko bo kupec lahko sklenil prodajno pogodbo z lastniki nepremičnin. Predpogodba ni bila fiksna pogodba v smislu 104. člena OZ (izpolnitev pogodbe v določenem roku po naravi posla ni njena bistvena sestavina in stranki se tudi nista dogovorili, da se bo pogodba štela za razvezano, če ne bo izpolnjena v določenem roku).

- Tožnica je toženki ob sklenitvi predpogodbe dala 4. 11. 2004 najprej 10.000.000,00 SIT, nato pa 27. 8. 2004 še 3.000.000,00 SIT - skupaj je tožnica toženki nakazala znesek 54.248,04 EUR kot kupnino.

- V Predpogodbi v zvezi z aneksom št. 3 je bilo dogovorjeno, da plačani znesek kupnine (10.000.000,00 SIT, nato pa dodatnih 3.000.000,00 SIT) od sklenitve predpogodbe do sklenitve prodajne pogodbe obrestuje po 11 % obrestni meri.

- V 4. členu Predpogodbe je bilo določeno še, da se v primeru, da kupec s prodajalko oziroma prodajalci iz razloga, ki niso na strani kupca, ne bi mogel skleniti glavne pogodbe, prodajalka v svojem imenu in imenu preostalih dedičev zaveže poplačati vso morebitno škodo, ki bi kupcu nastala, izrecno pa se zaveže kupcu zagotoviti najem oziroma uporabo nepremičnin, ki so predmet prodaje, pod enakimi pogoji, kot jih ima kupec po najemni pogodbi, pri čemer se del vnaprej plačane kupnine šteje kot predplačilo najemnine ter se od plačila naprej obrestuje po 11 % letni obrestni meri. Prodajalka se je zavezala še, da bo v takšnem primeru najem zagotovila kupcu najmanj za toliko časa, za kolikor se del vnaprej plačane kupnine z obrestmi ne porabi za najemnino. V primeru da kupec ne bi mogel skleniti prodajne pogodbe iz razlogov, ki niso na strani kupca, in ne bo mogel uporabljati nepremičnin, se je prodajalka zavezala, vrniti preostali del kupnine z obrestmi 11 % najkasneje v roku dveh mesecev od dneva, ko je kupec prodajalki vrnil nepremičnine.

- Do sklenitve glavne (prodajne) pogodbe nikoli ni prišlo.

- Tožnica je toženko v vmesnem času večkrat spraševala, ali je zapuščinski postopek po pokojnih denacionalizacijskih upravičencih končan, toženka pa je vsakokrat odgovorila, da še ne.

- Zoper tožnico je bil konec leta 2012 uveden stečaj. Stečajni upravitelj je toženko večkrat pozval k vrnitvi prejetega (k vračilu glavnice).

- Toženka je z dopisom z dne 14. 12. 2011 tožnici odgovorila, da zapuščinski postopek še ni zaključen in da je pripravljena vrniti kupnino po Predpogodbi z obrestmi ter da naj se upošteva pri izračunu obresti, da je bil pripadajoči delež po denacionalizaciji 16.000.000,00 SIT, ona pa je pristala na poplačilo deleža s 13.000.000,00 SIT.

- Iz tožničinih dopisov ne izhaja, da bi tožnica toženki dala dodaten izrecen rok za sklenitev pogodbe (ves čas jo je pozivala zgolj na sporočitev podatkov v zvezi z zapuščinskim postopkom).

- Iz dopisa stečajnega upravitelja z dne 1. 2. 2013 izhaja, da ugotavlja, da je bil sklenjen dogovor, da bo toženka vrnila glavnico, povečano za natečene zamudne obresti. Ker določila iz predpogodbe niso izpolnjena, iz pisanj tožnice izhaja, da je predpogodba prekinjena in razveljavljena in da ni bila sklenjena glavna pogodba.

- Toženka je 27. 2. 2013 tožnici vrnila 54.248,04 EUR. Tožnica takrat ni bila več skrbnica za poseben primer (saj je bila z odločbo Centra za socialno delo ... razrešena in je bil v tistem času skrbnik tretji stranski intervenient, ker zapuščinski postopek še ni bil zaključen). Tožnica s toženkino razrešitvijo ni bila seznanjena.

- Tožnica je nepremičnine ves čas uporabljala.

Presoja dovoljenosti revizije in odločitev o reviziji

8. V primeru dopuščene revizije mora biti reviziji priložen predlog za dopustitev revizije in sklep o dopustitvi revizije (tretji odstavek 373. člena ZPP). Toženka je reviziji priložila zgolj sklep o dopustitvi revizije, ne pa tudi predloga, zato njena revizija ni popolna

. Ker se v postopku z revizijo ne uporabljajo določbe 108. člena ZPP o vračanju nepopolnih vlog v dopolnitev (383. člen ZPP v zvezi s 336. členom ZPP), je Vrhovno sodišče revizijo zavrglo (377. člen ZPP).

Odločitev o stroških revizijskega postopka

9. Če sodišče zavrže pravno sredstvo, odloči tudi o stroških, ki so nastali med postopkom v zvezi z njim (prvi odstavek 165. člena ZPP). V konkretnem primeru toženka do povrnitve revizijskih stroškov ni upravičena, ker z revizijo ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP). Prav tako do povrnitve stroškov odgovora na revizijo ni upravičena tožnica, saj je bil njen odgovor vsebinski in kot tak za samo odločitev (zavrženje revizije) nepotreben. Zato je Vrhovno sodišče odločilo, da toženka nosi sama svoje stroške revizijskega postopka, tožnica pa sama svoje stroške odgovora na toženkino revizijo.

O reviziji prve in druge stranske intervenientke

10. Revizija prve in druge stranske intervenientke je utemeljena.

11. Bistveno (dopuščeno) vprašanje v obravnavani zadevi je, ali je med pravdnima strankama prišlo do sporazumne razveze Predpogodbe oziroma ali je tožnica od nje odstopila zaradi neizpolnitve. Tožnica je trdila, da naj bi se s tožnico v letu 2011 sporazumno dogovorili za njeno razvezo, toženka pa je ugovarjala, da tožnica od nje ni nikoli odstopila, pozivov za sklenitev glavne pogodbe pa ni mogoče šteti kot odstop od Predpogodbe.

12. Vrhovno sodišče ugotavlja, da iz odločb nižjih sodišč ni jasno, ali štejeta, da je Predpogodba prenehala veljati (in njenih določb ni mogoče uporabiti) zato, ker je tožnica od nje odstopila zaradi neizpolnitve ali ker naj bi bila Predpogodba sporazumno razvezana. Razlogi odločb si namreč med seboj nasprotujejo. Tako je sodišče prve stopnje v 26. točki obrazložitve svoje odločbe zaključilo, da je bila Predpogodba na podlagi dopisa stečajnega upravitelja z dne 1. 2. 2013 in toženkinega konkludentnega ravnanja (ko je 27. 2. 2013 tožnici vrnila denar) razvezana najkasneje 27. 2. 2013, v točkah 27 - 29 obrazložitve svoje odločbe pa je presodilo, da je tožnica z dopisom stečajnega upravitelja od nje odstopila, saj je izjavila, da je Predpogodba prekinjena in razveljavljena, ker ni bila sklenjena glavna pogodba, toženka pa se je s tožničinim odstopom seznanila najkasneje 27. 2. 2013, ko je tožnici vrnila denar. Tudi pritožbeno sodišče je v 8. točki obrazložitve svoje sodbe potrdilo zaključek sodišča prve stopnje o sporazumni razvezi Predpogodbe, v nadaljevanju (glej 12. točko obrazložitve sodbe pritožbenega sodišča) pa navaja, da tožničin dopis stečajnega upravitelja z dne 1. 2. 2013 predstavlja njeno izjavo o odstopu v smislu 103. člena OZ.

Glede zavrnitve pritožbenega očitka v zvezi s kršitvijo pravice do izjave in prekoračitvijo trditvene podlage

13. Uveljavljane kršitve po 2. in 180. členu ter 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, niso podane. Vsebina izjave volje strank in vprašanje, ali je bila ta dana, je sicer dejansko vprašanje, njena kvalifikacija pa pravno vprašanje. Tožnica je trdila, da sta stranki “sporazumno razvezali pogodbo”, te njene trditve so torej opredeljene z besedami, ki so hkrati (lahko) pravne opredelitve. Toženka pa je ugovarjala, da je predpogodba še v veljavi in da do odstopa na nobeni strani ni prišlo ter da njenega vračila denarja ne gre šteti za njen odstop, pozivov toženkinega stečajnega upravitelja pa za njeno odstopno izjavo. Glede na navedene trditve obeh pravdnih strank Vrhovno sodišče pritrjuje pritožbenemu sodišču, da uveljavljane postopkovne kršitve niso podane, saj je tudi po presoji Vrhovnega sodišča sodišče prve stopnje imelo zadostno trditveno podlago v trditvah obeh pravdnih strank o njunih “ravnanjih/pogajanjih” za pravno opredelitev usode Predpogodbe v celoti (od sporazumne razveze, do enostranskega odstopa, do tega, da nobena od strank ni odstopila in je pogodba še vedno v veljavi).

Glede enostranskega odstopa od Predpogodbe zaradi neizpolnitve

14. Prenehanje pogodbe zaradi neizpolnitve urejajo določbe OZ v III. poglavju. V 103. členu OZ (ki opredeljuje pravico ene stranke, če druga stranka ne izpolni svoje obveznosti) je določeno, da, če pri dvostranskih pogodbah ena stranka ne izpolni svoje obveznosti in ni določeno kaj drugega, lahko druga stranka zahteva izpolnitev obveznosti ali pa pod pogoji iz naslednjih členov odstopi od pogodbe z navadno izjavo, če pogodba ni razvezana že po samem zakonu, v vsakem primeru pa ima pravico do odškodnine. Po prvem odstavku 105. člena OZ obdrži dolžnik pravico, če izpolnitev obveznosti v določenem roku ni bistvena sestavina pogodbe, da tudi po izteku roka izpolni svojo obveznost, upnik pa, da zahteva njeno izpolnitev. Po drugem odstavku 105. člena mora upnik, če hoče odstopiti od pogodbe, pustiti dolžniku primeren dodatni rok za izpolnitev. Po tretjem odstavku 105. člena OZ nastanejo enake posledice kot takrat, ko je rok bistvena sestavina pogodbe, če dolžnik ne izpolni obveznosti v dodatnem roku. To pomeni, da je v tem primeru pogodba razvezana po samem zakonu (primerjaj prvi odstavek 104. člena OZ).

15. Prav imata revidentki, da je zaključek nižjih sodišč, da je tožnica od Predpogodbe odstopila zaradi neizpolnitve, nepravilen, saj je v nasprotju s 103. in 105. členom OZ. Ker sta nižji sodišči ugotovili, da je bil rok za sklenitev prodajne pogodbe (torej rok za izpolnitev Predpogodbe) z Aneksom št. 3 z dne 25. 8. 2004 končno določen na 60 dni po ureditvi zemljiškoknjižnega stanja, ko bo kupec lahko sklenil prodajno pogodbo z lastniki nepremičnin (torej po zaključku zapuščinskega postopka), in ker sta ugotovili tudi, da ni šlo za fiksno pogodbo v smislu 104. člena OZ (saj izpolnitev obveznosti v določenem roku ni bila bistvena sestavina pogodbe), je napačno stališče nižjih sodišč, ki sta za neizpolnitev pogodbe, zaradi katere je tožnica odstopila od Predpogodbe, šteli že samo dejstvo, da glavna pogodba ni bila sklenjena. Obveznost namreč glede na določila v Predpogodbi sploh še ni zapadla in toženka še ni prišla v zamudo. Zgolj dejstvo, da je toženka na pozive stečajnega upravitelja vrnila glavnico, še ne odvezuje tožnice dolžnosti upnika, da da dolžniku (toženki) dodatni rok po drugem odstavku 105. člena OZ. Poleg tega je že sama Predpogodba v 4. členu uredila posledice situacije, ko glavna pogodba ni sklenjena.

16. Vrhovno sodišče se tudi ne strinja z odločitvijo nižjih sodišč, ki sta (v enem delu obrazložitve svojih odločb) presodili, da je bila Predpogodba sporazumno razvezana, ko je toženka 27. 2. 2013 po pozivu stečajnega upravitelja z dne 1. 2. 2013 tožnici vrnila denar; s tem naj bi konkludentno privolila v razvezo Predpogodbe. Zato sta posledično zaključili, da sta pravdni stranki prosti svojih obveznosti, tožnica pa je upravičena do obresti od vnaprej plačanega zneska kupnine (peti odstavek 111. člena OZ) kot povračila za toženkino neupravičeno uporabo tožničinega kapitala v višini 6 % letno (drugi odstavek 382. člena OZ), in sicer od dneva plačila kupnine do dneva vračila.

17. Po prvem odstavku 145. člena Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD) namreč dediči do delitve upravljajo in razpolagajo z dediščino skupno. Po prvem odstavku 73. člena OZ pa zavezuje pogodba, ki jo sklene nekdo kot pooblaščenec v imenu drugega brez njegovega pooblastila, neupravičeno zastopanega samo, če jo ta pozneje odobri. Po drugem odstavku 73. člena OZ lahko stranka, s katero je pogodba sklenjena, zahteva od neupravičeno zastopanega, da se v primernem roku izreče, ali odobrava pogodbo ali ne. Po tretjem odstavku 73. člena OZ se šteje, če neupravičeno zastopani niti v danem roku ne odobri pogodbe, da pogodba sploh ni bila sklenjena. Po četrtem odstavku 73. člena OZ lahko v tem primeru stranka, s katero je bila pogodba sklenjena, zahteva povrnitev škode od tistega, ki jo je kot pooblaščenec brez pooblastila sklenil, če ob sklenitvi pogodbe ni vedela in ni bila dolžna vedeti, da ta ni imel pooblastila.

18. Ker je bila toženka ob vračilu denarja tožnici že razrešena s položaja skrbnice za poseben primer, zapuščinski postopek pa takrat tudi še ni bil zaključen (torej je denar vrnila v svojem imenu zgolj kot ena izmed dedičev dediščine, ki niti še ni bila razdeljena), sta nižji sodišči materialno pravno zmotno presodili, da njena konkludentno izražena izjava volje o sporazumni razvezi Predpogodbe pomeni sklenjen dogovor o sporazumni razvezi v imenu vseh dedičev in neveljavnost Predpogodbe. Takšen dogovor bi lahko sklenil samo tretji stranski intervenient (Center za socialno delo ...) kot skrbnik premoženja. Toženkino soglasje o sporazumni razvezi Predpogodbe nima pravnih posledic za samo veljavnost Predpogodbe, saj je toženka izjavo volje podala kot neupravičena oseba. Prav imata tudi revidentki, da ni bistveno, ali je tožnica za toženkino razrešitev s položaja skrbnika za poseben primer vedela ali ne, saj glede na določbe 73. člena OZ dobra vera nasprotne stranke še ne pomeni veljavnosti pogodbe. Ker ni pravilen zaključek nižjih sodišč o razvezi Predpogodbe in po presoji Vrhovnega sodišča Predpogodba še vedno velja, tudi ni pravilna odločitev nižjih sodišč o utemeljenosti zahtevka za plačilo obresti po petem odstavku 111. člena OZ in drugem odstavku 382. člena OZ.

19. Ker sta nižji sodišči zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča nepravilno presodili, da je bila Predpogodba razvezana oziroma da je tožnica od Predpogodbe enostransko odstopila, je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo in sodbo pritožbenega sodišča delno spremenilo tako, da je pritožbi stranskih intervenientk ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo, tako da je zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek na plačilo 32.686,54 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka sodbe sodišča prve stopnje).

Odločitev o stroških revizijskega postopka

20. Sprememba odločitve o glavni stvari je narekovala tudi ustrezno spremembo odločitve o stroških postopka (drugi odstavek 165. člena v zvezi s 154. členom ZPP).

21. V zvezi s stroški prvostopenjskega postopka je revizijsko sodišče upoštevalo odmero stroškov postopka sodišča prve stopnje in upoštevalo, da je tožnica s primarnim tožbenim zahtevkom oziroma z zahtevkom, ki ga je uveljavljala s predlogom za izvršbo, v celoti propadla (prvi odstavek 154. člena ZPP). Odločilo je, da je tožnica dolžna povrniti toženki in stranskim intervenientom njihove stroške prvostopenjskega postopka v celoti, in sicer toženki v skupnem znesku 2.244,80 EUR, stranskim intervenientom pa v skupnem znesku 2.993,44 EUR, oboje skupaj s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

22. Glede stroškov pritožbenega postopka je revizijsko sodišče odločilo, da, ker tožnica v pravdi ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP), krije sama svoje stroške pritožbenega postopka, dolžna pa je povrniti toženki in stranskim intervenientom njune stroške pritožbenega postopka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, in sicer toženki v skupnem znesku 1.851,32 EUR ter stranskim intervenientom v skupnem znesku 2.084,77 EUR. Stroške pritožbenega postopka toženke in stranskih intervenientov je Vrhovno sodišče odmerilo v skladu z Zakonom o odvetniški tarifi (v nadaljevanju ZOT). Pritožbeni stroški toženke tako predstavljajo: strošek nagrade za pritožbeni postopek toženke v znesku 856,00 EUR (tar. št. 3210 Tarife) in 22 % DDV v znesku 188,32 EUR (tar. št. 6007 Tarife) ter plačano sodno takso za pritožbo v znesku 807,00 EUR. Pritožbeni stroški stranskih intervenientov pa predstavljajo: strošek nagrade za pritožbeni postopek v znesku 1.731,40 EUR (tar. št. 3210 in 1200 Tarife), pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev v znesku 20,00 EUR (tar. št. 6002 Tarife) in 22 % DDV v znesku 333,37 EUR (tar. št. 6007 Tarife). Stranskim intervenientom ne pripada nagrada za narok na drugi stopnji (tar. št. 3212 in 1200 Tarife), saj pritožbeno sodišče naroka ni opravilo.

23. Glede stroškov revizijskega postopka je Vrhovno sodišče odločilo, da jih je tožnica dolžna povrniti stranskima intervenientkama, ki sta z revizijo uspeli, v skupnem znesku 1.541,45 EUR, sama pa krije svoje stroške odgovora na revizijo. Stroške revizijskega postopka stranskih intervenientk je Vrhovno sodišče odmerilo v skladu z ZOT, in sicer: strošek nagrade za postopek z revizijo v znesku 1.244,30 EUR (tar. št. 3300 in 1200 Tarife), pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev v znesku 20,00 EUR (tar. št. 6002 Tarife) in 22 % DDV v znesku 278,15 EUR (tar. št. 6007 Tarife).

24. Tožnica je dolžna plačati vse odmerjene stroške (postopka pred sodiščem prve stopnje, pritožbenega postopka in revizijskega postopka) v petnajstdnevnem paricijskem roku, ki prične teči naslednji dan po vročitvi sodbe (prvi, drugi in tretji odstavek 313. člena ZPP).

O procesnih vprašanjih je Vrhovno sodišče odločilo na podlagi besedila zakona, ki je veljalo pred uveljavitvijo novele ZPP-E. Postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe te novele, se pred sodiščem druge stopnje in pred Vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah noveliranega zakona le, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona (tretji odstavek 125. člena ZPP-E). Novela je bila uveljavljena 14. 9. 2017, sodišče prve stopnje pa je v konkretnem primeru sodbo izdalo pred tem.

Obširno o tem v sklepu Vrhovnega sodišča II Ips 410/2010 z dne 14. 7. 2011. Enako tudi sklepi istega sodišča II Ips 93/2011 z dne 30. 1. 2014, II Ips 92/2013 z dne 26. 9. 2013, II Ips 234/2011 z dne 8. 3. 2012 in drugi.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 2, 180, 339, 339/2-8, 371, 371/2

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 73, 73/1, 73/2, 73/3, 73/4, 103, 104, 104/1, 105, 105/1, 105/2, 105/3, 111, 111/5, 382, 382/2

Zakon o dedovanju (1976) - ZD  - člen 145, 145/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.