VSRS Sodba VIII Ips 278/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-02-20

Marjana Lubinič (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, mag. Irena Žagar

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - konkretizacija kršitve - kršitev z znaki kaznivega dejanja - obseg sodne presoje - odredba o hišni preiskavi

Odredba o hišni preiskavi potrjuje, da je bila preiskava odrejena in kaj so bili razlogi za odreditev; potrjuje tudi, da je sodišče v kazenski zadevi presodilo, da so v času odredbe - glede na tedanje podatke - obstajali utemeljeni razlogi za sum, da je oseba storila kaznivo dejanje. Odredba o hišni preiskavi pa ne predstavlja dokaza, da je oseba res storila kaznivo dejanje (glede katerega so za odreditev hišne preiskave obstajali le utemeljeni razlogi za sum), oziroma da je kršila pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (z znaki kaznivega dejanja).

Sodišče ni vezano na pravno opredelitev odpovednega razloga v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

II. Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene stroške odgovora na revizijo v znesku 210,68 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izreku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 11. 12. 2015 nezakonita. Toženki je naložilo, da tožnico pozove nazaj na delo, jo prijavi v socialna zavarovanja in vpiše v evidenco pri ZPIZ za celotno obdobje nezakonitega prenehanja delovnega razmerja (od 31. 12. 2015 do vrnitve na delo), ji obračuna in izplača plače ter regres za letni dopust za leto 2016 ter ji povrne stroške postopka. Sodišče je svojo odločitev utemeljilo s tem, da toženka ni dokazala kršitev delovnih obveznosti s strani tožnice.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo toženke in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Poudarilo je, da prvostopenjsko sodišče ni bilo dolžno presojati obstoja odpovednega razloga iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR-1, Ur. l. RS št. 21/2013 in nadalj.), saj je bila izredna odpoved podana na podlagi 1. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Strinjalo se je tudi s presojo sodišča prve stopnje o nedokazanih kršitvah.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je toženka vložila revizijo. V njej uveljavlja kršitve materialnopravne in procesne narave. V okviru procesnih kršitev se ne strinja z zaključkom sodišča, da odredba o hišni preiskavi ni dokazno sredstvo. Pri tem se sklicuje na stališče Višjega delovnega in socialnega sodišča (v nadaljevanju VDSS), ki ga je zavzelo v zadevi Pdp 777/2012, in sicer da je v delovnopravnem sporu dopustno upoštevati tudi dokaze, ki so bili iz kazenskega spisa izločeni kot nezakoniti. Sodišče naj bi v tem delu zagrešilo tudi procesno kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.), saj je kljub zavzetemu stališču, da odredba ni dokaz, njeno vsebino prebralo v dokaznem postopku. Poleg tega naj bi kršilo določilo prvega odstavka 360. člena ZPP s tem, ko se ni opredelilo do pritožbenih navedb, da je vsebina (v odredbi vsebovanih) prisluhov med strankama nesporna. Toženka nadalje uveljavlja procesne kršitve iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi zaključkom sodišča, da je izredna odpoved „zamegljeno“ obrazložena in da iz nje ni mogoče razbrati konkretnih kršitev delovnih obveznosti. Po njenem prepričanju so le te v izredni odpovedi dovolj jasno in konkretno opredeljene. To navsezadnje potrjuje tudi sodišče, ki je v 9. točki obrazložitve drugostopenjske sodbe ključne očitke iz odpovedi tudi povzelo. V tem delu si zato razlogi sodbe nasprotujejo in je posledično ni mogoče preizkusiti. Sodišče naj bi zagrešilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tudi s tem, ko ni izrecno navedlo, kateri izmed zakonskih znakov kaznivega dejanja po drugem odstavku 261. člena Kazenskega zakonika (Ur. l. RS, št. 55/08 in nadalj. - v nadaljevanju KZ-1) ni izpolnjen. Revizija nadalje uveljavlja, da so bila v pritožbenem postopku napačno uporabljena pravila o prekluziji, ker sodišče ni upoštevalo pravnomočne obtožnice Okrožnega sodišča v Ljubljani z opravilno številko X K 43082/2015. V okviru materialnopravnih očitkov navaja, da je sodišče zmotno ugotovilo, da nista podana odpovedna razloga po 1. in 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Napačno pa je uporabilo tudi določilo drugega odstavka 87. člena ZDR-1, v delu obrazložitve, kjer je zaključilo, da je vezano na pravno kvalifikacijo dejanja iz izredne odpovedi in da posledično ni dolžno opraviti presoje tudi po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Pri tem se sklicuje na prakso revizijskega sodišča v zadevah VIII Ips 304/2015, VIII Ips 196/2016 in VIII Ips 150/2016.

4. Tožnica je na revizijo pravočasno odgovorila. V odgovoru predlaga zavrnitev revizije. Poudarja, da je sodišče prve stopnje odredbo prebralo kot listinski dokaz in se pri tem seznanilo z njeno vsebino, nato pa v 10. točki obrazložitve podalo svojo dokazno oceno. To je v 6. točki svoje obrazložitve potrdilo tudi pritožbeno sodišče. Poudarja, da sodba sodišča druge stopnje vsebuje jasne razloge in da med njimi ni nasprotij. Toženka v tem delu revizije, v katerem uveljavlja kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, prikrito izpodbija ugotovljene dejanske zaključke, kar pa ni dovoljen revizijski razlog. V zvezi s prekluzijo obtožnice poudarja predvsem, da gre za nesubstanciran dokazni predlog, ki ga sodišče ni dolžno upoštevati.

6. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena ZPP). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP). Revizijsko sodišče je vezano na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga za izdajo izpodbijane sodbe, saj revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP).

7. Revizijsko sodišče že uvodoma poudarja, da se strinja s stališči sodišč nižje stopnje o „zamegljeni“ obrazložitvi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Pri tem pa kljub tej ugotovitvi iz obeh sodb dovolj jasno izhaja tudi, da sta sodišči vendarle šteli, da so nekatera od dejanj, ki se tožnici očitajo v vabilu in izredni odpovedi, vsaj toliko konkretizirana, da omogočajo sodni preizkus po vsebini.

8. Revizijsko sodišče v zvezi s tem ugotavlja tudi, da je že v seznanitvi z očitanimi kršitvami (v vabilu) pred zagovorom toženka zelo na splošno (brez točne opredelitve časa in kraja ter konkretnejšega dogajanja) očitala tožnici, da je od S. K. „na podlagi predhodnega dogovora zahtevala del nagrade, ki jih je ta zahteval in sprejel za posredovanje pri izdaji več delovnih dovoljenj in zaposlitev tujcev“ in ta očitek povezala s tem, da je (spet povsem splošno) „skladno s tem dogovorom imenovanemu aktivno pomagala pri pripravi dokumentacije, potrebne za izdajo več delovnih dovoljenj (dajanje napotkov in navodil (tudi v postopkih, ki so jih vodile sodelavke same in ne tožnica), usmerjanje, priprava vlog, pogodb o zaposlitvi in pisanje drugih dokumentov, npr. izjave tujca, da se želi zaposliti, zamenjave že oddanih vlog itd.).“ Nato se je v seznanitvi z vabilom pred zagovorom le sklicevala na podrobnejše navedbe očitanih kršitev v priloženi odredbi o hišni preiskavi Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 10. 11. 2015, za katero je jasno, da (lahko) temelji že na utemeljenih razlogih za sum, da je oseba storila kaznivo dejanje itd. (214. člen Zakona o kazenskem postopku, Ur. l. RS 63/94 in nadalj.). Pomembno je tudi, da obrazložitev priložene odredbe ni povsem jasna (povzema predvsem podatke iz prikritih preiskovalnih ukrepov) in da v zvezi s tožnico navaja nekoliko bolj konkretno in jasno le očitani dejanji v zvezi z R. S. in J. K. Podobno velja tudi za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi tožnici, ki se v zvezi z očitanimi kršitvami sklicuje kar na odredbo o hišni preiskavi („kot je bilo ugotovljeno iz sodne odredbe“) in prisluhe ter tajna opazovanja, povzeta v odredbi („ki jih delodajalec v izogib ponavljanju ne povzema v obrazložitev“, nekateri prisluhi pa so vsaj delno tudi povzeti), ki „nedvomno kažejo, da je imela uslužbenka dogovor s K.“ itd.

9. Upoštevajoč navedene podatke sta zato sodišči druge in prve stopnje pravilno ugotovili, da gre za „zamegljeno“ obrazložitev, vendar sta celo v korist toženke šteli, da so očitki nekaterih dejanj vendarle toliko konkretni, da njihov opis s sklicevanjem na odredbo o hišni preiskavi zadosti formalnim zahtevam obdolžitve in izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in da vendarle zadošča tudi za vsebinsko presojo.

Zato je v reviziji uveljavljeno nasprotje med (na eni strani) ugotovitvami o „zamegljeni“ odpovedi pogodbe o zaposlitvi in tem, da se sodišči vseeno ukvarjata z nekaterimi dejanskimi očitki oziroma ugotovitvami iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi, le navidezno in v korist toženke. Jasno pa je tudi, da se je sodišče ukvarjalo s tistimi kršitvami, ki so bile (po njegovi presoji) dovolj konkretizirane, in da izpodbijana sodba in sodba sodišča prve stopnje temeljita na vsebinski presoji teh kršitev. Očitek bistvene kršitve določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zato ni utemeljen.

10. Revizija v zvezi z očitki o „zamegljeni“ obrazložitvi uveljavlja tudi kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (t. i. protispisnost), saj naj bi bili v izredni odpovedi očitki dovolj jasno konkretizirani. Bistvo pri presoji navedene kršitve je v zahtevi, da se zagotovi skladnost med tem, kar je o odločilnih dejstvih napisano v sodbi in samimi listinami itd. V njenem okviru se torej presoja povsem tehnični vidik prenosa informacij iz listinskih dokazov v obrazložitev sodbe. Gre za kršitev, ki se večkrat sprevrže v nedovoljeno presojo dokaznih zaključkov sodišč nižjih stopenj. Stranka je zato v reviziji dolžna še posebej natančno specificirati očitek, in sicer z natančno opredelitvijo mest v spisu in sodbi, na katera se nepravilnost nanaša. Toženka temu standardu ni zadostila, saj v podporo svojih trditev zgolj pavšalno navaja, da je mogoče odpovedne očitke dovolj jasno razbrati iz 5. in 6. strani odpovedi, pri tem pa sama konkretno ne izpostavi niti enega odpovednega očitka, ki naj bi ga sodišče nepravilno preneslo, ga ni preneslo v odločitev ali ga ni upoštevalo. Zato ta kršitev ni podana.

11. V zvezi z revizijskimi navedbami glede odredbe o hišni preiskavi in njeni dokazni vrednosti iz 3. točke obrazložitve prvostopenjske sodbe izhaja, da je bila odredba o hišni preiskavi prebrana v dokaznem postopku.

Sodišče je nato v 10. točki obrazložitve navedlo, da odredba ni dokaz, ker je bila izdana zgolj na podlagi utemeljenih razlogov za sum in da bi lahko toženka očitke iz odpovedi dokazovala s pomočjo prepisa prisluhov, z zaslišanjem prič ipd. Kasneje (v 12. točki) je navedlo tudi, da obrazložitev odredbe ni dokaz, na katerem bi bil možen zaključek o kršitvi. Sodišče druge stopnje pa je obrazložilo, da bi bili lahko dokaz prisluhi, ne pa odredba o preiskavi - v smislu ugotavljanja dejstev, ki so v njej navedena, in da je ta dejstva šele potrebo dokazovati.

12. Te ugotovitve sodišč nižjih stopenj niso protislovne ali napačne. Odredba o hišni preiskavi potrjuje, da je bila ta preiskava odrejena in kaj so bili razlogi za to odreditev; potrjuje tudi, da je sodišče v kazenski zadevi presodilo, da so v času odredbe - glede na tedanje podatke - obstajali utemeljeni razlogi za sum, da je oseba storila kaznivo dejanje. Odredba o hiši preiskavi pa ne predstavlja dokaza, da je oseba tudi res storila kaznivo dejanje (glede katerega so za odreditev hišne preiskave obstajali le utemeljeni razlogi za sum)

, oziroma kršila pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja (z znaki kaznivega dejanja). Ob tem, da je tožnica tudi izrecno prerekala navedbe v odredbi o hišni preiskavi (nasprotne revizijske navedbe so protispisne), je sodišče pravilno izvajalo še druge dokaze in se pri presoji očitanih kršitev v odpovedi oprlo nanje - predvsem na izpoved S. K. in tožnice ter pisni izjavi A. R. in M. Š. S takšnim zaključkom se je strinjalo tudi pritožbeno sodišče in v tem delu pritrdilo dokazni presoji prvostopenjskega sodišča. Sodišče druge stopnje zato ni zagrešilo kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena; sodbo je tudi v tem delu mogoče preizkusiti.

13. Neutemeljen je revizijski očitek v zvezi s tem, da sodišče druge stopnje ni upoštevalo pravnomočne obtožnice Okrožnega sodišča v Ljubljani X K 43082/2015. Sodišče druge stopnje je pravilno zaključilo, da toženka ni zadostila zahtevam iz prvega odstavka 337. člena ZPP, saj v pritožbi ni navedla razloga, zakaj dokaznega predloga za pridobitev obtožnice ni podala že v postopku na prvi stopnji. Dokazni predlog je bil tudi sicer povsem nesubstanciran, saj toženka v pritožbi ni pojasnila, katero odločilno dejstvo naj bi z njim v predmetnem sporu dokazovala, oziroma zakaj naj bi bila v smislu dokazne presoje obtožnica sploh lahko pomembna.

14. Sodišče druge stopnje pa je očitno napačno uporabilo materialno pravo v zvezi s presojo, da je sodišče lahko presojalo le očitke iz odpovedi iz razloga po 1. in ne tudi 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1, ker se je tudi toženka v odpovedi sklicevala le na razlog po 1. alineji 110. člena ZDR-1.

Takšno stališče je v nasprotju z drugim odstavkom 87. člena ZDR-1, po katerem je delodajalec v pisni odpovedi dolžan navesti zgolj dejanski odpovedni razlog, ne pa tudi njegove pravne kvalifikacije. Sodišče torej tudi v primeru pravne opredelitve odpovednega razloga v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi na to opredelitev ni vezano. To stališče je bilo v preteklosti že večkrat potrjeno v odločitvah revizijskega sodišča, kar toženka v reviziji tudi pravilno izpostavlja (odločitve v zadevah VIII Ips 304/2015, VIII Ips 196/2016 in VIII Ips 150/2016).

15. Kljub temu, povsem napačnemu zaključku, pa izpodbijana sodba ne temelji le na njem, temveč temelji tudi na drugem, prirejenem razlogu; pritrjuje namreč tudi dokazni presoji sodišča prve stopnje, da kršitve tožnici sploh niso dokazane. Pri tem je že sodišče prve stopnje kot tiste očitke kršitev, ki so še toliko obrazloženi, da sploh omogočajo vsebinsko presojo, izrecno obrazložilo, da v zvezi z zadevo K. - M. P. tožnici ni mogoče očitati ničesar in da zato nista podana niti razloga za odpoved po 1. in 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 in da tudi v zvezi z R. S. ni ugotovilo prav nobene tožničine napake. Enako je presodilo tudi o očitku v prisluhih z dne 21. 9. 2015 (v zvezi z 800 EUR), in sicer da se sploh ne nanaša na delo tožnice. Glede na navedeno je jasno, da sodišči nista ugotovili nobene od teh kršitev, niti v obsegu, ki bi ga lahko šteli le za kršitev pogodbenih obveznosti brez znakov kaznivega dejanja. Iz dejanskih ugotovitev sodišč, ki ne morejo biti predmet sodne presoje, torej tudi sicer ne izhaja zaključek, da je tožnica kršila katero od pogodbenih obveznosti iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

16. Glede na navedeno in v skladu s 378. členom ZPP je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno.

17. V posledici te odločitve je toženka dolžna tožnici povrniti tudi stroške odgovora na revizijo, ki so bili odmerjeni v skladu z Odvetniško tarifo. Za odgovor na revizijo in izdatke za stranko ji je revizijsko sodišče priznalo skupaj 459 točk, kar glede na vrednost točke znaša 210,68 EUR.

Pravilnost te presoje ni predmet revizije.

Revizijski očitek, da bi sodišče moralo izvesti dokaz z odredbo je torej brez podlage in neutemeljen.

Tudi kazenska sodba ne temelji na odredbi o hišni preiskavi.

Ob tem velja poudariti, da prvostopenjsko sodišče ni izhajalo iz enakega materialnopravnega stališča, saj je v 10. točki obrazložitve (vsaj glede prve kršitve, ki jo obravnava) jasno zaključilo, da nista podana odpovedna razloga ne po 1. alineji in ne po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

Toženka v reviziji tudi ne navede, v čem konkretno naj bi neko od konkretnih dejanj, ki sploh predstavljajo dovolj konkretiziran očitek kršitve, lahko kvalificirali kot kršitev iz 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 87, 87/2, 110, 110/1, 110/1-1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.