VSRS Sodba III Ips 26/2017-3
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-09-25

Vladimir Balažic (preds.), dr. Miodrag Đorđević (poroč.), dr. Mile Dolenc, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

podatkovna baza - souporaba podatkovne baze - pravice izdelovalca podatkovne baze - odškodnina - običajni honorar - licenčna analogija - civilna kazen - dopuščena revizija

Sodišči nižjih stopenj sta pri odmeri odškodnine na podlagi običajnega honorarja za neupravičeno uporabo dela podatkovne baze upoštevali stroške pridobivanja in vnosa podatkov, na katere je tožena stranka neupravičeno posegla, ne pa tudi stroškov vzpostavitve podatkovne baze. Takšen način odmere odškodnine je materialnopravno pravilen, saj se je kršitev raztezala le na neupravičeno odvzete in ponovno uporabljene posamezne podatke, ne pa tudi na samo bazo.

Stroški v zvezi s predstavitvijo baze oziroma naložba v vzpostavitev baze je pomembna le v okviru presoje, ali je posamezna podatkovna baza sploh varovana v okviru pravice sui generis. Varovane so namreč le tiste podatkovne baze, ki so od izdelovalca zahtevale znatno naložbo v pridobitev, preveritev ali predstavitev vsebine te baze (141.a člen ZASP).

Dejstvo souporabe dela podatkovne baze je tudi po presoji revizijskega sodišča utemeljen razlog za zmanjšanje odškodnine oziroma običajnega honorarja. Institut civilne kazni pa je tisti, ki preprečuje bojazen, da bi se kršitev "splačala".

II. Tožeča stranka sama krije stroške revizije.

III. Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki 856,44 EUR stroškov revizijskega odgovora (z morebitnimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16-ega dne).

1. Sodišče prve stopnje je v prvem sojenju ugotovilo, da je tožena stranka z neupravičenim jemanjem izvlečkov in ponovno uporabo znatnega dela vsebine podatkovne baze C., objavljene na spletni strani tožeče stranke http://A.si, v bazi podatkov z naslovom »Katalog ponudnikov«, objavljeni na spletni strani http://www.B, kršila pravice izdelovalcev podatkovnih baz tožeče stranke na podatkovni bazi C. Toženi stranki je naložilo, da v roku 8 dni od prejema prepisa sodbe odstrani iz svoje baze podatkov podatke o imenih, naslovih, kontaktnih številkah in spletnih naslovih ponudnikov, za katere je sodišče ugotovilo, da so bili neupravičeno odvzeti iz podatkovne baze tožeče stranke, ter ji prepovedalo, da te podatke uporablja in priobčuje javnosti. Toženi stranki je naložilo plačilo zneska 24.480,00 EUR (v tem znesku je zajetih 20 % civilne kazni; v presežku, za znesek 61.020,00 EUR, je tožbeni zahtevek zavrnilo) in objavo sodbe na spletni strani http://www.B.

2. Po pritožbi tožene stranke je sodišče druge stopnje razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na plačilo odškodnine za neupravičeno uporabo dela vsebine podatkovne baze (to je v delu prisojenega zneska 24.480,00 EUR; zavrnitev dela zahtevka v znesku 61.020,00 EUR je postala pravnomočna, saj se tožeča stranka ni pritožila). V ponovnem odločanju je sodišče prve stopnje tožeči stranki prisodilo znesek 12.889,80 EUR (v tem znesku je zajetih 100 % civilne kazni), v presežku (11.590,20 EUR) pa je zahtevek zavrnilo. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo ter v izpodbijanem zavrnilnem in stroškovnem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. V revizijskem postopku je tako sporno še plačilo odškodnine v višini 11.590,20 EUR, ki ga tožeča stranka utemeljuje na podlagi običajnega honorarja v višini nadomestitvenih stroškov za vzpostavitev podatkovne baze.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom III DoR 6/2017 z dne 24. 2. 2017 dopustilo revizijo tožeče stranke glede dveh vprašanj:

»- ali se v primeru iz drugega odstavka 168. člena ZASP, ko se odškodnina za kršitev pravic na podatkovni bazi odmerja v obsegu, ki je enak dogovorjenemu ali običajnemu honorarju ali nadomestilu za zakonito uporabo te vrste, upošteva nastala škoda na celotni podatkovni bazi ali le v tistem delu, iz katerega so bili neupravičeno odvzeti in ponovno uporabljeni podatki;

- ali je treba pri odmeri odškodnine za kršitev pravic na podatkovni bazi po drugem odstavku 168. člena ZASP upoštevati, da po kršitvi isti del vsebine podatkovne baze uporablja tako izključni imetnik pravic in uporabnik vsebine podatkovne baze kot tudi kršitelj/-i, in odškodnino ustrezno znižati?«

4. Tožeča stranka je vložila revizijo iz razloga napačne uporabe materialnega prava. V njej je prvenstveno predlagala ugoditev reviziji s spremembo sodb sodišč nižjih stopenj in ugoditvijo tožbenemu zahtevku v celoti, podrejeno pa ugoditev reviziji z razveljavitvijo sodb sodišč nižjih stopenj in vrnitvijo zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

5. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila. Predlagala je, da revizijsko sodišče revizijo zavrne kot neutemeljeno, tožeči stranki pa naloži, da toženi stranki povrne stroške revizijskega postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

6. Odločba, s katero se je končal (ponovljeni) postopek pred sodiščem prve stopnje, je bila izdana 24. 2. 2016, kar je pred 14. 9. 2017, ko se je začel uporabljati Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 10/2017; v nadaljevanju ZPP-E). Zato se je postopek pred Vrhovnim sodiščem (na podlagi 125. člena ZPP-E) izpeljal po določbah Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ki so se uporabljale do začetka uporabe ZPP-E.

7. Tožena stranka je odvzela (reproducirala) znaten del vsebine podatkovne baze tožeče stranke (C.) in ga ponovno uporabila v svoji konkurenčni bazi (D.) - konkretno je šlo za podatke v zvezi z 909 ponudniki blaga in storitev, ki jih je vsebovala podatkovna baza tožeče stranke (skupaj je vsebovala približno 1.400 ponudnikov) - nakar sta tožeča in tožena stranka te podatke uporabljali hkrati, vsaka v svoji bazi.

8. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je imela tožena stranka zaposlene terenske delavce po pogodbi, katerih naloga je bila pridobivanje podatkov, kar je dopuščalo možnost, da so ti delavci, ker so bili plačani po učinku, sami prenesli bazo podatkov od tožeče na toženo stranko. To pa kaže na hudo malomarnost tožene stranke, saj ta ni niti skušala preprečiti, da bi se podatki tožeče stranke znašli v njeni bazi podatkov.

9. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku odškodnino po 168. členu Zakona o avtorski in sorodnih pravicah (pred tem in v nadaljevanju ZASP) odmerilo na podlagi običajnega honorarja za uporabo tistega dela vsebine podatkovne baze, glede katerega je bila storjena kršitev. Pri določanju običajnega honorarja je upoštevalo nadomestitvene stroške (stroške izdelave podatkovne baze), in sicer stroške pridobivanja podatkov in posameznega vnosa v podatkovno bazo, medtem ko tožeči stranki kot takšnih stroškov ni priznalo stroškov predstavitve podatkovne baze (vzpostavitve internetne strani). Poleg tega je tako izračunani običajni honorar zmanjšalo za 50 %, saj sta po kršitvi (po neupravičeni uporabi s strani tožene stranke) del podatkovne baze uporabljali obe pravdni stranki hkrati in naj ne bi šlo za izključni prenos pravic. Sodišče je tako dobljeni običajni honorar povečalo za 5 %, kolikor naj bi znašal pričakovan dobiček tožene stranke zaradi uporabe dela podatkovne baze tožeče stranke. V okviru odškodnine pa je toženi stranki naložilo tudi plačilo civilne kazni (odškodnine, povečane za 100 %).

10. Sodišče druge stopnje se je strinjalo, da stroškov, ki so povezani s predstavitvijo vsebine baze C., ni mogoče šteti za nadomestitvene stroške, ki predstavljajo podlago za izračun višine odškodnine. Tožena stranka naj bi brez pravne podlage uporabila določeno število vnosov v podatkovno bazo, ne pa tudi tiste osnove, ki je povezana z nastankom baze same. Poleg tega odmerjanja odškodnine na podlagi običajnega honorarja, ki bi upošteval vse zahtevane stroške, ZASP ne predvideva, zaradi česar naj bi bil takšen način izračuna običajnega honorarja, ki bi povsem ignoriral na trgu običajen honorar, v nasprotju z zakonom. Sočasna uporaba dela podatkovne baze naj bi bila razumen razlog za 50 % nižje nadomestilo od tistega, do katerega bi bil upravičen ekskluzivni ponudnik, pri čemer pa tožeča stranka s hipotetično trditvijo, da bi bila pripravljena pravice na bazi prenesti le izključno, niti ne more uspeti. Sicer pa je institut civilne kazni tisti, ki preprečuje bojazen, da bi se kršitev splačala (v konkretnem primeru je bila toženi stranki naložena civilna kazen v višini 100 % zneska odškodnine).

11. Revidentka navaja, da je stališče sodišč druge in prve stopnje v zvezi s priznanimi stroški in upoštevanjem dejstva, da sta po kršitvi tako izključni imetnik pravic kot kršitelj del podatkovne baze uporabljala hkrati, materialnopravno zmotno. V zvezi z odmerjanjem odškodnine na podlagi običajnega honorarja, ki sta ga sodišči nižjih stopenj izračunali na podlagi nadomestitvenih stroškov, je navedla, da bi bilo treba poleg stroškov pridobivanja podatkov in posameznega vnosa v podatkovno bazo upoštevati tudi stroške vzpostavitve te baze (izbire imena in domene, izrisa logotipa in priprave predstavitve podatkovne baze, neposrednega finančnega vložka za zakup domene, programiranja spletne strani...), saj gre za stroške oziroma naložbo v predstavitev vsebine baze v smislu 141.a člena ZASP. Nadalje je navedla, da sodišče ne bi smelo upoštevati, da sta po kršitvi oba, tako izključni imetnik pravic kot kršitelj, hkrati uporabljala del baze, saj to privede do absurdnih rešitev in pomeni, da se kršitelju kršitev dejansko splača, saj se odškodnina izključnemu imetniku pravic zaradi dejstva sočasne uporabe zmanjša. V zvezi s tem sodišču očita tudi, da ni upoštevalo njene neprerekane trditve, da bi bila pravice na podatkovni bazi pripravljena prenesti zgolj izključno.

12. Vrhovno sodišče preizkusi sodbo sodišča druge stopnje samo v tistem delu in samo glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP).

14. Tožeča stranka je s tožbo zahtevala odškodnino v obsegu, ki je enak običajnemu honorarju ali nadomestilu za zakonito uporabo podatkovne baze. S tožbo zahtevani znesek (57.000,00 EUR) je utemeljevala s stroški dela in materialnimi stroški, potrebnimi za izdelavo podatkovne baze (celoten tožbeni zahtevek je obsegal še civilno kazen v višini 50 % običajnega honorarja, to je 28.500,00 EUR, skupaj je znašal 85.500,00 EUR). V zvezi s tem je zatrjevala, da bi bila pravice na bazi pripravljena prenesti zgolj izključno in da bi za tak prenos običajni honorar ali nadomestilo znašalo najmanj toliko, kolikor so znašali stroški v zvezi z izdelavo, objavo in trženjem baze.

15. V primeru ugotovljenih kršitev avtorskih in sorodnih pravic 168. člen ZASP določa pravila o povrnitvi škode in civilni kazni. Po prvem odstavku 168. člena ZASP veljajo za kršitve po tem zakonu splošna pravila o povzročitvi škode, če ni s tem zakonom drugače določeno. Po drugem odstavku 168. člena ZASP je kršitelj dolžan plačati upravičencu odškodnino v obsegu, ki je enak dogovorjenemu ali običajnemu honorarju ali nadomestilu za zakonito uporabo te vrste - gre za t. i. licenčno analogijo. Po tej metodi odškodnina predstavlja licenčnino oziroma običajni honorar, ki bi ga imetnik pravice preje(ma)l od kršitelja v primeru pogodbene rabe pravice oziroma ki se po navadi zaračunava za tovrstno rabo. Ta metoda lahko za izračun licenčnine oziroma običajnega honorarja upošteva prejšnje dogovore med imetnikom pravice in kršiteljem oziroma drugimi zakonitimi uporabniki, lastne cenike imetnika pravice ali običajne tarife, obseg proizvodnje, prodajne cene proizvodov, delež od prihodka oziroma prometa ali dobička jemalca licence, ali pa se določi kako drugače.

16. V konkretnem primeru sta sodišči nižjih stopenj višino odškodnine po drugem odstavku 168. člena ZASP za nezakonito uporabo dela podatkovne baze določili na podlagi običajnega honorarja po metodi licenčne analogije. Sodišči sta višino običajnega honorarja, ki bi ga toženka morala plačati tožnici v primeru sklenitve pogodbe za uporabo vsebine podatkovne baze, določili na podlagi nadomestitvenih stroškov (stroškov izdelave podatkovne baze), pri čemer sta upoštevali stroške vnašanja posameznih podatkov, ne pa tudi stroškov predstavitve vsebine podatkovne baze (torej stroškov vzpostavitve podatkovne baze).

17. ZASP načina določanja običajnega honorarja po drugem odstavku 168. člena ne omejuje in tudi ne izključuje izračuna na podlagi stroškov izdelave podatkovne baze. Odmerjanje običajnega honorarja na podlagi nadomestitvenih stroškov (stroškov izdelave podatkovne baze) v primerjalni sodni praksi sicer ni običajen način, je pa dopusten, saj ga, kot obrazloženo, ZASP ne izključuje. Katere tovrstne stroške bo upoštevalo pri odmeri na trgu običajnega honorarja, je odločitev sodišča. Pri tem ni nepomembno, da je tovrstne (avtorske in sorodne) pravice težko opredmetiti in določiti njihovo objektivno vrednost.

18. Revizijski očitek, da sta sodišči nižjih stopenj zmotno uporabili materialno pravo, ko v okviru določanja odškodnine na podlagi običajnega honorarja, ki sta ga določali ob upoštevanju nadomestitvenih stroškov, tožeči stranki nista priznali stroškov naložbe v predstavitev same baze podatkov, je neutemeljen. Sodišči sta običajni honorar določali na podlagi nadomestitvenih stroškov; ta pristop pa sta uporabili zato, ker kakršnihkoli drugih podatkov (npr. finančnih podatkov ali podatkov o primerljivih honorarjih za zakonito uporabo na trgu), ki bi lahko služili kot podlaga za izračun fiktivne licenčnine oziroma običajnega honorarja, nista imeli na voljo. Da sta pri tem upoštevali le stroške pridobivanja in vnosa podatkov, na katere je tožena stranka neupravičeno posegla, ne pa tudi stroškov naložbe v vzpostavitev in predstavitev vsebine podatkovne baze, je pravilno, saj se je kršitev raztezala le na neupravičeno odvzete in ponovno uporabljene posamezne podatke, ne pa tudi na samo bazo. Tožena stranka namreč ni uporabila osnove podatkovne baze, to je 'substrata', ki je omogočal, da so posamezni podatki postali dostopni javnosti, temveč le posamezne podatke iz te baze.

19. Stroški v zvezi s predstavitvijo baze oziroma naložba v vzpostavitev baze je pomembna le v okviru presoje, ali je posamezna podatkovna baza sploh varovana v okviru pravice sui generis. Varovane so namreč le tiste podatkovne baze, ki so od izdelovalca zahtevale znatno naložbo v pridobitev, preveritev ali predstavitev vsebine te baze (141.a člen ZASP). Tožeča stranka je tako v tožbi pravilno utemeljevala pravno varstvo na podlagi naložbe v podatkovno bazo, vendar pa se ta naložba ne more enačiti z običajnim honorarjem, ki bi ga morala tožena stranka plačati za zakonito uporabo dela podatkov iz podatkovne baze.

20. Sodišči nižjih stopenj sta višino običajnega honorarja, ki predstavlja osnovo za odmero odškodnine po drugem odstavku 168. člena ZASP, ugotavljali ob upoštevanju nadomestitvenih stroškov - stroškov pridobivanja podatkov in posameznega vnosa v podatkovno bazo, ne pa tudi ob upoštevanju stroškov naložbe v samo predstavitev podatkovne baze (v smislu 141.a člena ZASP). Gre za metodo, ki sta jo sodišči nižjih stopenj uporabili glede na razpoložljive podatke in sta z njo ovrednotili pravico, ki sicer nima objektivne vrednosti. Takšen pristop sodišč je po presoji revizijskega sodišča materialnopravno pravilen.

21. Fiktivna licenčnina oziroma običajni honorar za uporabo dela podatkov že pojmovno zajema nadomestilo za uporabo t. i. 'substrata' podatkovne baze, ki je omogočil, da so podatki postali dostopni javnosti. Gre za plačilo, ki bi bilo na trgu običajno za zakonito uporabo dela podatkov, ne pa tudi za plačilo za uporabo podatkovne baze v smislu njene predstavitve (za kar bi lahko šlo v primeru določanja odškodnine po splošnih pravilih civilnega prava). Poleg tega so izgled spletne strani, logotip in podobno, če bi do posega prišlo, varovani v drugih pravnih okvirih (industrijska lastnina), zaradi česar ne morejo biti upoštevni pri odmerjanju običajnega honorarja v okviru ZASP.

22. Revizija je neutemeljena tudi v delu, ki sodiščema nižjih stopenj očita zmotno uporabo materialnega prava v zvezi s tem, da sta pri odmeri odškodnine na podlagi običajnega honorarja upoštevali dejstvo, da sta po kršitvi znaten del podatkovne baze uporabljala tako izključni imetnik pravic in uporabnik kot tudi kršitelj, in posledično znižali običajni honorar za 50 %, nato pa sta ga povečali za 5 %, kolikor naj bi znašal pričakovani dobiček tožene stranke.

23. V konkretnem primeru se je sodišče prve stopnje odločilo za odmero odškodnine na podlagi običajnega honorarja, ki ga je odmerilo na podlagi nadomestitvenih stroškov vnosa podatkov, ki so bili neupravičeno uporabljeni s strani tožene stranke, saj za drugačno metodo ovrednotenja pravice ni imelo podatkov. Sodišče druge stopnje se je pri potrditvi njegove odločitve sklicevalo na nemško teorijo in prakso, po kateri je treba pri odmeri odškodnine upoštevati vse okoliščine konkretnega primera, tudi morebitno souporabo oziroma hkratno nastopanje imetnika pravice in kršitelja na trgu.

24. Sodišče prve stopnje je, in temu je v izpodbijani sodbi pritrdilo tudi sodišče druge stopnje, višino običajnega honorarja zaradi dejstva souporabe (tako zakonitega uporabnika oziroma imetnika pravic na podatkovni bazi kot kršitelja) na podlagi 216. člena ZPP pravilno zmanjšalo za polovico (in nato povečalo za 5 % pričakovani dobiček). V konkretnem primeru namreč ni šlo za izključen prenos pravic, zaradi česar revizijsko sodišče pritrjuje zmanjšanju običajnega honorarja zaradi souporabe.

25. Kot je pravilno pojasnilo že sodišče druge stopnje, je v slovenskem pravnem redu institut civilne kazni tisti, ki preprečuje bojazen - ki jo izpostavlja tudi revidentka - da bi se kršitev „splačala“. V tem kontekstu je neupoštevno sklicevanje tožeče stranke, da bi bila pravice na bazi pripravljena prenesti zgolj izključno. V primeru kršitve se namreč z metodo licenčne analogije ugotavlja fiktivna licenčnina oziroma običajni honorar - to je honorar, ki bi ga kršitelj plačal za zakonito uporabo, pri čemer je nepomembno, ali bi bili stranki sploh pripravljeni skleniti pogodbo in pod kakšnimi konkretnimi pogoji. Poleg tega je sodišče prve stopnje v svoji sodbi IV Pg 910/2009 z dne 12. 9. 2012 v zvezi z ugotovitvijo kršitve pravice tožeče stranke na podatkovni bazi toženi stranki naložilo, da mora neupravičeno uporabljene podatke odstraniti iz svoje podatkovne baze, in je zmanjšanje odškodnine na podlagi običajnega honorarja tudi iz tega razloga pravilno.

26. Ker glede na obrazloženo ni podan uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, je Vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP revizijo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo (I. točka izreka).

Odločitev o stroških revizijskega postopka

27. Ker revidentka z revizijo ni uspela, v skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP in v povezavi s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije njene stroške (II. točka izreka). Ker revidentka z revizijo ni uspela, pa mora v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP in v povezavi s 155. členom ZPP respondentki povrniti 856,44 EUR stroškov revizijskega odgovora (III. točka izreka). Glede na določbo drugega odstavka 20. člena Odvetniške tarife (OT) se za njihovo odmero upošteva Zakon o odvetniški tarifi (ZOdvT). Respondenki priznani stroški revizijskega odgovora so tako sestavljeni iz 682,00 EUR nagrade za postopek z revizijo, 20,00 EUR pavšalnega zneska za izdatke za stranko ter 154,44 EUR priglašenega 22 % davka na dodano vrednost, z morebitnimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Zakon o avtorski in sorodnih pravicah (1995) - ZASP  - člen 141a, 168

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.