VSRS Sodba II Ips 47/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-05-17

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, mag. Rudi Štravs, Janez Vlaj

procesno dokazno breme - prevalitev procesnega dokaznega bremena - ugovor izpolnitve obveznosti - dokazilo o plačilu - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Procesno dokazno breme stranki na podlagi 212. člena ZPP omogoča, da izpodbija v postopku dokazane trditve nasprotne stranke, zaradi katerih bi bila sicer zaradi materialnega dokaznega bremena soočena z neuspehom v pravdi.

1. Sodišče prve stopnje je tudi v ponovljenem sojenju zavrnilo zahtevek za plačilo 51.678,95 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Tožnici je naložilo povrnitev pravdnih stroškov toženca.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnice zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da tožnica sama krije svoje pritožbene stroške.

3. Tožnica je zoper navedeno sodbo vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. V njej navaja, da je sodišču prve stopnje očitala, da tudi v ponovljenem postopku ni sprejelo dokazne ocene o vseh njenih trditvah in da je kršilo pravila o upoštevanju neprerekanih trditev. Višje sodišče teh kršitev ni odpravilo in je zato tudi ta sodba obremenjena z bistvenimi kršitvami določb postopka. Sodišče prve stopnje se ni konkretno izreklo o trditvah tožnice v prvem pripravljalnem spisu, in sicer: da si je toženec vse tri zneske izposodil za nakup enega vozila v Nemčiji; da je pri nakupu vozila sodeloval tudi A. A., ki mu je na toženčevo prošnjo in posredovanje podatkov tožnica nakazala denar; in da sta si znesek 10.015,02 EUR sposodila oba. Višje sodišče ni sprejelo dokaznih zaključkov, do katerih je tožnica upravičena. Navedene okoliščine so bistvene v povezavi z nadaljnjimi trditvami in dokaznimi listinami iz kazenskega spisa, iz katerih je razvidno, da je tožnica ves čas trdila, da A. A. ne pozna, toženec pa ni prerekal te okoliščine, ki je dokaz o nakazilu zneska 10.015,02 EUR na TRR A. A. tudi v korist toženca. Pritožbeno sodišče je storilo kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) s tem, ko je navedlo, da navedbe tožnice v petem odstavku pripravljalne vloge z dne 9. 5. 2012 takšnih navedb ne potrjujejo. Iz četrtega odstavka iste točke iste vloge je razvidno, da tožnica A. A. ni poznala, sodišče druge stopnje pa je en stavek tožnice razlagalo izven konteksta celotnih navedb. Navedbe v sodbi si nasprotujejo (kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Sodišče zaključuje, da je glede na visok znesek denarja pričakovati, da si bo posojilodajalec zagotovil kakšno potrdilo, na drugi strani pa zaključuje, da naj bi tožnica posodila denar neznani osebi, ki jo je spoznala po telefonu. Da gre za nakazilo tudi v korist toženca, potrjuje neprerekana trditev, da tožnica A. A. ni poznala. Sodišči se tudi nista izrekli o trditvah tožnice v kazenskem postopku, kjer je izpovedala, da je nadaljnja dva zneska tožencu izročila brez potrdila, saj sta bila izročena za nakup istega vozila. Zato gre za kršitev iz drugega odstavka 339. člena ZPP. Tudi v tem delu je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo in za dokaz o obstoju posojilne pogodbe predpostavljalo objektivni dokaz. Tožnica je trdila, da so bile sklenjene ustne pogodbe. Sodišče je napačno zaključilo, da ima izjava z dne 12. 7. 2008 pravno naravo pobotnice po 296. členu Obligacijskega zakonika. Ni pravilen zaključek glede dokaznega bremena, in sicer, da naj bi glede na to, da je izdana pobotnica, tožnica nosila dokazno breme, da vtoževana terjatev še vedno obstoji. To bi veljalo, če bi iz nje nedvomno izhajalo, da ji je toženec vrnil vsaj nesporno posojilo 37.500,00 EUR. Sodišče razen povzemanja trditev, s katerimi je tožnica izpodbijala trditve toženca, da se izjava nanaša na vtoževano terjatev, o teh tudi v ponovljenem postopku ne sprejme dokaznega zaključka. Sodišče ni sprejelo dokazne ocene glede trditev tožnice v drugem in tretjem pripravljalnem spisu. Sodbi sodišč prve in druge stopnje nimata razlogov glede izjav toženca in B. B. v kazenskem postopku. Sodba tudi nima dokazne ocene glede trditev tožnice, da je še po 21. 8. 2008 terjala toženca za vračilo posojila ter da toženec v kazenskem postopku ni znal pojasniti, kje in kdaj naj bi denar vrnil tožnici. Tudi drugostopenjsko sodišče o teh navedbah ni sprejelo konkretnih dokaznih zaključkov. Višje sodišče v 11. točki obrazložitve zgolj kratko zaključi, da izjave z dne 21. 7. 2008 po vsebini ni mogoče razumeti drugače kot tako, da toženec do tožnice nima več obveznosti, pri čemer se ni opredelilo do vseh pritožbenih navedb, ki so za tožnico pomembne. Tožnica ima pravico, da je vsaj prepričana, da jih je sodišče prebralo in presodilo. Dejstvo, da je original pobotnice uničen, naj po zaključku sodišča ne bi dokazovalo ničesar, saj tožnica ni dokazala, da je toženec uničil pobotnico z namenom priznanja, da njegov dolg še obstaja. Sodišče druge stopnje je zgolj kratko pritrdilo prvi stopnji, ob sklicevanju na to, da je pričo v zvezi s tem predlagal le toženec, vendar slednje na narok ni bilo. Priča in toženec sta z naroka izostala, kar vse je sodišče v nasprotju z 215. členom ZPP štelo v škodo tožnici. Isto je storilo drugostopenjsko sodišče. V tem delu sta obe sodišči zmotno uporabili pravila o dokaznem bremenu. Glede na to, da je bil original uničen, je dokazno breme, da vtoževana terjatev ne obstoji, na tožencu. V kazenskem postopku sta sicer res obe stranki trdili, da je original uničil drugi, vendar je bistveno, da je bil ta uničen. Tožnica je ob tem trdila, da ni razloga, da bi toženec tožnici original izjave vrnil, če bi bil dolg poplačan in tudi tožnica v tem primeru ne bi imela razloga, da zahteva original izjave. Priča na narok ni prišla, enako toženec, kar bi moralo sodišče dokazno oceniti v skladu z 8. členom ZPP. Dejstvo, da je toženec v kazenskem postopku podal tri verzije, zakaj je tožnici vrnil izjavo, prav tako terja resno dokazno oceno. Tudi glede uničenja izjave sodba nima razlogov o trditvah tožnice, da ne bi bilo razlogov, da toženec vrne izjavo tožnici, če bi vrnil nesporni del posojila, in je zato podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kršitev pravil o dokaznem bremenu in kršitev 8. člena ZPP.

4. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena tožencu, ki nanjo ni odgovoril.

6. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin zahtevek za vračilo posojila, ker je ocenilo, da tožnica ni zmogla svojega (materialnega in procesnega) dokaznega bremena. Temu je pritrdilo tudi sodišče druge stopnje. Zaključili sta, da tožnica poleg tožencu nesporno izročenega zneska 37.500,00 EUR, izročitve ostalih dveh zatrjevanih zneskov (10.015,02 EUR in 4.172,93 EUR) ni dokazala. Toženec je na drugi strani dokazal, da ji je znesek 37.500,00 EUR vrnil (z overjeno kopijo pisne izjave tožnice, v kateri ta potrjuje, da ji je toženec poravnal vse obveznosti z dne 21. 7. 2008), pri čemer tožnica ni dokazala svojih zatrjevanj, da se omenjena izjava ni nanašala na vračilo vtoževanega posojila, ampak na drug pravni posel med strankama (nakup motorja). Tožnica tudi ni dokazala, da je original omenjene izjave uničil toženec z namenom priznanja tožnici, da njegov dolg še obstaja.

7. Ni utemeljen očitek procesne kršitve, ki ga tožnica utemeljuje s trditvami, da se sodišči nista konkretno izrekli o vseh njenih trditvah in da o njih nista sprejeli dokazne ocene. Določbo prvega odstavka 360. člena ZPP, ki zarisuje zadosten obseg obrazložitve sodišča druge stopnje, se v sodni praksi razlaga tako, da drugostopenjsko sodišče ni dolžno odgovarjati na nebistvene navedbe.

Ni nujno, da sodba sodišča druge stopnje odgovarja prav na vsako posamično pritožbeno navedbo oziroma pravni argument stranke posebej. Bistven pomen obrazložitve odločbe drugostopenjskega sodišča je v tem, da iz nje izhaja, ali je drugostopenjsko sodišče obravnavalo bistvene navedbe pritožbe in se do njih opredelilo. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je iz izpodbijane odločbe jasno razvidno, da se je drugostopenjsko sodišče s pritožničinimi obširnimi dejanskimi navedbami seznanilo ter jih v okviru preizkusa dokazne ocene tudi obravnavalo. Tožničina pravica do izjave zato ni bila kršena. Sicer pa Vrhovno sodišče ugotavlja, da je revizijska kritika usmerjena predvsem v dokazno oceno sodišč prve in druge stopnje; tožnica poudarja posamezne okoliščine, ki bi jih po njenem mnenju sodišči morali šteti za odločilne pri presoji verodostojnosti posameznih dokazov oziroma ponuja stališča, komu bi morali in komu ne bi smeli verjeti. Vrhovno sodišče ocenjuje, da sta sodišči pri dokazni oceni upoštevali vse metodološke napotke iz 8. člena ZPP; njuna dokazna ocena je vestna, skrbna ter analitično sintetična. Kršitve te postopkovne določbe pa tožnica na revizijski stopnji ne more utemeljiti z očitanjem vsebinske neprepričljivosti dokazne ocene, ker s tem meri na zmotno ugotovitev dejanskega stanja, ki je nedovoljen revizijski razlog (primerjaj tretji odstavek 370. člena ZPP).

8. Tudi ni zatrjevane protispisnosti, ki naj bi jo sodišče druge stopnje zagrešilo s tem, ko naj bi en stavek tožnice razlagalo izven konteksta celotnih njenih navedb, in sicer v delu, ko obrazloži, da je s strani tožnice izpostavljena okoliščina, da A. A. ni poznala, v nasprotju z njeno trditveno podlago v pripravljalnem spisu z dne 9. 5. 2012, kjer je zatrjevala tudi posojilo drugemu tožencu, ta pa naj bi jo za posojilo tudi prosil. Kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je podana zgolj takrat, ko obstaja nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku ter med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Povzeti revidentkin očitek pa te kršitve ne utemeljuje. Prav tako ni podana zatrjevana procesna kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo revidentka utemeljuje z navedbami, da sodišče po eni strani navaja, da je glede na visok znesek denarja pričakovati, da si bo posojilodajalec zagotovil kakšno potrdilo, na drugi strani pa zaključuje, da naj bi tožnica posodila denar neznani osebi, ki jo je spoznala po telefonu. V obrazložitvi sodišča druge stopnje namreč ni protislovij, ki bi onemogočala njen preizkus; nasprotovanje sprejeti dokazni oceni pa navedene kršitve ne utemeljuje.

9. Ni utemeljena graja, da sta sodišči napačno uporabili pravila o dokaznem bremenu. Velja, da za razliko od materialnega dokaznega bremena, ki je zaradi vezanosti na materialno pravo ves čas postopka stabilno, procesno dokazno breme glede na uspeh dokazovanja prehaja od ene stranke k drugi. Procesno dokazno breme stranki na podlagi 212. člena ZPP omogoča, da izpodbija v postopku dokazane trditve nasprotne stranke, zaradi katerih bi bila sicer zaradi materialnega dokaznega bremena soočena z neuspehom v pravdi.

10. Kot je pravilno pojasnilo sodišče druge stopnje, je bilo na tožnici materialno dokazno breme, da je tožencu izročila vtoževan znesek denarja. Temu je zadostila le glede zneska 37.500.00 EUR; po oceni sodišč prve in druge stopnje je dokazala le izročitev 37.500,00 EUR. Revidentkino nasprotovanje takemu dejanskemu zaključku v preobleki procesnih kršitev na revizijski stopnji ne more biti uspešno.

Toženec je na drugi strani trdil in dokazal, da ji je enak znesek denarja vrnil; trdil in dokazal je torej dejstva, ki utemeljujejo ugovor ugasle pravice (ugovor izpolnitve)

. Uspeh dokazovanja toženca (predloženo overjeno kopijo izjave o poplačilu sta sodišči ocenili za verodostojen dokaz)

, ki je glede poplačila dolga nosil materialno dokazno breme, je prevalil procesno dokazno breme na tožnico; ta bi lahko z nasprotnim dokazom ovrgla aktualen uspeh glavnega dokaza.

Tožnica je trdila, da se poplačilo dolga, ki naj bi ga dokazovala navedena izjava, ni nanašalo na vtoževano posojilo, ampak na drug pravni posel med strankama. Prav tako je trdila, da je original omenjene izjave toženec uničil z namenom priznanja tožnici, da njen dolg še obstaja. Navajala je torej dejanske okoliščine, s katerimi je izpodbijala toženčev dokaz o poplačilu.

Procesna odločitev sodišč, ki sta dokazno breme glede slednjih naložili tožnici, je po obrazloženem pravilna. Nadalje pa sta sodišči, upoštevaje da temu dokaznemu bremenu tožnica ni zadostila oziroma da v dokaz zatrjevanih okoliščin ni ponudila nič drugega kot lastno zaslišanje,

v položaju non liquet pravilno v njeno škodo ugotovili neobstoj zatrjevanih dejstev (215. člen ZPP).

11. Razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, po obrazloženem niso podani, zato je Vrhovno sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP), skupaj s priglašenimi revizijskimi stroški (prvi odstavek 165. člena ZPP).

Primerjaj na primer II Ips 582/2003 in II Ips 261/2004.

Primerjaj tretji odstavek 370. člena ZPP.

Prim. J. Zobec v Ude in ostali, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2006, str. 344.

Pri tem velja opozoriti, da procesna ureditev po ZPP – z izjemo domneve o resničnosti vsebine javne listine (224. člen ZPP) – ne pozna dokaznih pravil, ki bi določala, kaj in na podlagi česa se lahko šteje za dokazano. Od sodišča je odvisno, kako določen dokaz vrednoti, kakšno težo mu da (primerjaj 8. člen ZPP).

Prim. J. Zobec v Ude in ostali, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2006, str. 383.

Primerjaj tudi II Ips 261/2004 z dne 6. 10. 2005.

Kot je pojasnilo že sodišče druge stopnje, je zaslišanje priče Boltauzarja (ki naj bi bil prisoten ob dogovarjanju o vračilu dolga) predlagal le toženec.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8, 212, 339,  339/2, 360, 370

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.