VSRS Sodba II Ips 204/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-07-13

Anton Frantar (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Tomaž Pavčnik, Janez Vlaj

mediji - objava popravka - pravica do popravka - kolizija ustavnih pravic - vsebinsko zanikanje - svoboda novinarskega izražanja - svobodna gospodarska pobuda

Na načelni ravni sicer ni mogoče zanikati pravice do popravka zgolj z zanikanjem objavljenega. A popravka ni mogoče dopustiti tedaj, ko bi ustavno zavarovane pravice nasprotne stranke povsem izvotlil, pravica do popravka pa bi postala sama sebi namen.

II. Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe toženi stranki povrniti njene revizijske stroške v znesku 428,38 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Toženec je odgovorni urednik spletnega portala ...com, ki je objavil prispevek iz oddaje A. z naslovom ..., v katerem tožečemu združenju očita, da je v Š. nakazalo najmanj 20 milijonov evrov, od katerih bi morali nekaj dobiti tudi slovenski avtorji, in da za svoje delovanje nima potrebnega dovoljenja. Tožnikov zahtevek za objavo popravka je toženec zavrnil, zato ga uveljavlja s tožbo. Zahtevek se v odločilnem delu glasi:

"Ni res, da naj bi Sazas denar raje nakazoval v Š., namesto da bi ga delil slovenskim upravičencem.

Ni res, da A. od Sazasa ali B. ni dobila niti evra.

Ni res, da naj bi denar v Š. brez kakršnegakoli obvestila poniknil.

Ni res, da naj bi v letih, ko je Sazas milijone nakazoval v Š., denar dobila le peščica avtorjev, ostali pa niso videli niti centa.

Ni res, da Sazas počne nekaj, za kar sploh nima dovoljenja."

2. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo. Delno zato, ker tožeče združenje ni aktivno legitimirano za del, ki se nanaša na to, da A. od B. ni dobila niti evra, saj se ta očitek ne nanaša nanj, v celoti pa tudi zato, ker tožnik z objavo ne bo uresničil obrambnega namena pravice do popravka, saj pomeni le golo zanikanje brez ustrezne vsebine.

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo izpodbijano sodbo. Pritrdilo je oceni, da je zahtevan popravek popolnoma brez vsebine in z ničemer ne zanika sporočilnega pomena objavljenega prispevka. Ta vsebuje očitke, ki jih je mogoče konkretno zavrniti, npr. s podatkom o tem, kolikšen del denarja in koliko slovenskim avtorjem je bil ta nakazan, kako je potekal delitev, kakšna je bila vloga B., ...

4. Tožnik zoper takšno odločitev vlaga revizijo. Vrhovnemu sodišču predlaga spremembo izpodbijane sodbe ter zahteva povračilo stroškov revizijskega postopka.

Uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in uvodoma predlaga branje določbe četrtega odstavka 26. člena Zakona o medijih (v nadaljevanju ZMed). Ocenjuje, da iz nje primarno izhaja popravek kot zanikanje, pa tudi širše izvrševanje te pravice, to je argumentiran prikaz nasprotnih dejstev. Po njegovem mnenju med odklonilnimi razlogi iz 31. člena ZMed tudi ni razloga, ki sta ga navedli sodišči nižjih stopenj, to je formalnost, nevsebinskost, pomanjkanje sporočilnega pomena, ... Sicer pa tudi s formalnostjo po njegovi oceni ni nič narobe, saj jo je predvidel že zakonodajalec in presoje ni prepustil sodišču. Kot je določil tudi, da je objava popravka pravilo in ne izjema. Vrhovnemu sodniku predlaga pregled in premislek ob sodni statistiki, ki je ustavno pravico do popravka povsem omejila. Izpostavlja tudi ustavno zagotovljeno pravico do enakega varstva in odstop izpodbijane sodbe od obstoječe sodne prakse. Pri tem se sklicuje na odločbi Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 4239/2010 in II Cp 4246/2010.

5. Toženec je na vročeno revizijo odgovoril. Ocenjuje, da ni utemeljena in predlaga njeno zavrnitev. Zahteva tudi povračilo stroškov odgovora.

7. Pravica do popravka je ustavno varovana pravica (40. člen Ustave Republike Slovenije, v nadaljevanju Ustava), kot je tudi svoboda izražanja (39. člen Ustave), pa tudi pravica lastnikov in izdajateljev medijev do svobodne gospodarske pobude (74. člen Ustave), v kateri popravek posega. Kot vselej v primeru kolizije ustavnih pravic je treba tudi v tem primeru iskati ravnovesje med njimi.

8. K temu je pristopil že zakonodajalec, ki je v 26. členu ZMed prizadetemu priznal pravico do popravka objavljenega obvestila, omejil pa jo je z odklonitvenimi razlogi iz prvega odstavka 31. člena istega zakona. Tako četrti odstavek 26. člena ZMed opredeljuje vsebino popravka najprej v ožjem smislu, kot zanikanje oziroma popravljanje zatrjevanih napačnih ali neresničnih navedb v objavljenem obvestilu, nato pa tudi v širšem, kot navajanje oziroma prikaz drugih ali nasprotnih dejstev ter okoliščin, s katerimi prizadeti spodbija ali bistveno dopolnjuje navedbe v objavljenem besedilu. Neizpolnjevanje teh meril pa predstavlja upravičen razlog, zaradi katerega je mogoče njegovo objavo odkloniti (druga alineja prvega odstavka 31. člena ZMed). Tudi po oceni revizijskega sodišča slednjega ni mogoče brati drugače, kot da mora biti zanikanje takšno, da doseže svoj namen.

Vsakršna drugačna razlaga bi ustavno zavarovane pravice toženca povsem izvotlila, pravica do popravka pa bi postala sama sebi namen. Že zakonodajalec je sodniku tako v vsakem konkretnem primeru naložil oceno in tehtanje, kateri strani je treba dati varstvo.

9. Vrhovno sodišče pritrjuje tožniku, da na načelni ravni ni mogoče zanikati pravice do popravka zgolj z zanikanjem objavljenega.

Na drugi strani pa tudi sodiščema nižjih stopenj, da konkretne okoliščine niso takšne, da bi za varstvo tožnikovih pravic zadoščalo že golo zanikanje navedb v objavljenem besedilu. Zgoraj povzete vsebine popravka namreč ni mogoče oceniti drugače kot golo zanikanje objavljenega.

10. Pravica do popravka je primarno namenjena varstvu zasebnega interesa prizadetega posameznika, ki na ta način dobi enakovredno možnost (preko medijev), da zaščiti svoje osebnostne pravice (čast, dobro ime, ugled, zasebnost, dostojanstvo). Hkrati se z njo varuje tudi interes javnosti po uravnoteženi, celoviti in objektivni informiranosti. Prizadeti na ta način torej dobi možnost, da je slišan, javnost pa možnost, da sliši obe strani in si sama ustvari mnenje. Ta namen pa bo v konkretnem primeru, ko je toženec objavil očitke o tožnikovem nepoštenem delovanju, ki so zlahka preverljivi, dosežen le, če bo njegov odgovor vsebinski. Tak odgovor bi lahko tožnik, kot je pojasnilo že pritožbeno sodišče, povsem enostavno in na kratko podal, npr. z navedbo zneska in prejemnika denarja ter podobnimi podatki.

11. Zato golo zanikanje objavljenega v tem primeru tudi po oceni revizijskega sodišča ne more doseči zgoraj opisanega namena in bi pomenilo nesorazmeren poseg v toženčeve ustavno varovane pravice. Prav to bi nasprotovalo načeloma enakosti in pravne varnosti.

12. Ker revizijski razlogi niso utemeljeni, je Vrhovno sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

13. Odločitev, da tožeče združenje samo krije svoje stroške revizijskega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP ter je zajeta z zavrnitvijo njegove revizije. Tožencu pa mora povrniti njegove stroške postopka. Revizijsko sodišče mu je priznalo 750 odvetniških točk nagrade za revizijski postopek po 3. točki tarife št. 21 in 15,00 odvetniških točk za materialne stroške po tretjem odstavku 11. člena veljavne Odvetniške tarife (Ur. l. RS, št. 2/2015), kar ob vrednosti točke 0,459 EUR in skupaj z 22 % DDV znaša 428,38 EUR. Če tožeče združenje stroškov ne bo povrnilo v roku 15 dni, bo moralo plačati tudi zakonske zamudne obresti.

Druga alinea prvega odstavka 31. člena ZMed: če zahtevani popravek v ničemer ne zanika navedb v obvestilu in se v njem tudi ne navaja oziroma prikazuje drugih ali nasprotnih dejstev in okoliščin, s katerimi bi prizadeti spodbijal ali z namenom spodbijanja bistveno dopolnjeval navedbe v objavljenem besedilu.

Takšno stališče je Vrhovno sodišče že zavzelo, primerjaj npr. odločbo II Ips 36/2011. Tako razume tudi izpostavljene sodne odločbe.

Zakon o medijih (2001) - ZMed  - člen 26, 26/4, 31, 31/1, 31/1-2

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 39, 40, 74

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.