VSRS Sodba II Ips 207/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-12-06

mag. Rudi Štravs (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

poroštvo - solidarno poroštvo - razmerje med porokom in dolžnikom - opustitev garancij s strani upnika - oprostitev poroka zaradi opustitve garancij - dolžnost obvestitve poroka o dolžnikovi opustitvi - subrogacija - prenehanje obveznosti dolžnika - regres plačnika nasproti porokom - ugovor vrstnega reda - odpoved kreditne pogodbe - finančni leasing - splošni pogoji - odpoved pogodbe o leasingu - vrnitev predmeta leasinga - izpodbijanje dejanskega stanja - pravica do poštenega sojenja - ustavna vloga Vrhovnega sodišča - dopuščena revizija

Nekateri pravni redi poznajo posebno vrsto ugovora vrstnega reda, v skladu s katerim ima porok pravico zahtevati, naj upnik najprej uveljavlja svojo pravico iz stvarne varščine oziroma zastavne pravice (beneficium excussionis realis). Pravilo iz 1027. člena OZ ni primer tovrstnega ugovora. Že v zadevi II Ips 183/2012 je bilo sklicujoč se na pravno literaturo pojasnjeno, da je porok dolg dolžan poravnati, nanj pa skladno z določbo 1018. člena OZ preide glavna terjatev skupaj s stranskimi pravicami in jamstvi za njeno izpolnitev. V takšnem položaju bi bilo ravnanje upnika nepošteno, če bi se tem garancijam odrekel ali če bi z njimi ravnal tako neskrbno, da bi jih izgubil. Glede zavarovanj ne sme storiti ničesar, kar bi porokov položaj poslabšalo, torej da bi zavarovanje prenehalo ali se zmanjšalo in bi bil zato onemogočen prehod zavarovanja na poroka. Če to obveznost krši, ni podlage za porokovo obveznost v znesku, ki bi ga mogel dobiti z izvrševanjem zavarovanj.

II. Prvi toženec mora v 15 dneh, od vročitve te sodbe, povrniti tožniku njegove revizijske stroške v znesku 983,32 EUR.

Kratek oris zadeve in odločitev sodišč nižjih stopenj

1. Tožnik in oba toženca so se zavezali kot poroki in plačniki k dvema kreditnima pogodbama in pogodbi o finančnem leasingu premičnin, ki jih je z različnimi bankami sklenila družba A., d. o. o. Tožnik je poravnal zapadle obveznosti družbe A., d. o. o., in od tožencev na podlagi 1033. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) zahteva sorazmerni del plačane glavnice in zakonskih zamudnih obresti.

2. Sodišče prve stopnje je odločilo, da mora prvi toženec tožniku plačati 18.721,20 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, drugi toženec pa 41.773,91 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožencev zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

O dopuščeni reviziji prvega toženca in bistvenih navedbah v revizijskem postopku

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je prvi toženec vložil predlog za dopustitev revizije, ki mu je Vrhovno sodišče ugodilo in revizijo s sklepom II DoR 16/2017 z dne 23. 3. 2017 dopustilo glede pravnega vprašanja, ali je po določbi prvega odstavka 1027. člena OZ dolžnik prost svoje obveznosti, če je porok, ki je s plačilom terjatve vstopil v položaj upnika, opustil poplačilo iz zavarovanja (v konkretnem primeru iz neposredne zastavne pravice).

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje prvi toženec vlaga revizijo na podlagi sklepa o njeni dopustitvi (dopuščena revizija; tretji odstavek 367. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP) in v tem okviru uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava v zvezi z absolutno bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Poudarja, da sta toženca pojasnila, da je bil pogoj za prodajo poslovnega deleža v družbi B., d. o. o., zaprtje kreditnih obveznosti, ki jih je imela ta družba oziroma tožnik pri Banki Koper, d. d., zato je bil kredit odplačan pred odpovedjo in dejansko zapadlostjo. V dokaz teh navedb sta predlagala izvedbo dokaza (poizvedbe pri Banki Koper glede odprtih terjatev), ki ga sodišče neutemeljeno in neobrazloženo ni izvedlo. Toženca sta k pritožbi priložila še dodatne, a ne nove, ključne dokaze o tem, da je tožnik samovoljno in na osnovi sklenjene pogodbe o odstopu terjatve poravnal terjatev Banke Koper. Takšni zlorabi pravic sodišče ne bi smelo nuditi pravnega varstva in bi moralo upoštevati s pritožbo predložene dokaze. Nadalje navaja, da sta nižji sodišči zmotno uporabili 1027. člen OZ, ko sta ocenili, da tožnik ni opustil zavarovanja. Tožnik je bil seznanjen z neposestno zastavno pravico na fitnes opremi, pa je nikoli ni uveljavil. S tem je opustil zavarovanje, ki presega vrednost njegovega regresnega zahtevka. Sodišče druge stopnje je zmotno presodilo, da gre za ugovor vrstnega reda, saj gre za ugovor opustitve garancij. S plačilom kredita je prišlo do zakonske subrogacije (275. člen OZ), zato je tožnik vstopil v položaj upnika in s tem tudi v položaj iz 1027. člena OZ. Prvi tožnik je na podlagi navedene določbe torej prost obveznosti v obsegu vrednosti opuščenega zavarovanja. Na koncu še poudarja, da je tožnik odplačal celotni kredit, še preden je banka kredit odpovedala.

5. Tožnik je vložil odgovor na revizijo, v katerem nasprotuje revizijskim razlogom in predlaga njeno zavrnitev. Navaja, da bi bil revident lahko uspešen pri sklicevanju na 1027. člen OZ, če bi dokazal, da je tožnik enostransko opustil predmetno zastavo na fitnes opremi oziroma da je zavestno povzročil prenehanje zastave ali da jo je izgubil zaradi malomarnosti, v obeh primerih pa ob hkratnem pogoju, da je onemogočil prehod pravice na prvega toženca. Takšnih trditev pa prvi toženec niti v pravdi niti v reviziji ni podal. Treba je razlikovati situacijo, v kateri upnik ne uveljavlja zastavne pravice, od situacije, ko opusti zavarovanje. Bistveni razlikovalni element je v obstoju zastavne pravice, ki se v prvi situaciji ohrani in se položaj novega upnika ne poslabša, v drugi pa preneha in se s tem položaj novega upnika poslabša.

6. Zoper sodbo sodišča druge stopnje drugi toženec vlaga revizijo in uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da sta nižji sodišči v zvezi s kreditno pogodbo Banke Koper materialnopravno zmotno presodili naravo dopisov z dne 10. 8. 2011 in 30. 8. 2011, ko sta ju šteli za odpoved kreditne pogodbe, saj sta v njih datuma zapadlosti terjatev različna, terjatev pa tudi ni specificirana. Nadalje poudarja, da je bil pogoj za prodajo poslovnega deleža v družbi B., d. o. o., zaprtje kreditnih obveznosti, ki jih je imela ta družba oziroma tožnik pri Banki Koper, d. d., zato je bil kredit odplačan pred odpovedjo in dejansko zapadlostjo. V dokaz teh navedb sta predlagala izvedbo dokaza (poizvedbe pri Banki Koper glede odprtih terjatev), ki ga sodišče neutemeljeno in neobrazloženo ni izvedlo. Toženca sta v pritožbi priložila še dodatne, a ne nove, ključne dokaze o tem, da je tožnik samovoljno in na osnovi sklenjene pogodbe o odstopu terjatve poravnal terjatev Banke Koper. Takšni zlorabi pravic sodišče ne bi smelo nuditi pravnega varstva in bi moralo upoštevati s pritožbo predložene dokaze. Nadalje navaja, da sta nižji sodišči zmotno uporabili 1027. člen OZ, ko sta ocenili, da tožnik ni opustil zavarovanja. Tožnik je bil seznanjen z neposestno zastavno pravico na fitnes opremi, pa je nikoli ni uveljavil. S tem je opustil zavarovanje, ki presega vrednost njenega regresnega zahtevka. Sodišče druge stopnje je zmotno presodilo, da gre za ugovor vrstnega reda, saj gre za ugovor opustitve garancij. S plačilom kredita je prišlo do zakonske subrogacije (275. člen OZ), zato je tožnik vstopil v položaj upnika in s tem tudi v položaj iz 1027. člena OZ. Iz Izpisa stanja za kredit št. 301-0004020787 tudi izhaja, da je Banka Koper še dne 21. 11. 2011 vodila kredit kot veljaven in da ga še ni odpovedala. Nadalje navaja, da je NLB Leasing, d. o. o., opremo dobila vrnjeno, s tem pa je obveznost dolžnika in poroka prenehala. Nižji sodišči sta zmotno uporabili materialno pravo s tem, ko nista šteli za resnične ugotovitve iz sodbe in sklepa Okrožnega sodišča v Mariboru II P 878/2014, da je dejanje detektiva C. C. z dne 30. 5. 2011 šteti za trenutek izročitve predmeta leasinga. Sodba je javna listina, ki je tožnik ni uspel izpodbiti. Ob povzemanju po njegovem mnenju nespornih dejstev meni, da je materialnopravno zmotna ugotovitev, da dne 30. 5. 2011 ni bila opravljena izročitev leasing opreme v last NLB Leasing. Izročitev opreme je bila opravljena s sestavo zapisnika o odvzemu opreme, dane v leasing, z dne 30. 5. 2011, v katerem je bilo navedeno, da je oprema last NLB Leasinga. NLB Leasing Maribor je v nasprotju z dobrimi poslovnimi običaji in kogentno določbo 1027. člena OZ svojo opustitev prevalila na poroka. Končno meni, da sta nižji sodišči glede terjatve Banke Sparkasse, d. d., materialnopravno zmotno presodili, da obstoji in da je banka pravilno uveljavila svoje enostransko oblikovalno upravičenje. Zmotna je presoja, da je bila odpoved kreditne pogodbe prvemu tožencu vročena. Odpoved je bila nezakonita in preuranjena tudi zato, ker je bil tožencema ponujen moratorij z dne 6. 12. 2010, ki sta ga sprejela.

7. Revizija je bila tožniku vročena, vendar nanjo ni odgovoril.

9. V primeru dopuščene revizije sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člen ZPP), zato revizijsko sodišče ne bo odgovarjalo na uveljavljane bistvene kršitve določb pravdnega postopka.

10. Revizije tudi ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP), zato revizijsko sodišče ne bo upoštevalo revizijskih navedb, ki izpodbijajo dejstva, ki sta jih ugotovili nižji sodišči (na primer, da je tožnik odplačal kredit, še preden je banka kredit sploh odpovedala itd.).

11. Glede dopuščenega vprašanja je stališče revidenta, da je v razmerju do njega tožnik izgubil regresno pravico, ker ni izkoristil zavarovanj, zmotno.

12. 1027. člen OZ določa, da če upnik opusti zastavo ali kakšno drugo pravico, s katero je bila zavarovana izpolnitev njegove terjatve, ali če jo izgubi zaradi svoje malomarnosti in tako onemogoči prehod te pravice na poroka, je porok prost svoje obveznosti nasproti upniku za toliko, kolikor bi mogel dobiti z izvrševanjem te pravice. Navedeno pravilo velja tako v primeru, ko je pravica nastala pred sklenitvijo poroštvene pogodbe, kot tudi v primeru, ko je nastala potem.

13. Obravnavan primer je in abstracto v dometu tega pravila, kljub temu, da v njem ne gre za spor med upnikom (banko) in porokom, kot izrecno navedenimi subjekti iz 1027. člena OZ, ampak za spor med več poroki istega upnika in dolžnika (1033. člen OZ

). Ker skladno s 1018. členom OZ na poroka, ki je poravnal upnikovo terjatev, preide ta terjatev z vsemi stranskimi pravicami in jamstvi za njeno izpolnitev, porok - plačnik vsega dolga nasproti ostalim porokom vstopi tudi v upnikov položaj iz 1027. člena OZ.

14. In concreto pa se dolžnik na to pravilo ne more uspešno sklicevati. Njegova razlaga tega pravila je namreč napačna, pogoji pravilno ovsebinjenega ugovora iz 1027. člena OZ pa niso izpolnjeni.

15. Nekateri pravni redi poznajo posebno vrsto ugovora vrstnega reda, v skladu s katerim ima porok pravico zahtevati, naj upnik najprej uveljavlja svojo pravico iz stvarne varščine oziroma zastavne pravice (beneficium excussionis realis

). Pravilo iz 1027. člena OZ ni primer tovrstnega ugovora. Že v zadevi II Ips 183/2012 je bilo sklicujoč se na pravno literaturo

pojasnjeno, da je porok dolg dolžan poravnati, nanj pa skladno z določbo 1018. člena OZ preide glavna terjatev skupaj s stranskimi pravicami in jamstvi za njeno izpolnitev. V takšnem položaju bi bilo ravnanje upnika nepošteno, če bi se tem garancijam odrekel ali če bi z njimi ravnal tako neskrbno, da bi jih izgubil. Glede zavarovanj ne sme storiti ničesar, kar bi porokov položaj poslabšalo, torej da bi zavarovanje prenehalo ali se zmanjšalo in bi bil zato onemogočen prehod zavarovanja na poroka. Če to obveznost krši, ni podlage za porokovo obveznost v znesku, ki bi ga mogel dobiti z izvrševanjem zavarovanj.

16. V reviziji prvi toženec v zvezi s tem navaja zgolj okoliščino (v tej smeri pa je bilo dopuščeno tudi revizijsko vprašanje), da je tožnik opustil poplačilo iz zavarovanja. Zgolj ta okoliščina, ne da bi revident tudi zatrjeval, da je tožnik ravnal na način, da bi zavarovanje prenehalo ali se zmanjšalo in tako ne bi prešlo na poroka - toženca, ne pomeni „opustitev garancij oziroma zavarovanj“ v smislu prvega odstavka 1027. člena OZ. Kot tožnik v odgovoru na revizijo pravilno pojasnjuje, je treba razlikovati situacijo, v kateri upnik ne uveljavlja zastavne pravice, od situacije, ko „opusti zavarovanje“. Bistveni razlikovalni element je v obstoju zastavne pravice, ki se v prvi situaciji ohrani in se položaj novega upnika ne poslabša, v drugi pa preneha in se s tem položaj novega upnika poslabša.

17. Uveljavljani revizijski razlogi prvega toženca po povedanem niso podani, zato je moralo revizijsko sodišče njegovo revizijo kot neutemeljeno zavrniti (378. člen ZPP).

18. Odločitev o revizijskih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Revizijsko sodišče je tožnikove stroške odmerilo na podlagi predloženega stroškovnika in Zakona o odvetniški tarifi na 983,32 EUR (pripada mu nagrada za revizijski postopek (tar. št. 3300; 786,00 EUR), materialni stroški (tar. št. 6002; 20,00 EUR), oboje skupaj povečano za davek na dodano vrednost (tar. št. 6007; 22 %)). Prvi toženec je dolžan plačati odmerjene stroške v petnajstdnevnem paricijskem roku, ki prične teči naslednji dan po vročitvi te sodbe (prvi, drugi in tretji odstavek 313. člena ZPP).

Glede regresne pravice po Pogodbi o dolgoročnem kreditu kreditodajalke Banke Koper, d. d.

19. V zvezi z veljavnostjo odpovedi te kreditne pogodbe je bistveno, kot sta ugotovili nižji sodišči, da so bili pogoji za odpoved podani, čemur drugi toženec v reviziji ne oporeka, banka pa je odpoved podala. To je sicer res storila kar dvakrat, in sicer z dopisi z dne 10. 8. 2011 in dne 30. 8. 2011, vendar to na samo veljavnost odpovedi ne vpliva. Nižji sodišči sta se pravilno oprli na kasnejši dopis. Ker v roku iz tega dopisa zapadli obroki kredita niso bili plačani, je bila skladno z dopisom z dne 30. 8. 2011 kreditna pogodba odpovedana z dnem 16. 9. 2011.

20. Ker je bila torej kreditna pogodba na pravno veljaven način razvezana in je celotni kredit zapadel v plačilo, so pravno nepomembne tudi toženčeve navedbe, da je tožnik poravnal kreditno obveznost dolžnika zato, ker je bil to pogoj za prodajo poslovnega deleža v družbi B., d. o. o. Edino, kar je tu relevantno, je, da je bil tožnik na podlagi tretjega odstavka 1019. člena OZ kot soporok in plačnik banki upnici dolžan poravnati njeno terjatev. Ker je šlo za izpolnitev njegove pogodbene obveznosti, so neutemeljene navedbe toženca, da je zlorabljal svoje pravice. Zato je bil, kot je sodišče druge stopnje tožencu že pojasnilo, pravilno zavrnjen dokazni predlog za opravo poizvedb pri Banki Koper, d. d., saj se s tem dokaznim predlogom ne bi ugotavljala pravnorelevatna dejstva. Neutemeljen je zato revizijski očitek drugega toženca, da sta nižji sodišči storili kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

21. V zvezi z neutemeljenostjo očitka o zmotni uporabi 1027. člena OZ se revizijsko sodišče v celoti sklicuje na svojo predhodno obrazložitev v zvezi z dopuščeno revizijo prvega toženca, saj gre po vsebini za povsem enake revizijske navedbe, v postopku do pravnomočnosti pa sta toženca vlagala skupne pripravljalne vloge in pritožbo.

Glede regresne pravice po Pogodbi o finančnem leasingu premičnin št. ... leasingodajalke NLB Leasing Maribor, d. o. o.

22. Glavni pravni očitek drugega toženca v tem delu je, da bi se morala leasingodajalka oziroma tožnik poplačati s prodajo leasing opreme.

23. Vsebino pogodbenih obveznosti leasingodajalke in leasingojemalke poleg Pogodbe o finančnem leasingu premičnine št. ... sodoločajo tudi pogodbi priloženi Splošni pogoji pogodbe o finančnem leasingu premičnine za pravne osebe z oznako SP-PO/10 (v nadaljevanju Splošni pogoji). V skladu s 1. točko 18. člena Splošnih pogojev je v primeru odstopa od pogodbe leasingojemalec dolžan v roku treh dni po zahtevi leasingodajalca vrniti predmete leasinga v neposredno posest leasingodajalcu. V primeru odstopa leasingodajalca od pogodbe pa ima leasingodajalec pravico zahtevati vrnitev oziroma odvzeti predmet leasinga (16.3 člen Splošnih pogojev). Vrnitev se opravi s sestavo in podpisom primopredajnega zapisnika (5. točka 18. člena Splošni pogojev). V tem primeru leasingodajalec predmet leasinga poskuša prodati, obveznost leasingojemalca pa se zmanjša za vrednost prejete kupnine za te predmete (19. člen Splošnih pogojev). Leasingodajalec ima pravico, da izkoristi vsa pravna sredstva za zavarovanje svojega lastninskega oziroma posestnega položaja (34. člen Splošnih pogojev).

24. Nižji sodišči sta ugotovili, da v obravnavanem primeru leasingojemalka (glavna dolžnica) predmeta leasinga ni vrnila v neposredno posest leasingodajalki. Gre za dejansko ugotovitev, ki jo revizija z navedbami, da je mogoče šteti, da je bila oprema izročena v neposredno posest že s sestavo zapisnika o prevzemu in popisu opreme s strani detektiva, ker je bilo v njem zavedeno, da je leasingodajalka lastnica te opreme, ne more izpodbiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

25. Drugi toženec tudi ne more uspeti s sklicevanjem na drugačno ugotovitev dejstev v sodbi Okrožnega sodišča v Mariboru II P 878/2014 z dne 24. 2. 2015, ko naj bi sodišče ugotovilo, da je bila oprema vrnjena že s samo sestavo zapisnika o prevzemu opreme. Temeljno pravilo v pravdnem postopku je, da sodba učinkuje zgolj med strankama (res iudicata facit ius inter partes).

Predhodna sodba v zadevi med leasingodajalko in drugim tožencem torej ne more zavezovati tudi tožnika, ker v navedeni pravdi ni sodeloval. Sodba namreč ni javna listina, za katero bi erga omnes veljala domneva o resničnosti tam ugotovljenih dejstev (224. člen ZPP), marveč pravni akt z jasno opredeljenim pravnim učinkom pravnomočnosti (319. člen ZPP). Sestavni del instituta pravnomočnosti so njegove časovne, objektivne in, kar je tu osrednje, subjektivne meje.

26. V primeru odstopa od pogodbe je dolžnost leasingojemalca, da vrne predmete leasinga, leasingodajalec pa ima pravico zahtevati vrnitev. Leasingodajalec je upravičen predmet leasinga prodati in si pobotati svojo terjatev, vendar je to njegova pravica, ne pa dolžnost. Gre zgolj za dodatno jamstvo terjatve, ki upniku v primeru prezadolženosti dolžnika omogoča (vsaj delno) poplačilo terjatve, dolžniku pa, da se (vsaj delno) razbremeni dolga. Upnik se prostovoljno odloča, ali bo uveljavil to zavarovanje ali drugo jamstvo (na primer solidarno poroštvo) ali pa bo plačilo zahteval neposredno od glavnega dolžnika.

Glede regresne pravice po Kreditni pogodbi kreditodajalke Banke Sparkasse, d. d.

27. Neutemeljene so revizijske navedbe, da banka ni pravilno uveljavila svojega enostranskega oblikovalnega upravičenja. Kot je sodišče druge stopnje že pravilno pojasnilo, je bila glavna dolžnica v zamudi z več kot dvema zaporednima obrokoma, zato so bili skladno s 13. členom Kreditne pogodbe podani pogoji za odstop od nje. O odpovedi je na ustrezen način tudi obvestila glavno dolžnico.

28. Neutemeljene so tudi navedbe, da obvestilo o odpovedi kreditne pogodbe drugemu tožencu ni bilo vročeno na pravi naslov. Vročeno mu je bilo na naslov, ki je naveden v kreditni pogodbi. Z njo se je tudi zavezal, da bo o spremembi bivališča obvestil drugo pogodbeno stranko (t.j. banko upnico; 16. člen Kreditne pogodbe). Tega ni storil. Drugi toženec navaja, da je o tem obvestil sodišče v nekem drugem sodnem postopku, vendar s tem pogodbene zaveze ni izpolnil. Tudi sicer pa sodišče druge stopnje pravilno pojasni, da morebitna opustitev notifikacijske dolžnosti (1025. člen OZ), poroka ne oprošča obveznosti, marveč je sankcija odškodninska odgovornost upnika.

29. Drugi toženec z revizijo v nekaterih delih pod pretvezo zmotne uporabe materialnega prava nedovoljeno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje oziroma dokazno oceno. Zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP), ampak je revizijsko sodišče vezano na dejanske ugotovitve v pravnomočni sodbi. Drugi toženec izpodbija ugotovljeno dejansko stanje na primer z naslednjimi navedbami: glede vsebine dopisov Banke Koper z dne 10. 8. 2011 in dne 30. 8. 2011 oziroma zatrjevanja, da navedena banka kreditne pogodbe sploh ni odpovedala; z navedbo, da iz izpisa stanja za kredit št. 301-0004020787 izhaja, da je Banka Koper še dne 21. 11. 2011 vodila kredit kot veljaven; z izpodbijanjem dokazne ocene priče C. C.; z navedbami, da je bila leasing oprema izročena leasingodajalcu že dne 30. 5. 2011; z navedbami, da Banka Sparkasse, d. d., v odpovedi ni navedla razloga za odstop od kreditne pogodbe ter da je tožencema ponudila moratorij, ki sta ga sprejela itd. Glede nekaterih drugih navedb pa niti ni mogoče ugotoviti, kakšna je njihova narava.

30. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper sodbo sodišča druge stopnje. Predmet napada so torej a.) morebitna napačna materialnopravna stališča, na katerih sloni odločitev sodišča druge stopnje; b.) morebitne procesne kršitve, ki jih zagreši sodišče druge stopnje in c.) napačna odločitev o očitkih glede procesnih kršitev, ki so bili uveljavljani v pritožbi.

31. Revizijske navedbe o prej opisanih predmetih napada morajo biti jasne in konkretizirane. Vrhovno sodišče je v zadnjem obdobju že večkrat pojasnilo, kakšna je ustavna vloga Vrhovnega sodišča in kakšen je temu ustrezajoč pristop strank do Vrhovnega sodišča. Prvič je to storilo v zadevi II Ips 212/2016 z dne 15. 3. 2018, kjer je med drugim zapisalo:

„Institut dovoljene revizije, ki bi Vrhovno sodišče dejansko postavljal v vlogo tretje instance ter v skladu s tem zahteval, da izčrpno odgovarja na vsak, tudi očitno neutemeljen revizijski argument, na vsak minuciozen očitek ter da se podrobno ukvarja z vso nepregledno množico malenkostnih očitkov, ki jim je skupno, da so bodisi očitno neutemeljeni ali pa nedovoljeni, ker pomenijo le konstruiranje bistvenih kršitev postopka, da bi se na ta način zaobšlo prepoved revizijskega izpodbijanja dejanskega stanja, ni združljiv z ustavnim položajem Vrhovnega sodišča. Tudi ko gre za dovoljeno revizijo, morata razumevanje in razlaga tega izrednega pravnega sredstva temeljiti na spoznanju, da v moderni pravni državi, zasnovani na delitvi oblasti in zavezani varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, Vrhovno sodišče z vnaprejšnjim (ex ante) oblikovanjem vodil, vzniklih iz konkretnih primerov, pomembno prispeva h krepitvi enakosti pred zakonom in pravne varnosti. Le tako učinkovito udejanja svojo vlogo v sistemu zavor in ravnovesij, v katerem ima glede razlage zakonov zadnjo besedo (prim. prvi odstavek 127. člena Ustave RS).“

32. Očitno je, da revizija v obravnavani zadevi v preostalem delu predstavlja prav tak, neustrezen poskus dostopa do Vrhovnega sodišča. Ker ga prehodna procesna zakonodaja

še (formalno) dopušča, je Vrhovno sodišče revizijo sicer obravnavalo, odgovorilo pa bo nanjo v skladu s prej opisanim izhodiščem.

33. Najprej se zastavlja vprašanje, ali je v obširni reviziji kakšen materialnopravni očitek zoper odločitev sodišča druge stopnje. Vrhovno sodišče je iz nepreglednega besedila razločilo le tistega, ki je bil že predmet obravnave ob dopuščeni reviziji. Tam je bilo že odgovorjeno, da materialnopravno stališče nižjih sodišč ustreza pravilnemu razlikovanju med pri nas neuveljavljeno pravno dobroto vrstnega reda (beneficium excussionis) ter resnično vsebino 1027. člena OZ.

34. Iz revizije nadalje ni mogoče izluščiti kakšnega jasnega očitka, katero procesno kršitev naj bi zagrešilo samo sodišče druge stopnje oziroma na kateri konkreten pritožbeni očitek procesne narave naj bi pritožbeno sodišče odgovorilo napačno.

35. Revident bi moral postaviti jasen in konkreten očitek, katero procesnopravno stališče v odločbi pritožbenega sodišča je napačno oziroma, na kateri konkreten pritožbeni očitek procesne narave pritožbeno sodišče sploh ni odgovorilo.

36. Temu (zahtevanemu) standardu jasnosti in konkretnosti pretežen del direktne revizije drugega toženca ne zadosti. Očitki so razdrobljeni in nejasni. Ni razvidno, na kaj konkretno se sploh nanašajo in kaj predstavljajo (morda ponavljanje navedb iz dosedanjega sojenja – bodisi na prvi bodisi na drugi stopnji, morda pa gre za v reviziji šele prvič podane navedbe, kar je seveda neupoštevno). Prav tako ni jasno, na katerega izmed treh sklopov dolgov glavnega dolžnika se sploh nanašajo posamezne s tega vidika nekonkretizirane navedbe.

37. Ker je tako, razen na tiste revizijske navedbe, na katere je bilo predhodno že odgovorjeno, preprosto ni mogoče odgovoriti, ne da bi se Vrhovno sodišče prelevilo v revizorja, ki po uradni dolžnosti preverja, kaj vse bi utegnilo biti v tem (pravnomočno) končanem postopku narobe ter povsem nanovo odloči o vseh vprašanjih tega postopka. Tipičen primer tovrstnih očitkov se nahaja na 12. in 13. strani revizije drugega toženca, ki govorijo o neuveljavljanju pravic v stečajnem postopku ter glede likvidacije leasingojemalskega razmerja. Zaradi nekonkretiziranosti navedb o različnih zavarovanjih, ki v znatni meri obhajajo podlago v sodbah nižjih sodišč, sploh ni razvidno, o čem revizija konkretno sploh govori. Da so te navedbe (najbrž) ponovitev navedb o neugotovljenih (nedokazovanih) dejstev, je mogoče sklepati tudi iz razlogov pritožbenega sodišča v 16. točki obrazložitve, kjer pojasnjuje, da „sodišče ni moglo ugotoviti, ali je detektiv popisal opremo po obravnavani leasing pogodbi, saj zapisnik o poskusu prevzema z dne 30. 5. 2011 v fitnes centru ... ni bil predložen (...)“.

38. Revizija, kakršna je, bi torej terjala, da Vrhovno sodišče samo pregleduje procesno gradivo in ugotavlja, kaj ima revident s posameznimi navedbami v mislih. Takšen pristop bi bil v opreki ne le z ustavno vlogo Vrhovnega sodišča, marveč bi nasprotoval tudi pravici nasprotne stranke do poštenega sojenja (do odgovora na revizijske navedbe). Npr.: za katera zavarovanja, za katere neposestne zastavne pravice in v zvezi s katerimi terjatvami sploh gre. Nadalje: kdaj, če sploh so bile trditve podane, kako so bile obravnavane na prvi in kako na drugi stopnji sojenja. Vse to pušča sama odprta vprašanja, katerih neodgovorjenost gre in mora iti na rovaš revidenta oziroma njegovega strokovnega pooblaščenca.

Odločitev o reviziji in revizijskih stroških

39. Uveljavljani revizijski razlogi drugega toženca po povedanem niso podani, zato je moralo revizijsko sodišče njegovo revizijo kot neutemeljeno zavrniti (378. člen ZPP). Revizijski neuspeh deli tudi zahteva drugega toženca za povrnitev stroškov revizijskega postopka (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Če je več porokov, pa eden med njimi plača zapadlo terjatev, ima pravico zahtevati od drugih porokov, naj mu vsak povrne del, ki odpade nanj.

Prim. Cigoj, Komentar Obligacijskih razmerij, Založba Uradni list, Ljubljana, 1986, IV. knjiga, str. 2663.

Več glej: Galič v: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2009, str. 173.

Drugače bi bilo, če bi toženca postavila ugovor skladno s 1024. členom OZ, da dolžničina (leasingojemalkina) odpoved ugovoru nima učinka nasproti poroku. Namreč razlog, da oprema ni bila vrnjena leasingodajalki, je v sferi leasingojemalke. Vendar pa toženca ugovora v tej smeri nista podala. Očitek naslavljata zgolj na leasingodajalko, da bi morala s pravnimi sredstvi poskrbeti za vrnitev opreme.

Prim. Kranjc v: Obligacijski zakonik s komentarjem (posebni del), 4. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 1061.

Takšno stališče je nato ponovilo v zadevah: II Ips 4/2018, II Ips 130/2018, II Ips 112/2018, II Ips 64/2017 in II Ips 71/2017.

125. člen Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-E.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 1018, 1019, 1019/3, 1025, 1033, 2017

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 224, 319, 370, 370/3

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 127, 127/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.