VSRS Sodba II Ips 61/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-01-25

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - NEPRAVDNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

prodaja namesto razlastitve - pridobitev lastninske pravice na nepremičnini - vpis pravice v zemljiško knjigo - odškodnina za razlaščeno nepremičnino - nepravdni postopek - vložitev predloga - protipravnost

Razlastitveni upravičenec ravna protipravno, če ne sproži razlastitvenega postopka ali ne sklene poravnave namesto razlastitve.

Tožbeni zahtevek in dejansko ozadje spora

1. A. A. je 12. 2. 1998 kot prodajalec sklenil z Republiko Slovenijo kot kupko prodajno pogodbo v obliki notarskega zapisa, katere predmet je bila parc. št. 807/93 k.o. ..., dvorišče površine 358 m2, nastala z oddelitvijo (parcelacijo) parc. št. 807/18 iste k.o. Pogodba je bila sklenjena namesto razlastitve; Republika Slovenija kot investitorka je zemljišče potrebovala za rekonstrukcijo magistralne ceste M10 ..., javna korist za gradnjo pa je bila ugotovljena z odlokom Občine Domžale leta 1995. S pogodbo je bila dogovorjena odškodnina v višini 6.858.477 SIT. Dogovorjeno je bilo, da sme zemljiškoknjižni predlog podati vsaka od pogodbenih strank.

2. Tožnica B. B. je v tožbi trdila, da je 14. 10. 2010 od C. C. kupila parc. št. 807/93 k.o. ... in se 29. 6. 2011 kot lastnica vpisala v zemljiško knjigo. Nato pa je ugotovila, da je večji del parcele asfaltiran in da v naravi predstavlja državno cesto  ..., manjši del pa obcestno telo. Republika Slovenija je s tem, ko je zgradila in nato še kategorizirala državno cesto na njeni nepremičnini, tožnico dejansko razlastila; tožnici je ostala le gola lastninska pravica, nepremičnino pa v celoti uporablja tožena stranka. Tožnica je državi ponudila odkup nepremičnine za 53.700, 00 EUR ali pa izročitev nepremičnine v posest tožnici. Po Zakonu o urejanju prostora (v nadaljevanju ZUReP) lahko razlastitveni zavezanec po končanem razlastitvenem postopku zahteva odškodnino v nepravdnem postopku pred sodiščem, pri čemer je zaključen razlastitveni postopek oziroma razlastitev procesna predpostavka za začetek tovrstnega nepravnega postopka. V konkretnem primeru pa tožena stranka zoper tožnico takega postopka ni sprožila, tožnica pa ga ne more, ker niso izpolnjene procesne predpostavke. Tožene stranke k postopku razlastitve ne more prisiliti. Lastniki zemljišč, po katerih potekajo javne ceste, ne morejo sprožiti nepravdnega postopka za določitev odškodnine po ZUreP, ker to lahko stori le razslastitveni upravičenec, prav tako pa ne morejo doseči razveljavitve predpisa, ki cesto, ki poteka po zasebnem zemljišču, kategorizira kot javno cesto. Zemljišča lastnikom tudi v posest ne morejo biti vrnjena, ker to preprečuje predpis, ki cesto kategorizira kot javno cesto. Zato gre po stališču sodne prakse (tudi Vrhovnega sodišča) v takem primeru za protipravno ravnanje, za katerega odgovarja občina oziroma država po splošnih pravilih o odškodninski odgovornosti in ne po ZUreP. V tej luči je protipravno tudi ravnanje tožene stranke, tožnici pa je nastala škoda v zmanjšanju vrednosti njenega premoženja. Parc. št. 807/93 k.o. ... je gradbena parcela v neposredni bližini Ljubljane in je ocenjena na najmanj 53.700,00 EUR. Ta znesek zahteva od tožene stranke s skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi za čas od 11. 10. 2011 do plačila.

3. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo. Njegovo stališče je bilo, da tožnica sploh ni pridobila lastninske pravice na spornem zemljišču. Ko je sklenila prodajno pogodbo s predlastnico C. C., je bila namreč na njem že zgrajena javna cesta, zato je zemljišče predstavljalo javno dobro in kot tako ni bilo v pravnem prometu. Pogodba med državo in A. A., ki je bila sklenjena namesto razlastitve, v zemljiški knjigi sicer res ni bila izvedena, a tožnica ob nakupu ni bila v dobri veri; dejanskega in pravnega stanja ni preverila. Zaslišana kot stranka je sicer izpovedala, da sta z možem kupovala zgradbo z zemljiščem, ki je bilo ograjeno ter je obsegalo dve parcelni številki, ob pripravi dokumentacije pa se je ugotovilo, da je v istem zemljiškoknjižnem vložku vpisana še tretja parcela; v pogodbo je bila vključena tudi ta, sedaj sporna, vendar se je šele kasneje ugotovilo, da leži izven ograje. Sodišče prve stopnje ob izostanku trditve tožene stranke, da tožničine volje za nakup sporne parcele sploh ni bilo, njene izpovedi o tem ni upoštevalo.

4. Sodišče druge stopnje je zavrnilno sodbo potrdilo. Ključni pravni argumenti drugostopenjske sodbe so, da tožnica zoper toženo stranko uveljavlja zahtevek, ki je odškodninske narave, pri čemer toženi stranki ni mogoče očitati protipravnosti ravnanja, saj je bila cesta zgrajena po tem, ko je tožena stranka s tedanjim lastnikom zemljišča A. A. sklenila odplačno prodajno pogodbo namesto razlastitve, ki je bila v celoti realizirana s plačilom odškodnine in izgradnjo ceste; tožena stranka torej v lastninsko pravico tožnice ni posegla, saj so bili vsi atributi lastninske pravice nanjo preneseni že z realizacijo prodajne pogodbe, ki je nadomestila razlastitev. Ta v zemljiški knjigi res ni bila izvedena, vendar je zemljiškoknjižnemu lastniku ostala le gola lastninska pravica, vsa druga upravičenja, ki opredeljujejo lastninsko pravico (imeti stvar v posesti, jo uporabljati in uživati na najobsežnejši način ter z njo razpolagati) pa je prešla na toženo stranko. Tožnica s sklenitvijo prodajne pogodbe ni mogla na zemljišču pridobiti pravic, ki jih je njen pravni prednik že odtujil. Ta pa z zemljiščem ni mogel pravno veljavno razpolagati, ker je to pravico že prenesel na toženo stranko.

5. Tožnica sodbo pritožbenega sodišča izpodbija z revizijo iz revizijskih razlogov zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj sodbi drugostopenjskega in prvostopenjskega sodišča razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

6. Tožnica najprej obširno ponavlja svoje trditve iz tožbe, postopka po vložitvi tožbe in iz pritožbe ter vsebino odločitev sodišč prve in druge stopnje in razloge zanje.

opozarja, da kot protipravnega ravnanja toženke ni zatrjevala le izgradnjo ceste na njenem zemljišču, pač pa tudi opustitev sproženja postopka za razlastitev, ki ga je bila dolžna začeti, in protiustavno kategorizacijo zemljišča kot javne ceste. O zatrjevani protipravnosti v obliki opustitve začetka razlastitvenega postopka zoper tožnico sodbi nižjih sodišč sploh nimata razlogov oziroma so ti nejasni, saj sodišče prve stopnje govori, da tožnica ni postala lastnica sporne nepremičnine, drugostopenjsko sodišče pa pravi, da je sicer postala lastnica, vendar da je pridobila zgolj golo lastninsko pravico, ker so bila vsa lastninska upravičenja že prej prenesena na toženo stranko in da tožena stranka z izgradnjo ceste ni ravnala protipravno. Poudarja, da je bila protipravnost ravnanja v tožbi zatrjevana s povsem drugim ravnanjem tožene stranke. Zaradi pomanjkanja razlogov oziroma njihove nejasnosti so bila bistveno kršena pravila postopka. V zvezi s stališčem izpodbijane sodbe, da so bila upravičenja, ki izhajajo iz lastninske pravice, prenesena na toženo stranko, tožnica trdi, da sama ni prenesla nobenih upravičenj na nikogar, pravni posli, ki so jih s toženo stranko sklepale druge osebe pa je v ničemer ne zavezujejo. Poleg tega v pravnem redu Republike Slovenije ni mogoče, da bi kdo imel zgolj golo lastninsko pravico, ne pa tudi upravičenj, ki izhajajo iz nje, razen v primeru, ko posamezna upravičenja s pravnim poslom za določen čas prenese na drugega (npr. z oddajo v najem), kar se v konkretnem primeru ni zgodilo. V tem je presoja drugostopenjskega sodišča materialnopravno zmotna in protiustavna.

Tožnica je lastnica nepremičnine, po kateri poteka javna cesta tožene stranke, tožena stranka pa ne namerava sprožiti razlastitvenega postopka zoper tožnico in od nje odkupiti nepremičnine. Tako ravnanje po sodni praksi (sklicuje se na odločbi Višjega sodišča v Ljubljani I Cpg 869/2009 in Vrhovnega sodišča III Ips 59/2010) pomeni tako nedopustno ravnanje, ki utemeljuje odškodninsko odgovornost razlastitvenega upravičenca po splošnih odločbah o odškodninski odgovornosti, protiustavna določitev nepremičnin za javno dobro in opustitev razlastitvenega upravičenca, da bi uporabil zakonsko možnost po ZUreP-1 za odpravo te protiustavnosti, to je, da bi sprožil razlastitveni postopek, pa vsebuje vse elemente civilnega delikta. Meni, da se konkreten primer v vsem ujema z zgoraj navedenima primeroma. Ker sta nižji sodišči zaradi bistvenih kršitev procesnih pravil zmotno uporabili materialno pravo, saj nista uporabili splošnih določb Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) o odškodninski odgovornosti države zaradi civilnega delikta - ker onemogoča, da bi v nepravdnem postopku tožnica prišla do odškodnine in ker je protipravno in protiustavno nepremičnino kategorizirala kot javno dobro, je potrebno novo sojenje.

7. Revizija je bila vročena toženi stranki. Ta odgovora nanjo ni podala.

9. Na dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, ki so prestale pritožbeni preizkus, je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP).

Ključne dejanske ugotovitve v obravnavanem primeru so, da je tožnica postala zemljiškoknjižna lastnica spornega zemljišča potem, ko je njen pravnik glede tega zemljišča s toženo stranko sklenil prodajno pogodbo namesto razlastitve in zanj prejel odškodnino in potem, ko je bilo zemljišče razglašeno za javno dobro, na njem zgrajena javna cesta, z ograjo ločeno od ostalega prodajalčevega zemljišča in kategorizirano kot javna cesta.

10. Revizijski očitek, da sodbi sodišč prve in druge stopnje nimata razlogov o tožničinih trditvah, da je tožena stranka ravnala protipravno, ker ni sprožila razlastitvenega postopka proti njej in ker je zemljišče protiustavno kategorizirala kot javno cesto, so neutemeljene. Razlogi o tem v sodbah so in ne drži niti nadaljnji očitek, da so nejasni. Opisno uveljavljane kršitve procesnih pravil in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zato ni bilo. Sodišče prve stopnje je namreč v 12. točki obrazložitve svoje sodbe pojasnilo, da bi bila tožena stranka dolžna vložiti predlog za razlastitev po določbi 97. člena ZUreP, če v roku 30 dni po vročitvi ponudbe za odkup lastniku nepremičnine ne bi uspela pridobiti nepremičnine s sklenitvijo pogodbe; v konkretnem primeru pa je tožena stranka uspela z lastnikom doseči sporazum. V nadaljevanju je pojasnilo tudi, da bi morala tožena stranka po določbi 103. člena ZUreP-1 poskrbeti za izdajo pravnomočne razlastitvene odločbe, v katero bi bil skladno z določbo 106. člena istega zakona povzet sporazum oziroma pogodba, ker bi šele s pravnomočnostjo odločbe pridobila lastninsko pravico na razlaščenih nepremičninah, a tega ni storila. Drugostopenjsko sodišče je prvostopenjskemu sodišču pritrdilo, da tožena stranka ni ravnala protipravno že zato, ker je s pravnim prednikom tožnice 12. 2. 1998 sklenila pogodbo namesto razlastitve, ki je bila realizirana, le vpis v zemljiško knjigo ni bil opravljen. Kot dodaten razlog, zaradi katerega toženi stranki ni mogoče očitati protipravnosti ravnanja pa je navedlo prenos vseh upravičenj, ki jih daje lastninska pravica, od tožničinega pravnega prednika na toženko. Drugostopenjska sodba torej v zvezi z vprašanjem protipravnosti najprej pritrjuje stališču prvostopenjskega sodišča, ki kot domnevni vzrok tožničine škode zatrjuje opustitev vložitve pravdnega postopka za razlastitev, dodatno pa opredeli pozidavo zemljišča kot vzrok škode.

11. Iz sodb obeh nižjih sodišča dovolj jasno izhaja tudi, da tožnici zato, ker ji ni bila izplačana odškodnina, ni nastala škoda. Argumenti o obstoju tega elementa civilnega delikta se v njunih sodbah sicer razlikujejo: prvostopenjsko sodišče je presodilo, da tožnica sploh ni pridobila lastninske pravice na spornem zemljišču, drugostopenjsko sodišče pa, da je pridobila le formalno oziroma povsem golo lastninsko pravico, brez upravičenj, ki izhajajo iz nje. Zato je neutemeljen očitek, da sodbi nimata razlogov o zatrjevani protipravnosti ravnanja tožene stranke, ki naj bi jo pomenila v opustitev vložitve predloga za razlastitev zoper njo (tožnico): vsi relevantni posegi v sporno nepremičnino so bili izvršeni v času, ko tožnica na njem ni imela še nobenih upravičenj in s soglasjem lastnika. Zatrjevanih procesnih pomanjkljivosti tudi v tem delu ni.

12. Neutemeljen je tudi očitek zmotne uporabe materialnega prava v zvezi s stališčema sodišča druge stopnje, da so bila posamezna upravičenja, izhajajoča iz lastninske pravice, prenesena na toženo stranko in da je tožnica pridobila le golo lastninsko pravico. Tožnica že sama iz razlogov izpodbijane sodbe povzema, da so bila upravičenja, ki izhajajo iz lastninske pravice že prej prenesena na toženo stranko. Prav to je bil razlog, zaradi katerega sta sodišči presodili, da tožena stranka ni ravnala protipravno in tožnici ni povzročila škode. Pravnomočna odločitev ne temelji na ugotovitvi, da bi katerokoli upravičenje na spornem zemljišču na kogarkoli prenesla tožnica, zato ni jasno, zakaj v reviziji poudarja, da tega ni storila. Zmotno pa je njeno stališče, da „pravni posli, ki so jih sklepale druge osebe s toženo stranko, na tožnico in njeno lastninsko pravico po veljavnem pravu nimajo nobenega vpliva in je v ničemer ne zavezujejo“. S to trditvijo meri na zaključek izpodbijane sodbe, da je pridobila le golo lastninsko pravico, medtem ko je vsa upravičenja, imanentna tej pravici, njen pravni prednik prenesel na toženo stranko. Smiselno graja stališče, da je tak prenos mogoč (meni, da je v nasprotju z materialnim pravom in v nasprotju z Ustavo). V odgovor na te revizijske trditve Vrhovno sodišče opozarja na nasprotno stališče iz pravne teorije: lastnik lahko prenese eno ali več, lahko tudi vsa svoja upravičenja na druge osebe, tako da mu ostane samo še gola lastninska pravica (nudum ius); v takem primeru je še vedno imetnik lastninske pravice; ko omejitve, ki jih je ustvaril, prenehajo, pa se mu upravičenja zopet povrnejo

. Taka je tudi sodna praksa Vrhovnega sodišča

. S prenosom posameznih upravičenj na druge osebe se razpolagalna sposobnost lastnika zmanjšuje skladno z načelom nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse habet; lastninska pravica na neki stvari je tako lahko predmet prenosa zgolj v obsegu, v katerem pripada lastniku - prenosniku

. Vse navedeno velja za vsa razpolaganja s spornim zemljiščem, ki so sledila sklenitvi prodajne pogodbe namesto razlastitve v letu 1998.

13. Sodni odločbi, na kateri se sklicuje revizija, se nanašata na drugačno dejansko in pravno stanje od tu obravnavanega. Nanašata se na primer dejanske razlastitve zemljišča zaradi izgradnje javne ceste, pri čemer je lastnik še vedno vpisan v zemljiški knjigi, za razliko od obravnavanega primeru pa ni bila sklenjena niti pogodba namesto razlastitve, niti ni bil vložen predlog za razlastitev in tudi odškodnina ni bila plačana. Ker se postopek razlastitve začne le na predlog razlastitvenega upravičenca, odločba o razlastitvi (ali pogodba, ki jo nadomešča) pa je predpostavka za vložitev predloga za določitev odškodnine v nepravdnem postopku, je bilo zavzeto stališče, da pomeni opustitev postopka razlastitve protipravno dejanje in da je treba odškodninsko odgovornost razlastitvenega upravičenca presojati po splošnih pravilih o odškodninski odgovornosti, torej po OZ in ne po ZureP-1. Namen sodnega nepravdnega postopka je določitev odškodnine za razlaščeno zemljišče. Razlastitveni upravičenec ravna protipravno, če to onemogoči (ne sproži razlastitvenega postopka ali ne sklene poravnave namesto razlastitve). Tožena stranka je v konkretnem primeru storila oboje: najprej je z lastnikom sklenila pogodbo, ki je nadomestila odločbo o razlastitvi, nato pa mu je za zemljišče, ki je bilo predmet te pogodbe, plačala odškodnino. Okoliščina, da se ni vpisala v zemljiško knjigo, v tem kontekstu ni relevantna; čeprav je zaradi nadaljnjega prometa sedaj kot zemljiškoknjižna lastnica zemljišča vpisana tožnica, ni razlastitvena zavezanka in v nepravdnem postopku za določitev odškodnine ne bi bila pasivno legitimirana, zato ni ona tista, ki bi bila oškodovana v primeru, če razlastitveni upravičenec ne bi plačal odškodnine in ne bi bil pripravljen vložiti predloga za določitev odškodnine v nepravdnem postopku.

14. Revizijski razlogi, ki jih je uveljavljala tožnica niso podani. Revizija je zato neutemeljena in jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

V obravnavani zadevi je bila sodba sodišča prve stopnje izdana pred začetkom uporabe novele ZPP (ZPP-E). Ker se po določbi tretjega odstavka 125. člena le-te postopek, ki se je začel pred začetkom uporabe tega zakona, pred sodiščem druge stopnje in pred Vrhovnim sodiščem nadaljuje po določbah tega zakona, če je odločba, s katero se postopek pred sodiščem prve stopnje konča, izdana po začetku uporabe tega zakona, je Vrhovno sodišče kot procesni predpis uporabilo ZPP, veljaven pred zdaj veljavno novelo (ZPP-D).

Glej A. Berden v: M. Juhart in soavtorji, Stvarno pravni zakonik s komentarjem, GV založba, Ljubljana 2004, stran 219.

Glej npr. odločbi II Ips 150/2014, II Ips 22/2007.

Glej M. Juhart, M. Tratnik in R. Vrenčur, Stvarno pravo, GV založba, Ljubljana 2007, stran 221.

Zakon o urejanju prostora (1984) - ZUreP  - člen 97

Zakon o urejanju prostora (2002) - ZUreP-1  - člen 103, 106

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.