VSRS Sodba II Ips 121/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-01-25

Anton Frantar (preds.), Tomaž Pavčnik (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DRUŽINSKO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

tožba za ugotovitev ničnosti pogodbe - prodajna pogodba za nepremičnino - simuliran pravni posel - navidezen pravni posel - darilo - nedopusten nagib - ničnost darilne pogodbe - originarna pridobitev lastninske pravice na nepremičnini - skupno premoženje zakoncev - nedovoljeno razpolaganje enega zakonca - izbrisna tožba - dobra vera - opredeljenost tožbenega zahtevka - premičnina

Za navidezno pogodbo je značilno, da stranki vede simulirata obstoj pogodbe, katere sklenitve v resnici ne želita. Njuno soglasje volj torej ni usmerjeno v nastanek pogodbenega razmerja, marveč zgolj v nastanek videza pogodbe. Ker nastane zgolj videz sporazuma o bistvenih sestavinah pogodbe, ta v resnici ni sklenjena (15. člen OZ), saj resnični konsenz volj ni podan. Navidezna pogodba zato nima učinka med pogodbenima strankama (prvi odstavek 50. člena OZ). Iz vsega povedanega jasno sledi, da takšna pogodba ni nična, marveč sploh ne obstaja, je torej neobstoječa.

V sedanjih razmerah in na sedanji stopnji družbenega razvoja je lastnina eden izmed najpomembnejših mehanizmov tržnega sistema in s tem gospodarskega in družbenega razvoja. Sodišča jo zato morajo, kadar to ustreza okoliščinam konkretnega primera, varovati tudi z najmočnejšo sankcijo ničnosti.

Za manjše pravno varstvo enostranskih pogodb obstaja utemeljen razlog. Zakonec, ki enostransko in neodplačno razpolaga s skupnim premoženjem, namreč iz takega posla ne pridobi premoženjske koristi, iz katere bi lahko drugemu zakoncu povrnil prikrajšanje.

Darilni namen (causa donandi) lahko že po naravi stvari korenini le v lastni (darovalčevi), ne pa tuji lastninski pravici. Sporna pogodba tako v delu, kjer se nanaša na tisto, kar iz naslova skupnega premoženja pripada tožnici, nima podlage in je zato nična tudi iz razloga po četrtem odstavku 39. člena OZ.

Če neodplačno razpolaganje poseže v nujni delež, lahko dediči zahtevajo vrnitev daril po določbah ZD. Takšno zakonsko varstvo dedičev povsem zadostuje, zato je uporaba sankcije ničnosti izključena.

I. Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se pritožba tožeče stranke v celoti zavrne, pritožbi tožene stranke pa se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v I. točki spremeni tako, da se glasi:

"I. Prikrita darilna pogodba, ki sta jo pogodbeni stranki poimenovali "Kupoprodajna pogodba" in je bila sklenjena dne 15. 9. 2008 med pokojnim A. A. ..., rojenim ..., umrlim ..., nazadnje stanujočim ... kot prodajalcem, ter prvim tožencem B. A., rojenim ... kot kupcem, je nična v delu, ki se nanaša na tožnici pripadajoči delež iz naslova skupnega premoženja, to je 3/10."

III. Vsaka stranka nosi svoje stroške postopka na prvi, pritožbeni in revizijski stopnji.

1. Tožnica je nekdanja žena pokojnega A. A., njuna zakonska zveza je prenehala v letu 1979. V času trajanja zakonske zveze sta nekdanja zakonca ustvarila skupno premoženje, ki je obsegalo solastniški delež 6/10 na nepremičnini parc. št. 165/4 k. o. ..., ki v naravi predstavlja delavnico, ter vse stroje in ostalo opremo, ki se v njej nahaja. Po razvezi nobeden od zakoncev ni zahteval delitve tega premoženja. A. A., ki je bil v zemljiški knjigi vpisan kot edini lastnik nepremičnine, pa je dne 15. 9. 2008, manj kot mesec dni pred svojo smrtjo, s prvim tožencem sklenil pogodbo, ki sta jo stranki poimenovali Kupoprodajna pogodba. Z njo je na prvega toženca prenesel lastninsko pravico na tej nepremičnini, on pa se je zavezal plačati kupnino 67.760,00 EUR. Po sklenitvi pogodbe je prvi toženec ta znesek nakazal na A.-jev transakcijski račun, nekaj minut kasneje pa je A. enak znesek nakazal na transakcijski račun žene prvega toženca. Tožnica je v tožbi zatrjevala, da je ta pogodba nična, ker sta pogodbeni stranki vedeli, da spada ta nepremičnina v nerazdeljeno skupno premoženje nekdanjih zakoncev. Trdila je tudi, da je bila kupoprodajna pogodba zgolj navidezna, dejansko pa je šlo za darilno pogodbo. Pokojni A. A. je to pogodbo sklenil z namenom, da jo izigra pri njenih pravicah na skupnem premoženju, skupne otroke pa pri dedovanju. Poleg ničnosti je uveljavljala tudi zahtevke za izbris izpodbijane vknjižbe, za plačilo polovice vrednosti premičnin in uporabnine, podredno pa še za izpodbojnost sporne pogodbe. Prvi toženec je med drugim ugovarjal, da pogodba ni bila neodplačna, da je njegova žena skrbela za A.-ja in je zato znesek, nakazan na njen račun, predstavljal nagrado za pomoč in oskrbo, ter da mu morebitni nedovoljeni pokojnikovi nagibi niso bili znani.

2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo ničnost sporne kupoprodajne pogodbe v delu, ki se nanaša na tožnici pripadajoči delež iz naslova skupnega premoženja, to je 3/10. Zaradi vzpostavitve prejšnjega zemljiškoknjižnega stanja je v enakem deležu dovolilo vknjižbo lastninske pravice na tej nepremičnini v korist in na ime pokojnega A. A. Ugotovilo je, da spadajo v skupno premoženje solastniški delež 6/10 te nepremičnine in določene premičnine, ki se nahajajo v delavnici, ter da imata zakonca enak delež na skupnem premoženju. Denarne zahtevke pa je zavrnilo. Presoja sodišča prve stopnje je bila, da je bila med pokojnim A. A. in prvim tožencem dejansko sklenjena darilna pogodba. Žena prvega toženca je sicer pokojniku v času življenja nudila določeno skrb in nego, vendar niti v takšnem obsegu niti trajanju, da bi njeno delo utemeljevalo protidajatev v višini nakazane kupnine. S svojim ravnanjem je pokojnik hotel izigrati nekdanjo ženo, s katero skupnega premoženja še ni razdelil, pa tudi skupne otroke kot zakonite dediče. Ta nagib, ki je bistveno vplival na A.-jevo odločitev, da podari sporno nepremičnino, ni dopusten. Dobrovernosti prvega toženca sodišče ni presojalo. Utemeljilo pa je, da ima tožnica pravni interes za ugotovitev ničnosti pogodbe samo v tistem delu, ki se nanaša na njej pripadajoči del skupnega premoženja.

3. Pritožbeno sodišče je tožničini pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je ugotovilo ničnost celotne prodajne pogodbe. Utemeljilo je, da je ta tožničin zahtevek po svoji vsebini vmesni ugotovitveni zahtevek v smislu tretjega odstavka 181. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ker je od ugotovitve ničnosti odvisna odločitev o nadaljnjem dajatvenem zahtevku. Tudi v takem primeru je mogoče s sodbo ugotoviti zgolj (ne)obstoj celotnega prejudiciranega razmerja, od katerega je odvisna odločitev o dajatvenem tožbenem zahtevku. Pravnega interesa za vmesni ugotovitveni zahtevek ni treba dokazovati. V preostalem delu je pritožbi pravdnih strank zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

4. Zoper to sodbo vlaga revizijo prvi toženec. Opozarja, na nekonsistentnost sodb nižjih sodišč v zvezi z vprašanjem ničnosti pogodbe. Meni, da bi bil lahko pokojnikov nagib nedopusten zgolj glede 3/10 celotne nepremičnine, ne pa tudi glede ostalega dela, s katerim je lahko prosto razpolagal. Sporna pogodba zato ni nična v celoti. Sodišči nižjih stopenj sta se zmotno ukvarjali z vprašanjem, ali je dejanje pokojnega nemoralno zaradi prikrajšanja dedičev pri njihovem nujnem deležu. To ni predmet te pravde. Nadalje se sklicuje na ustaljeno sodno prakso in mnenji Občne seje Vrhovnega sodišča, da razpolaganje enega od zakoncev s posameznimi stvarmi iz skupnega premoženja nima za posledico ničnosti, temveč so takšna razpolaganja izpodbojna.

Pa tudi na sodbo II Ips 712/2007, po kateri nekdanji zakonec v primeru odtujitve skupnega premoženja po razvezi na tem premoženju nima več stvarnopravnega, temveč samo obligacijski zahtevek do razvezanega zakonca. Zatrjuje, da je bilo z izpodbijano sodbo poseženo v njegovo pravico do zasebne lastnine (33. člen Ustave RS). Nadalje izpostavlja, da je šlo za dva ločena posla: v celoti realizirano kupoprodajno pogodbo na eni strani ter plačilo za skrb, pomoč in nego na drugi. Denar se ni vrnil v njegovo sfero, ampak je pristal na ženinem transakcijskem računu, ona pa v tem postopku ni tožena stranka. Pokojnik je bil pravni laik, ki mu pravila skupnega premoženja niso bila poznana. Štel je, da je vse premoženje njegovo in da z njim lahko prosto razpolaga. Zato ni mogoče trditi, da je pogodbo sklenil iz nedopustnih nagibov. Revident tudi opozarja, da je pokojnik že pred tem lastništvo na polovici sporne nepremičnine prenesel na svojo drugo ženo, po njeni smrti pa je to premoženje podedoval. V skupno premoženje lahko tako spada samo polovica nepremičnine. Tožničin solastniški delež bi zato lahko znašal kvečjemu 1/4. Sklicuje se, da je tožnica po razvezi zakonske zveze opustila posest in vsa lastniška upravičenja na delavnici, do tega ugovora pa se višje sodišče ni opredelilo.

5. Revident vztraja, da se je zanesel na zemljiškoknjižne podatke. Pri tem se sklicuje na tretji odstavek 244. člena Zakona o zemljiški knjigi (ZZK-1), po katerem izbrisne tožbe ni mogoče vložiti zoper dobrovernega vknjiženega pridobitelja knjižne pravice. Meni, da je pritožbeno sodišče brez obrazložitve odstopilo od judikata II Ips 348/2007. Opozarja, da tožnica ni določno naštela premičnin, ki naj bi spadale v skupno premoženje. Zato bi moralo sodišče ta zahtevek zavrniti, v skladu s sodno prakso v zadevi II Ips 964/2007. Niti ni dokazala njihovega obstoja. Predložila je zgolj notarski zapisnik, ki je bil ob zapustnikovi smrti sestavljen glede na trditve zakonitih dedičev. Sama je navajala, da ne ve, koliko teh nepremičnin se še nahaja v delavnici. Sodišče ni izvedlo dokaza z ogledom na kraju samem, ki ga je predlagala tožnica. Uveljavlja tudi bistveno kršitev določb ZPP o izvajanju dokaza s postavitvijo izvedenca, ker sodišče izvedencev ni zaslišalo, čeprav je dal pripombe na njuni izvedenski mnenji.

6. Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki pa nanjo ni odgovorila. Tretji toženec je vložil laičen odgovor na revizijo. Revizijsko sodišče ga ne more upoštevati, saj lahko stranka v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi opravlja pravdna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik (tretji odstavek 86. člena ZPP).

O navideznosti kupoprodajne pogodbe z dne 15. 9. 2008

9. Bistvo vseh notranjih nasprotij v sodbah nižjih sodišč, na katera revident obširno opozarja, korenini v mešanju dveh različnih institutov obligacijskega prava. Oba se nanašata na (ne)obstoj veljavnega pravnega posla. Prvi institut je ničnost, drugi pa navidezna pogodba (50. člen Obligacijskega zakonika, OZ). Oba sta relevantna tudi v konkretnem primeru, le da ju nižji sodišči v izreku in obrazložitvi sodb mešata.

10. Za navidezno pogodbo je značilno, da stranki vede simulirata obstoj pogodbe, katere sklenitve v resnici ne želita. Njuno soglasje volj torej ni usmerjeno v nastanek pogodbenega razmerja, marveč zgolj v nastanek videza pogodbe. Ker nastane zgolj videz sporazuma o bistvenih sestavinah pogodbe, ta v resnici ni sklenjena (15. člen OZ), saj resnični konsenz volj ni podan. Navidezna pogodba zato nima učinka med pogodbenima strankama (prvi odstavek 50. člena OZ). Iz vsega povedanega jasno sledi, da takšna pogodba ni nična, marveč sploh ne obstaja, je torej neobstoječa.

11. Razlog za zavestno in konsenzualno razhajanje med voljo in izjavo je običajno ta, da želita stranki sklenitev neke druge (prikrite, disimulirane) pogodbe, katere pravni učinki se s simuliranim poslom delno prekrivajo, delno pa ne. Tisto, kar se prekriva, je resnični cilj strank, tisto, kar se ne prekriva, pa strankama (ob hkratnem pogoju, da del izpolnitvenega ravnanja iz simuliranega posla zgolj zaigrata) nudi možnost, da se ogneta določenim pravnim posledicam, ki jih predvidevajo kogentni predpisi obligacijskega prava.

12. Nižji sodišči sta pravilno ugotovili, da je kupoprodajna pogodba, sklenjena med pokojnim A. A. kot prodajalcem in prvim tožencem kot kupcem, dejansko darilna. Glede na ugotovljene okoliščine

ne vzdržijo resne pravne presoje revizijske trditve, da je bila ta pogodba odplačna, da je pri nakazilu pokojniku in revidentovi ženi šlo za dva ločena posla ter da se denar ni vrnil v sfero prvega toženca. Navidezna (simulirana) prodajna pogodba in dejanska darilna pogodba se v konkretnem primeru prekrivata glede prenosa lastninske pravice na nepremičnini (to je bil osrednji cilj pogodbenih strank), plačilo kupnine kot nasprotno izpolnitveno ravnanje pa je bilo zaigrano (simulirano). Resnična volja pogodbenih strank je bila torej v neodplačnem prenosu lastninske pravice, kar (če je podana darilna kavza -

i) ustreza darilni pogodbi. S takšno konstrukcijo sta se stranki želeli izogniti morebitnim specialnim pravnim posledicam, ki jih v zvezi z neodplačnimi pravnimi posli določa pravni red (obligacijsko, stvarno in dedno pravo).

13. Vse povedano izhaja iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč. Napaka in zagata je le ta, da sta nižji sodišči ta dejstva pravno napačno vrednotili ter zato tudi izrekli napačne pravne posledice. V izreku sta namreč zapisali, da je prodajna pogodba nična (prvo sodišče, da je nična do 3/10, drugo sodišče pa, da je nična v celoti). Pravna resnica pa je ta, da prodajna pogodba ni nična, marveč je sploh ni oziroma, kot se glasi prvi odstavek 50. člena OZ: nima pravnih učinkov.

14. Sedaj nastopi položaj iz drugega odstavka 50. člena OZ, kjer je rečeno: Če pa navidezna pogodba prikriva kakšno drugo pogodbo, velja ta druga, če so izpolnjeni pogoji za njeno pravno veljavnost. Treba je torej bilo presoditi, ali je pravno veljavna za kupoprodajno pogodbo skrita darilna pogodba. Iz obrazložitve sodb nižjih sodišč je razvidno, da sta sodišči to presojo tudi dejansko opravili, prezrli sta zgolj, da se njune dejanske ugotovitve tičejo darilne, ne pa navidezne kupoprodajne pogodbe.

O ničnosti darilne pogodbe, ki je bila dne 15. 9. 2008 dejansko sklenjena

15. Nižji sodišči sta svojo odločitev, da je pogodba z dne 15. 9. 2008 (delno) nična, oprli na 40. člen OZ, ki se glasi: (1) Nagibi, iz katerih je bila pogodba sklenjena, ne vplivajo na njeno veljavnost. (2) Če pa je nedopusten nagib bistveno vplival na odločitev enega pogodbenika, da je sklenil pogodbo, in če je drugi pogodbenik to vedel ali bi bil moral vedeti, je pogodba nična. (3) Neodplačna pogodba je nična tudi tedaj, ko drugi pogodbenik ni vedel, da je nedopustni nagib bistveno vplival na odločitev njegovega sopogodbenika.

16. Tožnica je med trajanjem zakonske zveze skupaj s pokojnikom originarno pridobila lastninsko pravico na nerazdeljenih stvareh. S tem pa tudi stvarnopravno upravičenje, da ji po delitvi pripada solastniški delež v skladu z njenim prispevkom na skupnem premoženju. Z razvezo zakonske zveze skupno premoženje ni prenehalo, niti ni razveza vplivala na tožničina lastninska upravičenja. Razveza je pomenila samo trenutek, do katerega je skupno premoženje nastajalo, na obstoječe premoženje pa ni vplivala. Skupno premoženje preneha šele z delitvijo.

Iz ugotovljenega dejanskega stanja ne izhajajo okoliščine za sklep, da bi se tožnica deležu na skupnem premoženju kadarkoli odpovedala. To je višje sodišče revidentu tudi pojasnilo v točki 37 obrazložitve, zato njegovi očitki o neobrazloženosti sodbe niso utemeljeni. Prav tako ne ugovori, da je pokojnik že pred tem polovico nepremičnine podaril svoji drugi ženi. Sodišče je namreč ugotovilo, da tožnici v okviru skupnega premoženja pripada solastniški delež 3/10, v več kot takšnem deležu pa je pokojnik ostal zemljiškoknjižni titular tudi po razpolaganju v korist druge žene. V skladu s načelom, da nihče ne more na drugega prenesti več pravic, kot jih ima sam, je treba šteti, da tožničina stvarnopravna upravičenja niso bila predmet te odsvojitve.

17. Del dejanskega stanja je tudi, da je pokojnik s sporno nepremičnino, vključno s tožnici pripadajočim delom, razpolagal prav z namenom izigrati tožnico pri uveljavljanju pravic iz skupnega premoženja. S trditvijo, da je zapustnik štel, da je vse premoženje njegovo in da lahko z njim prosto razpolaga, napada revident dejansko stanje, kar ni dovoljen revizijski razlog.

18. Pri ugotavljanju, kateri nagibi so nedopustni, lahko smiselno uporabimo drugi odstavek 39. člena OZ (ničnost kavze) in prvi odstavek 86. člena OZ (ničnost pogodbe). Nagib je zato nedopusten, če je usmerjen k uresničitvi interesa, ki je v nasprotju z ustavo, prisilnimi predpisi ali z moralnimi načeli. Takšni so nagibi, ki so usmerjeni h kršitvi temeljnih načel, na katerih sloni pravni red.

V sedanjih razmerah in na sedanji stopnji družbenega razvoja je lastnina eden izmed najpomembnejših mehanizmov tržnega sistema in s tem gospodarskega in družbenega razvoja.

Sodišča jo zato morajo, kadar to ustreza okoliščinam konkretnega primera, varovati tudi z najmočnejšo sankcijo ničnosti. V sodni praksi se je že uveljavilo stališče, da je nemoralna pogodba, ki je sklenjena z glavnim namenom izigrati tretje in jih s tem prikrajšati v premoženjskih pravicah.

Posledično je nedopusten tudi zapustnikov nagib, ki ga je vodil pri sklenitvi pogodbe s prvim tožencem, in sicer, da tožnico izigra pri stvarnopravnih upravičenjih na skupnem premoženju.

19. Ker je bila pogodba, ki jo je revident sklenil s pokojnikom, neodplačna, je v skladu s tretjim odstavkom 40. člena OZ nična tudi, če on za ta nedopustni pokojnikov nagib ni vedel. Dobrovernost varuje pogodbenika v odplačnih obligacijskih razmerjih, ne pa tudi v neodplačnih. Tudi po 64. členu Stvarnopravnega zakonika (SPZ) se lastninska pravica na premičnini pridobi od nelastnika samo, če je dobroverni pridobitelj stvar pridobil na podlagi odplačnega pravnega posla, ne pa tudi na podlagi darilne pogodbe. Za manjše pravno varstvo neodplačnih pogodb obstaja tudi utemeljen razlog. Zakonec, ki neodplačno razpolaga s skupnim premoženjem, namreč iz takega posla ne pridobi premoženjske koristi, iz katere bi lahko drugemu zakoncu povrnil prikrajšanje.

20. Kavza darilne pogodbe je v neodplačni naklonitvi neke premoženjske koristi v korist obdarjenca in s tem povezanim notranjim zadovoljstvom darovalca, da je napravil nekaj dobrega, lepega. To stanje darovalčeve psihe je ekvivalent podarjeni stvari.

Kdor vedoma podari tujo stvar, takšnega stanja psihe ne more doseči, saj se zaveda oziroma bi se moral zavedati zavržnosti svojega ravnanja. Darilni namen (

) lahko že po naravi stvari korenini le v lastni (darovalčevi), ne pa tuji lastninski pravici. Sporna pogodba tako v delu, kjer se nanaša na tisto, kar iz naslova skupnega premoženja pripada tožnici, nima podlage in je zato nična tudi iz razloga po četrtem odstavku 39. člena OZ.

21. Drugačno je bilo tudi dejansko stanje, ki je bilo podlaga judikatu II Ips 712/2007. V njem razvezani zakonec ni uveljavljal zahtevka za ugotovitev ničnosti prodajnih pogodb, temveč za ugotovitev, da spada v skupno premoženje tudi stanovanje, kupljeno iz kupnine, prejete s prodajo skupnega premoženja po prenehanju zakonske zveze. Zato ta judikat za predmetno zadevo ni relevanten. Vrhovno sodišče pa je to sodno prakso kasneje tudi spremenilo in v judikatu II Ips 1169/2008 razširilo uporabo načela realne subrogacije tudi na enostranska razpolaganja po razvezi zakonske zveze.

22. Utemeljeni pa so revizijski očitki, da je bil pokojnikov nagib nedopusten zgolj glede 3/10 nepremičnine, torej tistega dela skupnega premoženja, ki bi po delitvi pripadal tožnici. Glede ostalega dela predmeta pogodbe pa ne, saj je 7/10 nepremičnine predstavljalo pokojnikovo posebno premoženje oziroma njegova stvarnopravna upravičenja iz skupnega premoženja. Darilni namen v zvezi s tem premoženjem je dopusten v okoliščinah konkretnega primera - ko je zakonska zveza že davno prenehala, zaradi česar je v razmerju med nekdanjima zakoncema relevantno predvsem vprašanje delitve, ne pa tudi skupnega in sporazumnega upravljanja s premoženjem. Avtonomija in svoboda vsakega posameznega lastnika sta v razmerjih v zvezi s skupno lastnino omejeni z enakim ustavnim varovanim položajem drugih lastnikov - vendar ne tako, da bi bili bistveno okrnjeni ali celo izključeni.

Zato ničnost pogodbe glede tožnici pripadajočega dela skupnega premoženja ne vpliva na pogodbo v zvezi z delom, ki bi tudi po delitvi skupnega premoženja pripadal zapustniku. Gre za položaj delne ničnosti po prvem odstavku 88. člena OZ, saj se ničnostni razlog nanaša zgolj na del predmeta pogodbe.

23. Niti ni za ta spor pomembno, ali je imel zapustnik namen prikrajšati nujne dediče pri dedovanju. Vrhovno sodišče je že v judikatu II Ips 324/2016 pojasnilo, da to ni nedopusten nagib v smislu 40. člena OZ. Vsakdo ima namreč pravico, da s svojim premoženjem razpolaga po svoji volji. To pravico mu daje ustavno jamstvo zasebne lastnine (33. in 67. člen Ustave RS), ki ga ustavnosodna praksa in teorija opredeljujeta kot posameznikovo svobodo ravnanja na premoženjskem področju.

V jedru te svobode je prav svoboda razpolaganja z lastnino, torej s stvarmi in premoženjskimi pravicami.

Če neodplačno razpolaganje poseže v nujni delež, lahko dediči zahtevajo vrnitev daril po določbah Zakona o dedovanju (ZD). Takšno zakonsko varstvo dedičev povsem zadostuje, zato je uporaba sankcije ničnosti izključena.

24. Zaradi te presoje je moralo revizijsko sodišče tudi v izreku sodbe natančneje opredeliti tisti del pogodbenega razmerja med zapustnikom in revidentom, ki je podvržen sankciji ničnosti. V judikatu II Ips 304/2014 je že pojasnilo, da v primeru tovrstnega prekrivanja dveh pogodb ugotovljena obstoj in veljavnost enega razmerja izključi obstoj drugega, s tem pa tudi vsakršno nadaljnjo razpravo o njegovi veljavnosti oziroma ničnosti. V konkretnem primeru gre za presojo istega pravnega razmerja, sestavljenega iz navidezne kupoprodajne in dejanske darilne pogodbe, pri čemer je nična samo slednja in še to le delno.

O razmerju med zahtevkom na izpodbijanje pogodbe v okviru 52. in 53. člena ZZZDR in uveljavljanjem ničnosti pogodbe po OZ

25. Ni utemeljen revizijski očitek, da ima (razvezani) zakonec v primeru odtujitve stvari iz skupnega premoženja na voljo zgolj zahtevek za izpodbijanje pogodbe, ne pa tudi za ugotovitev njene ničnosti. Sodna praksa in pravni mnenji, na katere se revident v zvezi s tem sklicuje, se nanašajo zgolj na vprašanje, kakšen zahtevek lahko zakonec uveljavlja v okviru 52. in 53. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (ZZZDR). Vrhovno sodišče je v judikatu II Ips 25/2011 že pojasnilo, da lahko zakonec, če obstajajo vse okoliščine, ki narekujejo uporabo 40. člena OZ, uveljavlja tudi zahtevek za ugotovitev ničnosti.

Ta judikat se je nanašal na ugotavljanje ničnosti odplačne prodajne pogodbe, pri sklenitvi katere naj bi obe stranki vedeli, da je predmet prodaje skupna lastnina in da prodajalec ta predmet prodaja z namenom izigrati drugega zakonca, kar predstavlja dejanski stan iz drugega odstavka 40. člena OZ. Oškodovani zakonec pa se lahko sklicuje tudi na tretji odstavek tega člena, kadar je njegov (nekdanji) partner s predmetom iz skupnega premoženja iz nedovoljenega nagiba razpolagal neodplačno. Mogoče je potegniti vzporednico tudi z judikati II Ips 297/2010, II Ips 259/2013 in II Ips 44/2014, v skladu s katerimi ima upnik, čigar dolžnik je svoje premoženje odtujil z namenom, da ga izigra, na voljo tožbo za ugotovitev ničnosti, čeprav OZ sicer določa paulijansko tožbo za varstvo upnikov, kadar dolžnik zmanjšuje svoje premoženje.

26. Zahtevek za izpodbijanje po 52. in 53. členu ZZZDR se od zahtevka za ugotovitev ničnosti tudi bistveno razlikuje: medtem ko se po določbah ZZZDR izpodbija celoten pravni posel, s katerim je en zakonec brez dovoljenja drugega razpolagal s stvarmi iz skupnega premoženja, pa sankcija ničnosti, ki jo je treba vedno uporabljati restriktivno, prizadene samo tiste pravne posle (oziroma tisti del pravnih poslov), ki se nanašajo na premoženjske pravice drugega zakonca. Namen določb o izpodbojnosti je namreč tudi ohranitev skupnega premoženja in upoštevanje volje obeh zakoncev pri njegovem upravljanju, medtem ko je varstvo po 40. členu OZ omejeno na zaščito stvarnopravnih interesov drugega zakonca na skupnem premoženju.

27. Revizijski očitki o napačni razlagi 244. člena ZZK-1 niso utemeljeni.

Judikat II Ips 348/2007, na katerega se revident sklicuje, temelji na drugačnem dejanskem stanju. Toženec je v tisti zadevi pridobil lastninsko pravico na nepremičnini na podlagi veljavne odplačne kupoprodajne pogodbe. Ker se je materialnopravna hiba nanašala zgolj na vprašanje razpolagalne sposobnosti odsvojitelja, je imel pridobitelj položaj osebe iz drugega odstavka 244. člena ZZK-1. Zato se je po tretjem odstavku istega člena upoštevala njegova dobrovernost. Vknjižba revidentove lastninske pravice na 3/10 nepremičnine pa je bila opravljena na podlagi ničnega pravnega posla, kar pomeni, da je bila v skladu s 1. točko drugega odstavka 243. člena ZZK neveljavna iz materialnopravnega razloga. Posledično ima revident položaj osebe iz prvega in ne drugega odstavka 244. člena ZZK-1. Iz besedila zakonske določbe je jasno razvidno, da se dobrovernost upošteva le v okviru drugega, ne pa tudi prvega odstavka tega člena. Takšna je tudi ustaljena sodna praksa Vrhovnega sodišča.

28. Niti niso utemeljene revizijske navedbe, da tožnica ni določno naštela premičnin, ki naj bi spadale v skupno premoženje, oziroma da ni dokazala njihovega obstoja. Nižji sodišči sta ugotovili, da je bilo obema strankama znano, za katere premičnine gre. Ker so bile v tožbenem zahtevku izrecno naštete, sodišče prve stopnje z izpustitvijo nekaterih spremljajočih nedoločenih pojmov ni prekoračilo tožbenega zahtevka. Zahtevek iz judikata II Ips 964/2007 se razlikuje v tem, da tam tožeča stranka premičnin sploh ni naštela, temveč je v tožbenem zahtevku dodala besedo "itd." Pravilno je tudi stališče nižjih sodišč, da je procesno dokazno breme o obstoju teh premičnin s predložitvijo notarskega zapisnika prešlo na toženo stranko. Notar je namreč popis sestavil po izpovedbi dedičev, ker mu je revident preprečil vstop v delavnico. Ker ima revident te premičnine v posesti, bi lahko v tej pravdi dokazoval, da so bile nekatere že odtujene, pa v zvezi s tem ni predlagal nobenega dokaza.

29. Revident se tudi zaman sklicuje na načelo, da delijo pritikline v dvomu usodo glavne stvari (drugi odstavek 17. člena SPZ). Sodišče je namreč ugotovilo, da so bile premičnine v delavnici pridobljene z delom med trajanjem zakonske zveze, zato ni dvoma, da v celoti spadajo v skupno premoženje.

30. Revizijske navedbe o kršitvah določb o izvajanju dokaza z izvedencem so povsem pavšalne. Revident ne pojasni, katerih pripomb na izvedensko mnenje sodišče ni upoštevalo in zakaj bi jih moralo upoštevati. Ni kršitve procesnih pravil, če je stranka zahtevala zaslišanje izvedenca, pa temu predlogu sodišče ni sledilo, ker ni podala pripomb, glede katerih bi bilo treba izvedenca zaslišati oziroma so bile te pripombe pavšalne, neobrazložene oziroma niso povzročile dvoma v pravilnost in popolnost mnenja.

31. Ker je sodišče druge stopnje ob sicer popolno ugotovljenem dejanskem stanju zmotno uporabilo materialno pravo, je revizijsko sodišče reviziji prvega toženca delno ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je tožničino pritožbo v celoti zavrnilo, revidentovo pritožbo pa delno ugodilo tako, da je natančneje opredelilo, da je v 3/10 nična zgolj prikrita darilna, ne pa tudi kupoprodajna pogodba (prvi odstavek 380. člena ZPP). V preostalem delu pa je revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

33. Odločitev o stroških pravdnega postopka temelji na drugem odstavku 165. člena v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP.

Judikati II Ips 200/99, II Ips 406/2001, II Ips 382/2011 in drugi ter pravni mnenji občne seje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije z dne 22. 6. 1993, Poročilo VSS 1/93, str. 37 in z dne 22. 6. 1994, Pravna mnenja VSS 1/94, str. 9.

Predvsem zaradi nakazovanja kupnine "sem ter tja" v časovnem razmiku zgolj nekaj minut, pa tudi, ker revidentova žena pokojniku ni toliko pomagala, da bi njeno delo utemeljevalo protidajatev v višini celotne kupnine.

S. Cigoj: Komentar obligacijskih razmerij : 1. knjiga, Uradni list SRS, Ljubljana 1984, str. 362.

J. Zobec, v: L. Šturm (ur.): Komentar Ustave Republike Slovenije : dopolnitev - A, Fakulteta za državne in evropske študije, Predoslje 2011, str. 451.

Judikat II Ips 259/2013 in tam navedena sodna praksa.

Ž. Đorđević, v: S. Perović in D. Stojanović (ur.): Komentar Zakona o obligacionim odnosima : knjiga prva, Kulturni centar Gornji Milanovac in Pravni fakultet Kragujevac, Novi Sad 1980, str. 152; P. Grilc, v: M. Juhart in N. Plavšak (ur.): Obligacijski zakonik (OZ) s komentarjem, GV založba, Ljubljana 2003, 1. knjiga, str. 299 in 300.

J. Zobec, nav. delo, str. 460. Avtor se pri tem sklicuje na odločbo US RS št. Up-157/00, Ur. l. 48/03.

G. Virant in L. Šturm, v: L. Šturm (ur.): Komentar Ustave Republike Slovenije, Fakulteta za državne in evropske študije, Predoslje 2002, str. 345 in tam navedeno sodno prakso.

Nekateri pravni teoretiki menijo, da tudi vrnitev daril, kot je urejena v ZD, prekomerno posega v zapustnikove pravice razpolaganja z lastnim premoženjem; glej K. Zupančič, v: L. Šturm (ur.): Komentar Ustave Republike Slovenije : dopolnitev - A, Fakulteta za državne in evropske študije, Predoslje 2011, str. 473 in 474.

Sodišče je v tem judikatu v 11. točki obrazložitve pojasnilo: "Če je poleg vseh okoliščin, ki utemeljujejo izpodbojno tožbo, pogodbenima strankama mogoče očitati še zavržnost ravnanja oziroma nemoralne nagibe za sklenitev pogodbe, potem je pravično, da ju zadene od izpodbojnosti hujša sankcija, ki hkrati prizadetemu zakoncu nudi močnejše varstvo; ničnostna sankcija že (oziroma predvsem) zaradi nezastarljivosti uresničuje oba navedena cilja."

Ta določa: (1) Zahtevek za izbris izpodbijane vknjižbe se lahko uveljavlja proti tistemu, v čigar korist je bila z izpodbijano vknjižbo vknjižena pridobitev ali izbris pravice. (2) Zahtevek za izbris izpodbijane vknjižbe se lahko uveljavlja tudi proti osebam, v korist katerih je bila glede na izpodbijano vknjižbo vknjižena oziroma predznamovana pridobitev ali izbris pravice. (3) Ne glede na prejšnji odstavek, zahtevek za izbris izpodbijane vknjižbe ni dovoljen proti dobrovernim osebam, v katerih korist je bila pridobitev oziroma izbris pravice vknjižen oziroma predznamovan z učinkom pred trenutkom, od katerega učinkuje zaznamba izbrisne tožbe.

Glej judikat II Ips 167/2014 in tam navedeno sodno prakso in literaturo.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 39, 39/4, 40, 40/2, 40/3, 50, 88

Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (1976) - ZZZDR  - člen 51, 51/2, 52, 52/1, 54, 59

Zakon o zemljiški knjigi (2003) - ZZK-1  - člen 243, 243/1, 244, 244/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.