VSRS Sklep III Ips 8/2017
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-09-25

dr. Mile Dolenc (preds.), Vladimir Balažic (poroč.), dr. Miodrag Đorđević, Franc Seljak, Jan Zobec

povrnitev premoženjske škode - odškodninska odgovornost - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza - normalen tek stvari - neposlovna odškodninska odgovornost - vmesna sodba

Sodišče mora pri ugotavljanju temelja zahtevka pri neposlovni odškodninski odgovornosti presojati (tudi) vzročno zvezo med ravnanjem povzročitelja škode in vsako posamezno zatrjevano škodo. Sodišče bi moralo za vsako od posameznih zatrjevanih škod na podlagi uveljavljene teorije adekvatne vzročnosti ugotavljati in obrazložiti, ali je škoda nastala zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke. Tožena stranka lahko odgovarja le za tisti vzrok, ki ga je bilo mogoče pričakovati glede na normalen tek stvari.

I. Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo ugotovilo, da je podan temelj tožbenega zahtevka tožeče stranke do tožene stranke iz naslova odškodninske odgovornosti za premoženjsko škodo tožeče stranke, nastalo zaradi zamude tožene stranke z izvršitvijo odločbe Inšpektorata RS za okolje in prostor, št. 06113-833/2011 z dne 13. 9. 2011, v trajanju od 11. 3. 2012 do 13. 2. 2015.

2. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožena stranka vlaga revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter kršitve ustavnih pravic tožene stranke. Predlaga, da Vrhovno sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje tako, da razveljavi sodbi sodišča druge in prve stopnje ter tožbeni zahtevek v celoti zavrne, oz. podredno, da reviziji ugodi, razveljavi izpodbijano sodno odločbo ter vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve ali druge stopnje, tožeči stranki pa naloži v plačilo vse pravdne stroške z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

4. Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki je nanjo odgovorila in predlagala, da jo Vrhovno sodišče zavrne.

5. Tožena stranka je po izteku roka, ki je bil odprt za vložitev revizije, vložila tudi pripravljalno vlogo, ki je revizijsko sodišče pri svoji odločitvi ni upoštevalo, ker je bila vložena po preteku roka za vložitev revizije.

7. Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana pred začetkom uporabe Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-E (Uradni list RS, št. 10/2017), zato se glede na določbo prvega in tretjega odstavka 125. člena ZPP-E v tem revizijskem postopku uporabljajo pravila Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), veljavna pred uveljavitvijo novele ZPP-E.

8. Med pravdnima strankama so sporni pasivna legitimacija tožene stranke, obstoj in obseg zatrjevane škode ter obstoj vzročne zveze med protipravnim ravnanjem tožene stranke in zatrjevano škodo tožeče stranke. V prvi vrsti je sporen temelj odškodninskega zahtevka, zato je sodišče prve stopnje na podlagi predloga pravdnih strank in upoštevaje načelo smotrnosti najprej z vmesno sodbo odločilo o podlagi tožbenega zahtevka (prvi odstavek 315. člena ZPP).

9. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno ugotovili, da tožeča stranka uveljavlja plačilo odškodnine iz naslova neposlovne odškodninske odgovornosti na podlagi 131. člena Obligacijskega zakonika (OZ).

10. Dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP):

- Tožeča stranka je s prodajno pogodbo z dne 21. 12. 2010 od družbe L., d.o.o. kupila solastniške deleže na dveh nepremičninah in pet nepremičnin do celote, vse k. o. ... Družba L., d.o.o. je navedene nepremičnine pred tem pridobila s prodajno pogodbo z dne 1. 3. 2010 od tožene stranke. Tožena stranka je v času, ko so bile nepremičnine v njeni lasti, na eni od njih, in sicer na zemljišču s parc. št. 948/5, k. o. ..., za izravnavo terena brez pridobitve ustreznega dovoljenja uporabila 1.600 m3 zemeljskega izkopa iz Avstrije.

- Družba L., d.o.o. in tožeča stranka sta si pred podpisom pogodbe nepremičnine ogledali, vendar jima ni bilo nikoli omenjeno, da bi bila luknja od glinokopa, ki sta jo sicer opazili, obremenjena s spornim materialom.

- Tožeča stranka in družba G., d.o.o. sta sklenili dve posojilni pogodbi, in sicer z dne 15. 3. 2011 in 12. 4. 2011, na podlagi katerih si je tožeča stranka izposodila 440.000,00 EUR in 65.000,00 EUR.

- Inšpektorat RS za okolje in prostor je dne 13. 9. 2011 izdal odločbo, s katero je ugotovil, da je tožena stranka z uporabo zemeljskega izkopa za izravnavo terena ravnala v nasprotju z veljavnimi predpisi. Povzročila je prekomerno obremenitev okolja z odpadki, zato ji je inšpektorat naložil, naj sporni izkop vnese v tla na zemljišču, za katerega je izdano dovoljenje, oz. le-tega odda pooblaščenemu upravljavcu. Tožena stranka bi morala skladno z odločbo inšpektorata posledice njenega nelegalnega posega v prostor sanirati do 10. 3. 2012.

- Zahteva tožene stranke za podaljšanje roka za izpolnitev inšpekcijske odločbe je bila 12. 11. 2012 zavržena. Tožena stranka je po neuspelem poskusu pridobitve okoljevarstvenega dovoljenja sporni izkop dokončno odstranila 13. 2. 2015.

- Na podlagi izpovedbe direktorja tožeče stranke, J. J., je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila tožeča stranka v času nakupa spornega zemljišča sposobna izpeljati projekt, ki je bil skladen z lokacijskim načrtom, saj je imela poslovni načrt in dostop do sredstev. Projekt je zastavila po fazah, opravljena je bila parcelacija in z dvema kupcema je bila dogovorjena o prodaji dveh parcel v velikosti 10.000 m2. Kupca sta bila pripravljena sodelovati pri komunalni ureditvi parcele na svojih zemljiščih, z njima pa je tožeča stranka podpisala tudi najemni pogodbi in prodajni predpogodbi (z dne 27. 12. 2011 in 16. 1. 2012). Tožeča stranka je nameravala pridobiti gradbeno dovoljenje za izgradnjo komunalne opreme in s tem še dovoljenje za navoz materiala, s katerim bi zapolnila luknjo od glinokopa. V Poslovno obrtni E.. s skupno površino 48.425 m2 je nameravala izvesti projekt deponije gradbenega materiala in prodajo zemljišč po zapolnitvi kapacitet deponije in ureditvi razvoda komunalne opreme.

- Tožeča stranka je bila septembra 2011 kot lastnica nepremičnine obveščena o inšpekcijski odločbi, o kateri je obvestila potencialna kupca. Parcelacija obravnavane nepremičnine je bila že opravljena, prav tako sta potencialna kupca že plačala aro, zato bi v primeru, da ne bi bilo nelegalno navoženega materiala, prišlo do prodaje parcel kupcema, tožeča stranka pa bi nadaljevala s projektom na 30.000 m2 velikem zemljišču.

- Potencialni kupec, družba C., d.o.o., je 3. 1. 2013 odstopil od prodajne predpogodbe in tožečo stranko v odstopu obvestil, da mu neobičajna zamuda v zvezi z dostavo dokumentacije o izvršeni inšpekcijski odločbi onemogoča uresničitev poslovnega namena. Drugi potencialni kupec, Avtoprevozništvo G. G., s.p., je od predpogodbe odstopil 30. 11. 2012, ker mu tožeča stranka v roku enega leta od podpisa le-te ni dostavila dokazil o izvršeni inšpekcijski odločbi.

- Po izpovedbi J. J. tožeča stranka zaradi inšpekcijske odločbe ni začela s pridobivanjem projektne dokumentacije, saj gradbenega dovoljenja brez izvršitve odločbe ne bi mogla pridobiti. Proces projektiranja tožeče stranke bi se zaradi spornega materiala in izdane inšpekcijske odločbe ustavil že v samem začetku in bi trajal do sanacije stanja.

11. Zaradi neizvršene inšpekcijske odločbe, s katero je bila toženi stranki naložena sanacija zemljišča, je tožeča stranka morala odstopiti od načrtovanih projektov. Potencialna kupca sta kljub plačanima arama zaradi neizvršene odločbe odstopila od prodajnih predpogodb, tožeča stranka pa je morala vrniti dvojno aro, prav tako je ostala brez kupnin, s katerima je nameravala poravnati kreditne obveznost, zato jo bremenijo zamudne obresti. S tem naj bi po stališču sodišč prve in druge stopnje tožeča stranka izkazala obstoj vzročne zveze med protipravnim ravnanjem tožene stranke in nastalo škodo.

12. Tožena stranka v reviziji sodišču druge stopnje očita bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj naj bi imela izpodbijana sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti – sodba naj ne bi imela razlogov o odločilnih dejstvih ali pa so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Že sodišče prve stopnje naj se ne bi opredelilo do vseh odločilnih dejstev, prav tako se do vseh bistvenih okoliščin naj ne bi opredelilo sodišče druge stopnje. Sodišči prve in druge stopnje se nista opredelili do predlaganega dokaza o uradnih poizvedbah sodišča na UE R. o tem, ali je bilo zaradi inšpekcijske odločbe dejansko onemogočeno pridobivanje projektne in ostale dokumentacije tožeče stranke, ter do toženkinega zatrjevanja o le 2-odstotni in s tem premajhni obremenitvi zemljišča s spornim izkopom, da bi to lahko povzročilo zatrjevano škodo. Sodišče prve stopnje tudi ni izvedlo, ne pojasnilo, zakaj ni izvedlo zaslišanja prič K. in S., sodišče druge stopnje pa se do te pritožbene navedbe ni opredelilo. V okviru istega pritožbenega razloga tožena stranka sodiščema prve in druge stopnje prav tako očita, da nista konkretizirali, zakaj naj bi opustitev izvršitve inšpekcijske odločbe pomenila predvidljivost nastanka škode tožeči stranki, upoštevaje pri tem vse okoliščine primera in tudi neskrbnost tožeče stranke. Tožena stranka sodiščema očita, da se zaradi teh pomanjkljivosti ni mogla seznaniti z okoliščinami, za katere sodišče meni, da je na njihovi podlagi mogoče sklepati na nastanek pričakovane škode, ki jo uveljavlja tožeča stranka, upoštevaje normalen tek stvari. Ves čas je ugovarjala vzročni zvezi med njeno opustitvijo in zatrjevano škodo. Tožeči stranki pa očita, da je imela možnost uresničiti svoj ekonomsko-poslovni interes, pa ga po svoji volji ni uresničila.

13. V reviziji tožena stranka sodišču prav tako očita nepravilno uporabo določb materialnega prava, in sicer tudi v okviru tega revizijskega razloga ugovarja vzročni zvezi med njenim protipravnim ravnanjem in nastalo škodo. Sodiščema prve in druge stopnje očita tudi kršitev njenih ustavnih pravic, saj se nista opredelili do navedb o premajhni obremenjenosti zemljišča s spornim izkopom glede na njegovo celoto velikost in tudi ne do tega, da bi morala tožeča stranka kot predpogoj za uveljavljanje škode aktivno pridobivati vsa potrebna soglasja in dovoljenja za izvedbo načrtovanega projekta.

14. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je tožena stranka vse te in tudi druge (morebiti utemeljene) očitke (med drugim vsebinsko gledano o soprispevku tožeče stranke in neupoštevanju določenih listinskih dokazov) uveljavljala že na prvi stopnji ter tudi s pritožbo. Sodišči prve in druge stopnje se do teh ključnih navedb v sodbah nista opredelili oz. jih nista argumentirano in utemeljeno zavrnili.

15. Tožena stranka je ves čas postopka z različnimi argumenti oporekala vzročni zvezi med protipravnostjo njenega ravnanja – prekomerno obremenitvijo okolja z odpadki in neizvršitvijo inšpekcijske odločbe – in nastalo škodo. Čeprav bi iz njenih navedb lahko izhajalo, da so zgolj pavšalne, gre vendarle pri tem za preudarek sodišča. Četudi je sodišče odločalo zgolj o temelju tožbenega zahtevka in bi se ob teh navedbah pomislilo, da gre za vprašanje ugotavljanja višine škode, bi bil tak zaključek površen. Sodišče mora namreč pri ugotavljanju temelja zahtevka pri neposlovni odškodninski odgovornosti presojati (tudi) vzročno zvezo med ravnanjem povzročitelja škode in vsako posamezno zatrjevano škodo – v konkretnem primeru torej med protipravnim ravnanjem tožene stranke na eni strani in na drugi strani zatrjevano navadno škodo oz. zatrjevanim izgubljenim dobičkom zaradi neizvedenega projekta oz. neuspele prodaje nepremičnin. Sodišče bi moralo za vsako od posameznih zatrjevanih škod na podlagi uveljavljene teorije adekvatne vzročnosti ugotavljati in obrazložiti, ali je škoda nastala zaradi protipravnega ravnanja tožene stranke. Utemeljene so tako navedbe tožene stranke, da lahko odgovarja le za tisti vzrok, ki ga je bilo mogoče pričakovati glede na normalen tek stvari.

16. Nepojasnjeno je ostalo vprašanje, ali tožeča stranka res ne bi mogla uresničiti svojih poslovnih ciljev in izpeljati načrtovanega projekta prav zaradi neizvršitve inšpekcijske odločbe, ki je bremenila toženo stranko, v posledici česar tožeča stranka od tožene zahteva plačilo izgubljenega dobička. Pri tem je bil ves čas postopka eden ključnih argumentov tožene stranke obremenjenost zemljišča v zgolj manjšem obsegu, zaradi česar ni mogla biti onemogočena uporaba preostalega dela zemljišča. Tudi še iz sodbe sodišča druge stopnje ni razvidno, v kolikšnem obsegu je bilo zemljišče, ki je predmet obravnave v tem postopku, dejansko obremenjeno s spornim izkopom in ali tožeča stranka prav zaradi tega ni mogla uresničiti svojih poslovnih načrtov.

17. Naslednji bistven argument tožene stranke, s katerim skuša izključiti vzročnost in se s tem rešiti odškodninske odgovornosti, so bile navedbe, da bi morala tožeča stranka s ciljem uresničitve načrtovanega projekta sprožiti določene postopke in si pridobiti ustrezna dovoljenja. Šele če teh ne bi mogla pridobiti prav zaradi neizvršene inšpekcijske odločbe, bi s tem lahko uveljavljala odškodninsko odgovornost tožene stranke. V dokaz svojih navedb je tožena stranka predlagala uradne poizvedbe pri UE R. in zaslišanje prič K. K., nekdanjega direktorja občinske uprave Občine R., in S. S., vodje investicij Občine R., ki bi lahko pojasnili, katere vse postopke bi morala sprožiti tožeča stranka in katera dovoljenja bi si morala pridobiti. Revizijsko sodišče ob tem dodaja, da je tožeča stranka sicer dokazovala, da teh dovoljenj prav zaradi odločbe inšpektorata ne bi mogla pridobiti, vendar bi morali sodišči prve in druge stopnje vsaj pojasniti, zakaj dokazov, ki jih je predlagala tožena stranka, nista izvedli in jih posledično nista ocenili ter argumentirano sprejeli dokazne ocene. Revizijsko sodišče ugotavlja, da bi moralo iz sodb sodišč jasno izhajati, da bi tožeča stranka vsa morebiti nujna dovoljenja po naravnem teku dogodkov – če na zemljišču ne bi bilo spornega izkopa – vendarle lahko pridobila in kdaj bi jih lahko pridobila. Šele potem bi bilo mogoče zaključiti, da tožeča stranka svojih načrtov ni mogla uresničiti, ker je tožena stranka prekomerno onesnažila okolje in tudi ni izvršila inšpekcijske odločbe. Zato je utemeljen revizijski očitek tožene stranke, da izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti, saj v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih.

18. Vrhovno sodišče je tako ugotovilo, da je bila tako v postopku pritožbenega sodišča kot v postopku pred sodiščem prve stopnje storjena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Zato je sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 379. člena ZPP).

19. V novem sojenju bo moralo sodišče prve stopnje v nakazanih smereh pri vsaki zatrjevani škodi ugotoviti vzročno zvezo med protipravnim ravnanjem tožene stranke in povzročeno škodo, in sicer v skladu z uveljavljeno teorijo adekvatne vzročnosti. Prav tako bo moralo izvesti zgoraj izpostavljene dokaze tožene stranke in oceniti, koliko so relevantni v tem postopku, oz. pojasniti, zakaj se je odločilo, da jih ne bo izvedlo.

20. Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

VSRS sodba III Ips 20/2013 z dne 9. 12. 2014.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.