VSRS Sodba I Up 310/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2017-05-24

Brigita Domjan Pavlin (preds.), Peter Golob (poroč.), dr. Erik Kerševan

INFORMACIJE JAVNEGA ZNAČAJA - KORUPCIJA - UPRAVNI SPOR

tožba po 4. členu ZUS-1 - kršitev človekovih pravic - varstvo osebnih podatkov - obdelava osebnih podatkov - izplačila na podlagi avtorskih pogodb - preprečevanje korupcije - osebni podatki - objava osebnih podatkov

Objava pritožničinih osebnih podatkov bi lahko temeljila na osmem odstavku 13. člena ZIntPK, če bi toženka pred objavo opravila in zaključila celoten postopek zaradi suma korupcije v skladu z navedenim členom. Vendar iz podatkov v spisu ne izhaja, da bi toženka zoper pritožnico vodila postopek in ugotovila kršitve po tem členu niti pred niti po sporni objavi pritožničinih osebnih podtakov.

Objava pritožničinih osebnih podatkov bi bila skladna z URS (in ZVOP-1) samo, če bi za takšno obdelavo podatkov poleg možnosti iz 13. člena ZIntPK obstajala druga določna zakonska podlaga, vendar te po presoji Vrhovnega sodišča ni bilo.

I. Pritožbi se ugodi, sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije v Ljubljani I U 472/2015-17 z dne 8. 10. 2015 se spremeni tako, da se njen izrek glasi:

- ugotovi, da je tožena stranka z javno spletno objavo podatkov o nakazilih tožeči stranki na podlagi avtorskih in podjemnih pogodb, za obdobje od 1. 1. 2003 do 4. 3. 2015, nezakonito posegla v ustavno pravico tožeče stranke iz 38. člena Ustave Republike Slovenije;

- toženi stranki naloži, da v treh dneh od prejema te sodbe odstrani s spletne aplikacije Supervizor vse podatke, ki se nanašajo na nakazila tožeči stranki na podlagi avtorskih in podjemnih pogodb, za obdobje od 1. 1. 2003 do 4. 3. 2015."

II. Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki stroške postopka v višini 825,17 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti plačila.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) kot neutemeljeno zavrnilo tožbo tožeče stranke (pritožnice) zaradi kršitve človekovih pravic in temeljnih svoboščin iz 22. in 38. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS), ki naj bi jih toženka storila z javno objavo nakazil pritožnici, prejetih iz naslova avtorskih in podjemnih pogodb, v spletni aplikaciji Supervizor.

2. Sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe navaja, da je bila pritožnica v času objave podatkov ministrica v Vladi Republike Slovenije. Toženka je vodila postopek iz svoje pristojnosti, saj je zbiranje in objava nakazil fizičnim osebam v javnem sektorju iz naslova avtorskih in podjemnih pogodb po naravi stvari lahko v neposredni zvezi z metodami za krepitev integritete, transparentnosti, preprečevanja korupcije ter nasprotja interesov v javnem sektorju. Pri tem se je sodišče sklicevalo na namen Zakona o integriteti in preprečevanju korupcije (v nadaljevanju ZIntPK), kot izhaja iz njegovega 1. člena, na 3. točko prvega odstavka 2. člena, ki določa načine uresničevanja tega namena, na drugi odstavek 11. člena, ki toženko pooblašča za ureditev svojega poslovanja s Poslovnikom in drugimi splošnimi akti, ter na 34. člen Poslovnika, ki opredeljuje vrste postopkov v toženkini pristojnosti. Ker naj niti Zakon o varstvu osebnih podatkov (v nadaljevanju ZVOP-1) niti 38. člen URS ne bi določala, da mora organ pred obdelavo osebnih podatkov o tem obvestiti prizadetega javnega uslužbenca ali funkcionarja, toženka spornih podatkov pred objavo ni bila dolžna poslati pritožnici v izjasnitev. Po prvem odstavku 9. člena ZVOP-1 se osebni podatki lahko obdelujejo, če tako določa zakon. Po evropski sodni praksi mora biti pravna podlaga dovolj natančna, da lahko naslovniki zakona prilagodijo svoja ravnanja. Dovolj določni zakonski podlagi za obdelavo in objavo podatkov v obravnavanem primeru sta po stališču prvostopenjskega sodišča prvi odstavek 16. člena in 75. člen ZIntPK. Ker obdelava po 3. točki 6. člena ZVOP-1 obsega tudi javno objavo, v skladu s 75. členom ZIntPK pa mora pristojni organ obdelavo osebnih podatkov izvajati za namen transparentnosti delovanja javnega sektorja, je pritožnica kot ministrica lahko predvidevala, da bo pristojni organ javnosti razkril njene prihodke iz avtorskih in podjemnih pogodb. Ni mogoče zahtevati absolutne določnosti obdelave podatkov v zakonu, saj naj to ne bi bilo uresničljivo.

3. Pritožnica zoper navedeno sodbo vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov. Zatrjuje, da drugi odstavek 11. člena ZIntPK toženki ne daje pooblastila za avtonomno predpisovanje postopkovnih določb, ampak zgolj za podrobnejšo ureditev načina njihovega izvrševanja. Toženka ni imela zakonske podlage za objavo pritožničinih podatkov v Supervizorju. Poslovnik ni akt, ki bi določal toženkine postopke in pristojnosti, saj upravni organi opravljajo svoje delo v okviru in na podlagi ustave in zakonov. Sklicuje se tudi na sodbo Vrhovnega sodišča RS I Up 129/2013 z dne 9. 5. 2014, da sme toženka voditi le postopke, za katere je stvarno pristojna, voditi jih mora po predpisanem postopku ter izdajati akte in ukrepati le v skladu in v obsegu svojih pooblastil. Navaja tudi, da ZVOP-1 v 19. členu izrecno določa obveznost obveščanja posameznika o obdelavi njegovih osebnih podatkov. Meni, da je sodišče prve stopnje preširoko razlagalo obdelavo osebnih podatkov po 75. členu ZIntPK. Javne objave na tej podlagi ni mogla pričakovati. Upravičeno je lahko pričakovala samo, da bo toženka javno objavila podatke o dohodkih v obsegu 46. člena ZIntPK.

4. Toženka v odgovoru na pritožbo pritrjuje sodbi prvostopenjskega sodišča, zavrača pritožbene trditve ter Vrhovnemu sodišču predlaga, da jo kot neutemeljeno zavrne. Zatrjuje, da je pred objavo podatkov vodila postopek zaradi suma korupcije po 13. členu ZIntPK, zato je bila objava pritožničinih podatkov povsem zakonita.

6. Z zakonom je skladno z drugim odstavkom 157. člena Ustave določeno (4. člen ZUS-1), da odloča sodišče v upravnem sporu tudi o zakonitosti posamičnih aktov in dejanj, s katerimi organi posegajo v človekove pravice in temeljne svoboščine posameznika, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo.

Pritožnica je s tožbo, ki jo je vložila na podlagi prvega odstavka 4. člena ZUS-1, v tožbenem predlogu uveljavljala ugotovitev kršitve pravic iz 22. člena URS (ker toženka pred razkritjem pritožničinih osebnih podatkov ni vodila postopka iz svoje pristojnosti) in 38. člena URS (ker ni imela pravnega temelja za objavo njenih osebnih podatkov in ker je pred objavo o tem ni obvestila). V skladu s stališči Vrhovnega sodišča, sprejetimi po vložitvi pritožbe v tem upravnem sporu, bi tožnica sodno varstvo lahko uveljavljala na podlagi 34. člena ZVOP-1.

Ker pa je bila izpodbijana sodba izdana na podlagi spora po 4. členu ZUS-1, je tudi zaradi varstva upravičenih pričakovanj pritožnice Vrhovno sodišče pritožbo štelo za dovoljeno. Tudi ob navedeni pravni podlagi ZVOP-1 pa so postavljeni tožbeni zahtevki dopustni, merilo presoje zakonitosti dejanj toženke pa se vsebinsko ne spremeni. V predmetnem sporu se tako presoja zakonitost objave pritožničinih podatkov o prihodkih iz avtorskih in podjemnih pogodb, s čimer naj bi toženka posegla v njene ustavne pravice.

7. Iz nespornega dejanskega stanja izhaja, da sta dne 5. 1. 2015 toženka in Urad za javna plačila (v nadaljevanju UJP) sklenila Sporazum o izmenjavi podatkov o plačilnih transakcijah. V skladu s tem sporazumom je UJP toženki za namen ponovne uporabe informacij javnega značaja, in sicer objave podatkov v Supervizorju, med drugim posredoval naslednje podatke o transakcijah v breme proračunskih uporabnikov ter v dobro fizičnih oseb: datum transakcije, znesek, valuto, namen plačila in transakcijski račun, na katerega je bilo opravljeno posamezno nakazilo. Iz posredovanja so bili izrecno izključeni podatki o fizičnih osebah, ki so prejemniki nakazila (ime in priimek osebe, davčna številka, EMŠO). Imena in priimka fizične osebe, ki je prejemnik nakazila, UJP pred posredovanjem ni prekril, kadar ga je nakazovalec vključil tudi v polje "namen nakazila" na SEPA obrazcu. Toženka je zato štela, da pripada posamezni transakcijski račun tisti fizični osebi, ki je bila v zvezi s transakcijo na ta račun vsaj enkrat zapisana v polju "namen nakazila". Seštela je zneske izplačil na posamezni transakcijski račun v obdobju od 1. 1. 2003 do 4. 3. 2015, ki so bili označeni s kodo namena, po kateri naj bi šlo za izplačila po avtorskih in podjemnih pogodbah. Nato je v Supervizorju javno objavila podatke o tistih fizičnih osebah, ki so v tem obdobju na ta način zaslužili več kot 200.000 EUR, tudi o tožnici. Glede na to, da je bilo posredovane podatke mogoče povezati s fizičnimi osebami, gre za osebne podatke, zbirka tako zbranih osebnih podatkov pa je tudi zbirka osebnih podatkov v skladu s 5. točko 6. člena ZVOP-1.

8. Vrhovno sodišče poudarja, da je transparentnost delovanja države in porabe javnih sredstev upravičen in ustavno dopusten cilj, pri čemer zahteva po preprečevanju korupcije izhaja iz splošnega načela zakonitosti delovanja državnih organov in njihovih funkcionarjev kot enega izmed načel pravne države (2. člen URS). Vendar so navedeni cilji omejeni z varstvom človekovih pravic in temeljnih svoboščin, med drugim tudi z varstvom osebnih podatkov, ki ga določa 38. člen URS. V prvem odstavku te ustavne določbe je izrecno zapisano, da je prepovedana uporaba osebnih podatkov v nasprotju z namenom njihovega zbiranja. Iz drugega odstavka pa izhaja, da določa zakon zbiranje, obdelovanje, namen uporabe, nadzor in varstvo tajnosti osebnih podatkov. Po tretjem odstavku ima vsakdo pravico seznaniti se z zbranimi osebnimi podatki, ki se nanašajo nanj, in pravico do sodnega varstva ob njihovi zlorabi. Glede na 38. člen URS poznamo v našem pravnem sistemu t. i. "obdelovalni model varstva osebnih podatkov", ki temelji na podmeni, da je na področju obdelave osebnih podatkov prepovedano vse, razen tistega, kar je z zakonom izrecno dovoljeno.

S tem se zagotavlja tudi pravilnost oziroma resničnost samih podatkov. Objavo osebnih podatkov pod določenimi pogoji omogoča tudi ZIntPK, vendar pa glede na ravnanje toženke, ti pogoji niso bili izpolnjeni, prav tako pa tudi ne pogoji, ki jih za to določa ZVOP-1.

9. Objava pritožničinih osebnih podatkov bi lahko temeljila na osmem odstavku 13. člena ZIntPK, če bi toženka pred objavo opravila in zaključila celoten postopek zaradi suma korupcije v skladu z navedenim členom. Vendar iz podatkov v spisu ne izhaja, da bi toženka zoper pritožnico vodila postopek in ugotovila kršitve po tem členu niti pred niti po sporni objavi pritožničinih osebnih podatkov. Iz uradnega zaznamka z dne 2. 3. 2015 je razvidno samo, da se je toženka strinjala s predlogom njenih svetovalcev za uvedbo postopka zaradi suma korupcije v zvezi z izplačili avtorskih honorarjev v javnem sektorju na splošno, ne pa tudi, da bi bil tak postopek dejansko uveden v zvezi z določenimi izplačili določenim osebam ali da bi bil pred objavo tudi že končan z ustreznim aktom, izdanim po zakonitem postopku. Da toženka zoper pritožnico ni vodila postopka po 13. členu ZIntPK, je razvidno tudi iz nespornega dejstva, da ni ravnala v skladu z njegovim sedmim in osmim odstavkom. Pritožnice namreč pred objavo ni seznanila s svojimi morebitnimi ugotovitvami o spornosti izplačil, niti ni podatkov objavila skupaj s pritožničinim odgovorom. V upravnem sporu niti ni navedla razlogov, zakaj bi v zvezi z objavljenimi izplačili pritožnici obstajal sum koruptivnega ravnanja ali da bi sprejela načelno mnenje o sistemskih pomanjkljivosti v zvezi s temi izplačili. Izpodbijana javna objava podatkov o izplačilih zato ni imela podlage v 13. členu ZIntPK.

10. Pravilno je tudi pritožničino stališče, da 11. člen ZIntPK toženki ne daje podlage za vodenje postopka iz svoje pristojnosti.

Ta določba je splošna in ureja način toženkinega dela kot kolegijskega organa, ne določa pa njenih pristojnosti oziroma pooblastil.

Zato javna objava spornih podatkov ni mogla temeljiti niti na tej določbi.

11. Pogoji za obdelavo osebnih podatkov v javnem sektorju, katerega del je kot državni organ tudi toženka, so še strožji kot v zasebnem. Iz prvega odstavka 9. člena ZVOP-1

namreč izhaja, da je obdelava dopustna samo, če je organ ali drug subjekt javnega sektorja pristojen za opravo določene javne naloge in je hkrati v zakonu določen tudi postopek obdelave. Kadar se osebni podatki obdelujejo na podlagi zakona, mora biti v zakonu, ki ureja posamezno področje, jasno določeno, katere zbirke osebnih podatkov se bodo vzpostavile in vodile na tem področju, vrste osebnih podatkov, ki jih bodo posamezne zbirke vsebovale, način zbiranja osebnih podatkov, čas shranjevanja osebnih podatkov, morebitne omejitve pravic posameznika ter zlasti namen uporabe podatkov.

To pa pomeni, da objava podatkov v zbirki osebnih podatkov ne more biti določena samo v toženkinemu Poslovniku kot podzakonskemu aktu. Ne glede na navedeno 34. člen Poslovnika niti ne določa postopka objave osebnih podatkov v Supervizorju, zato že s tega vidika za ta spor ni pomemben.

12. Objava pritožničinih osebnih podatkov bi bila torej skladna z URS (in ZVOP-1) samo, če bi za takšno obdelavo podatkov poleg možnosti iz 13. člena ZIntPK obstajala druga določna zakonska podlaga, vendar te po presoji Vrhovnega sodišča ni bilo. Napačno je stališče sodišča prve stopnje, da sta zakonska podlaga za objavo osebnih podatkov pritožnice v Supervizorju prvi odstavek 16. člena in 75. člen ZIntPK. V prvem odstavku 16. člena ZIntPK je navedeno, da morajo pravne osebe javnega in zasebnega prava toženki na njeno obrazloženo zahtevo, ne glede na določbe drugih zakonov in ne glede na obliko podatkov, v roku, ki ga določi komisija, brezplačno posredovati vse podatke, tudi osebne, in dokumente, ki so potrebni za opravljanje zakonskih nalog komisije. Ta člen ne more biti podlaga za objavo pritožničinih podatkov v obravnavanem primeru, saj se nanaša samo na posredovanje podatkov toženki, ne pa tudi na njihovo objavo. Poleg tega ta člen toženki omogoča pridobitev osebnih podatkov zgolj za opravljanje njenih zakonsko določenih nalog, ne določa pa, da bi med te naloge spadala tudi objava v Supervizorju.

13. Sodišče prve stopnje se glede zakonske podlage nepravilno sklicuje tudi na 3. točko 6. člena ZVOP-1, saj ta člen določa le razlago pojmov za namene tega zakona. Pojem "obdelave" osebnih podatkov je v ZVOP-1 zastavljen zelo široko ravno zaradi zagotavljanja večjega varstva osebnih podatkov. Iz tega pa ni mogoče sklepati, da bi bile vedno, kadar področni zakon uporabi ta pojem, dopustne kar vse oblike obdelave, vključno z javno objavo vseh osebnih podatkov, saj bi bilo to prav v nasprotju z navedenim ciljem zakona.

14. Zakonske podlage za tako obdelavo osebnih podatkov ne predstavlja niti 75. člen ZIntPK. Ta določa samo (tako kot to zahteva 9. člen ZVOP-1) namen obdelave podatkov in sicer, da sme toženka pridobljene podatke obdelovati le za izvajanje ukrepov in metod za krepitev integritete, za zagotavljanje transparentnosti delovanja javnega sektorja, za preprečevanje korupcije in nasprotja interesov, za nadzor nad premoženjem in sprejemanjem daril in za vodenje registra lobistov. Pravilno branje tega člena razkrije, da toženka nima pristojnosti obdelovanja osebnih podatkov za nedoločen, splošen namen transparentnosti delovanja javnega sektorja, temveč samo za izvajanje tistih ukrepov in metod za zagotavljanje transparentnosti, ki so v ZIntPK izrecno določeni.

V tej zakonski določbi pa ZIntPK toženki ne daje pooblastila za določen način obdelave osebnih podatkov, zato pa tudi ne za javno objavo nakazil fizičnim osebam iz naslova avtorskih in podjemnih pogodb. Kot že navedeno, objavo osebnih podatkov ureja ZIntPK v primeru, če je predhodno izveden (torej v celoti opravljen, ne pa morebiti le na splošno uveden) postopek suma korupcije v skladu s 13. členom ZIntPK.

Če pa je toženka podatke potrebovala za izvajanje drugih nalog iz njene pristojnosti, pa tudi sicer njihova javna objava s tem ni v nobeni razvidni vzročni zvezi, saj ni razvidno, zakaj bi svoje naloge opravljala bolje zato, ker so bili osebni podatki pritožnice (in drugih oseb) javno objavljeni. Nenazadnje toženka niti ne zatrjuje, da je pri pritožnici ali drugih osebah sploh ugotovila kakšne kršitve.

15. Za vzpostavitev in objavo zbirke osebnih podatkov v javnem sektorju, kakršna je Supervizor v spornem delu, splošna postopkovna pooblastila ne bi niti zadostovala. Da bi bila objava podatkov v Supervizorju zakonita, bi upoštevaje 38. člen URS in prvi odstavek 9. člena ZVOP-1 moralo biti v zakonu izrecno določeno, da toženka upravlja Supervizor, katere vrste osebnih podatkov ta vsebuje, način njihovega zbiranja, čas shranjevanja in namen uporabe podatkov itd. V ZIntPK pa možnost vzpostavitve takšne podatkovne zbirke ni niti omenjena. Z vidika prvega odstavka 9. člena ZVOP-1 niti ni pomembno, ali je v obravnavanem primeru šlo za nadzor nad tožnico kot funkcionarko ali kot fizično osebo, saj navedeno pravno varstvo velja v obeh primerih.

16. V zvezi s tem pa je treba poudariti, da v obravnavani zadevi tudi sicer ni šlo za nadzor toženke nad pritožnico kot funkcionarko (ministrico), ampak kot fizično osebo, ki je bila med prejemniki nakazil iz javnega sektorja. Objavljeni podatki niso bili povezani niti z izvrševanjem niti s časom njene funkcije,

in že zato so vsi razlogi sodišča prve stopnje v tej smeri materialnopravno napačni. Sodišče prve stopnje se je tudi po nepotrebnem ukvarjalo s presojo sorazmernosti posega v pritožničine ustavne pravice. Presoja bi se morala opraviti samo, če bi bil poseg v ustavno pravico (torej javna objava pritožničinih podatkov) določen z zakonom (15. člen, drugi odstavek 38. člena URS), vendar že ta pogoj za poseg v ustavno pravico iz 38. člena URS ni bil izpolnjen. Pa tudi sicer bi bila sorazmernost le težko ugotovljiva, saj je toženka spodnjo mejo za objavo podatkov postavila povsem arbitrarno (200.000,00 EUR), zgolj s pojasnilom, da jo bo kasneje morebiti še znižala.

17. Ob tem pa Vrhovno sodišče še pripominja, da lahko toženka po 46. členu ZIntPK na svoji spletni strani objavi le podatke o dohodkih in premoženju funkcionarja, ki so bili pridobljeni v času opravljanja funkcije in še eno leto po prenehanju opravljanja funkcije. Med te podatke zato ne spadajo podatki o prejetih izplačilih na podlagi avtorskih in podjemnih pogodb pred nastopom funkcije. Nadzor nad integriteto odgovornih posameznikov v javnem sektorju je tako mogoč z zakonsko določenimi ukrepi. Sama toženka pa sebi ne sme podeljevati dodatnih pooblastil.

18. Utemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je napačen materialnopravni zaključek prvostopnega sodišča, da v ZVOP-1 ni določena obveznost organa, da pred tovrstno obdelavo podatkov obvesti prizadeto osebo. Tretji odstavek 19. člena ZVOP-1 jasno določa, da mora upravljavec osebnih podatkov, če osebni podatki niso bili zbrani neposredno od posameznika, na katerega se nanašajo, posamezniku najpozneje ob vpisu ali posredovanju osebnih podatkov uporabniku osebnih podatkov sporočiti podatke o upravljavcu in namen obdelave osebnih podatkov. V skladu s petim odstavkom istega člena teh informacij ni potrebno zagotoviti, če je vpis ali posredovanje osebnih podatkov izrecno določeno z zakonom, ta pogoj pa v obravnavanem primeru ni bil izpolnjen.

19. Pomen predhodne obvestitve posameznika, katerega podatki se obdelujejo, za zagotovitev poštene obdelave podatkov, je poudarilo tudi Sodišče EU v zadevi C-201/14-Bara proti CNAS in drugim.

Sodišče je razsodilo, da Direktiva 95/46/ES nasprotuje nacionalnim ukrepom, ki javnemu organu države članice dopuščajo, da prenese osebne podatke na drug javni organ in da se ti naknadno obdelajo, ne da bi bili posamezniki, na katere se ti podatki nanašajo, obveščeni o tem prenosu in o tej obdelavi. Iz podatkov v sodnem spisu je razvidno, da je toženka sporne podatke pridobila od UJP. Kot že navedeno, v ZIntPK ni zakonske določbe, ki bi predvidevala takšno posredovanje osebnih podatkov za namene objave v spletni aplikaciji Supervizor (niti določbe, ki bi urejala samo objavo).

Ob upoštevanju, da je v petem odstavku 19. člena ZVOP-1 določeno, da informacije o posredovanju ni treba zagotoviti le, če je z zakonom izrecno določen vpis ali posredovanje osebnih podatkov, bi z vidika navedenega člena ZVOP-1 in njegove evropsko pravno skladne razlage toženka pritožnico vsekakor morala predhodno obvestiti o nameravani obdelavi in vsebini zbranih podatkov.

20. Navedenega vprašanja tudi ni mogoče obravnavati kot vprašanje dostopa do informacij javnega značaja. Materialnopravno napačno je toženkino stališče, da je objava izplačil pritožnici dopustna, ker so podatki o porabi javnih sredstev vselej javni (tretji odstavek 6. člena Zakona o dostopu do informacij javnega značaja, ZDIJZ). Dostop do informacij javnega značaja se po ZDIJZ zagotavlja v posebnem postopku proti zavezancu za dostop (ki je oseba javnega prava), v katerem ima tudi prizadeta oseba možnost sodelovati in uveljavljati svoje pravice. Ta postopek zagotavlja tudi točnost in pravilnost posredovanih informacij. Toženka pa teh informacij po lastnem zatrjevanju ni pridobila po postopku po ZDIJZ, niti jih ni po tem postopku posredovala tretjim osebam.

Po v času objave spornih podatkov veljavnem četrtem odstavku 10. a člena ZDIJZ

je bil UJP (ne toženka) pristojen posredovati v svetovni splet informacije javnega značaja o transakcijah, ki so jih opravili proračunski uporabniki, in sicer datum transakcije, znesek in valuto transakcije, ter namen plačila. Račun, naziv ali firmo in sedež prejemnika v dobro pa je objavil samo, če prejemnik ni bil fizična oseba. Po tedaj veljavnem zakonu podatkov o fizičnih osebah, ki so bili prejemniki nakazil, ni bilo dopustno javno objavljati. Pa tudi preostale podatke v zvezi z nakazili v breme proračunskih sredstev je bil pristojen javno objavljati samo UJP, ne pa toženka.

21. Vrhovno sodišče iz vseh zgoraj navedenih razlogov ugotavlja, da toženka ni imela pravne podlage za obdelavo in objavo pritožničinih osebnih podatkov v spletni aplikaciji Supervizor v obliki in z vsebino, kot v obravnavani zadevi. Ob nespoštovanju določb ZVOP-1 o obdelavi osebnih podatkov je kršila pritožničino ustavno pravico varstva osebnih podatkov iz 38. člena URS.

22. Ker je v obravnavanem primeru sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, zlasti prvi odstavek 16. člena in 75. člen ZintPK, prvi odstavek 9. člena in 19. člen ZVOP-1, je Vrhovno sodišče na podlagi 3. točke tretjega odstavka 80. člena ZUS-1 pritožbi ugodilo in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je na podlagi 3. in 4. točke prvega odstavka 64. člena ZUS-1 v zvezi s 66. členom ZUS-1 tožbi ugodilo in ugotovilo, da je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava nezakonito poseženo v pritožničino pravico iz 38. člena URS. Zato je toženki naložilo, da zadevne pritožničine osebne podatke odstrani z aplikacije Supervizor. Vrhovno sodišče je sicer po splošno znanih dejstvih seznanjeno s spremembami spletne aplikacije, vendar pa je sledilo postavljenemu tožbenemu predlogu, toženka pa mora tudi ob teh spremembah sodbo ustrezno upoštevati, s tem pa tudi prepoved sporne objave podatkov.

23. Vrhovno sodišče se ne opredeljuje do posega v pritožničino pravico iz 21. člena URS. Čeprav se pritožnica v obrazložitvi tožbe sklicuje tudi na to človekovo pravico, ugotovitev o kršitvi te pravice ni zajeta v tožbenem predlogu. Člen 22 URS, ki prepoveduje kršitev procesnih pravic, pa v tej zadevi ni relevanten, saj toženka proti pritožnici ni vodila postopka, v katerem bi se taka kršitev lahko pojavila.

24. Ker je pritožnica s pritožbo uspela, je Vrhovno sodišče odločilo tudi o stroških upravnega spora pred sodiščem prve stopnje in stroških pritožbenega postopka, upoštevaje prvi odstavek 25. člena ZUS-1 v zvezi z prvim odstavkom 154. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in drugim odstavkom 165. člena ZPP. Stroške je odmerilo po priglašenih stroških, v skladu z Odvetniško tarifo (v nadaljevanju OT) in Zakonom o sodnih taksah. Pritožničini potrebni stroški na prvi stopnji obsegajo nagrado za tožbo 500 točk (tar. št. 30 OT) in za prvo obrazloženo vlogo z dne 22. 4. 2015 500 točk (tar. št. 30 OT), kar skupaj znaša 459,00 EUR, ter 9,18 EUR za materialne stroške (11. člen OT). Na prvi stopnji pritožnica ni priglasila DDV. Na pritožbeni stopnjo pa stroški obsegajo nagrado za pritožbo 625 točk (tar. št. 30 OT), kar znaša 286,88 EUR, 5,74 EUR materialnih stroškov in 64,37 EUR DDV. Skupaj znašajo pritožničini priznani stroški 825,17 EUR. Toženka jih je pritožnici dolžna povrniti v 15 dneh od vročitve te sodbe, po tem roku pa z zakonsko določenimi zamudnimi obrestmi do plačila. O vračilu plačanih sodnih taks pa bo skladno z določbo točke c. Opombe 6.1. Taksne tarife odločilo sodišče prve stopnje.

V zvezi s podrobnejšimi pogoji za sodno varstvo človekovih pravic in temeljnih svoboščin v upravnem sporu na podlagi 4. člena ZUS-1 glej sodbo VSRS I Up 161/2016 z dne 19. 10. 2016.

Glej sklep I Up 296/2016 z dne 22. 2. 2017.

S. Bien, v: Zakon o varstvu osebnih podatkov s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2006, str. 88-89.

Ta člen določa: (1) Komisija deluje in odloča kot kolegijski organ, ki ga sestavljajo funkcionarji iz prvega odstavka 7. člena tega zakona. Zadeve obravnava na sejah, kjer sprejema mnenja, stališča in druge odločitve, ki morajo biti sprejete vsaj z dvema glasovoma. (2) Komisija svoje poslovanje uredi s poslovnikom in drugimi splošnimi akti. Poslovnik se objavi v Uradnem listu Republike Slovenije.

Podobno tudi sodba VSRS I Up 256/2014 z dne 18. 2. 2015.

Ta v prvem odstavku določa, da se lahko osebni podatki v javnem sektorju obdelujejo, če obdelavo osebnih podatkov in osebne podatke, ki se obdelujejo, določa zakon. Z zakonom se lahko določi, da se določeni osebni podatki obdelujejo le na podlagi osebne privolitve posameznika.

Tako je že v 1. členu ZIntPK določeno, da ta določa ukrepe in metode za uresničevanje namena zakona.

Toženka drugih ukrepov in metod ni pristojna sama oblikovati, četudi bi bili ti lahko koristni za preprečevanje korupcije, saj jo kot organ oblasti veže načelo zakonitosti (drugi odstavek 120. člena Ustave); glej sodbo VSRS I Up 129/2013 z dne 9. 5. 2014.

Šlo je za objavo podatkov o nakazilih na podlagi avtorskih in podjemnih pogodb od 1. 1. 2003, torej za čas, ko še pritožnica ni bila ministrica.

Ime in priimek pritožnice kot prejemnice plačilne transakcije je pridobila zgolj slučajno, ker UJP tega podatka v namenu nakazila ni prikril.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22, 28, 157

Zakon o integriteti in preprečevanju korupcije (uradno prečiščeno besedilo) (2011) - ZIntPK-UPB2  - člen 11, 13, 13/8, 16, 46, 75

Zakon o varstvu osebnih podatkov (2004) - ZVOP-1  - člen 6, 6-3, 9, 9/1, 19, 19/3, 19/5

Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o dostopu do informacij javnega značaja (2014) - ZDIJZ-C  - člen 6, 10a, 10a/4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.