VSRS Sodba II Ips 124/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2018-04-18

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

pridobitev lastninske pravice - dokazovanje - dokazovanje z indici - zavrnitev dokaznega predloga - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - pravica do izjave v postopku

Argument, da predlagani dokaz, tudi če bi sam po sebi uspel, ne bi mogel pripeljati do drugačnega sklepa o obstoju pravno pomembnega dejstva, ne pomeni nedopustnega razloga za zavrnitev dokaza, še posebej, ker naj bi se z njim ugotavljal le indic, katerega moč je bila v primerjavi z drugimi dokaznimi dejstvi ocenjena kot taka, da ne bi vplivala na drugačno dokazno oceno.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek za ugotovitev, da je tožnik lastnik nepremičnin parc. št. 388/15 in 389/2, obe k. o. .... Tožniku je naložilo povrnitev pravdnih stroškov toženca.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da tožnik sam nosi svoje pritožbene stroške.

3. Tožnik je zoper navedeno sodbo vložil revizijo zaradi bistvenih kršitev določb postopka. V njej navaja, da se sodišče druge stopnje ni opredelilo do njegovih argumentiranih in utemeljenih pritožbenih navedb, sodba pa je tako pomanjkljiva, da se je ne da preizkusiti. Tožnik je v pritožbi izpostavil nelogičnost ugotovitev sodišča in trditev prič, da je bil vikend tožnika zapuščen, vanj pa možen prost dostop, glede na nesporno dejstvo, da je toženec sam in preko drugih oseb redno spremljal stanje, na poskus vloma pa takoj reagiral z barvanjem vrat, popravilom ključavnice in namestitvijo dodatnih ključavnic. Opozoril je na nasprotja med izpovedjo prič in ugotovitvami sodišča na eni strani ter stanjem na fotografijah na drugi strani. Nekritično je bilo sprejeto pojasnilo toženca, da naj na B. nihče ne bi vedel, da je tožnik kupil sporne nepremičnine, za razliko od sosednje nepremičnine, ki je zanemarljive velikosti in pomena v primerjavi s spornimi, za katero pa je toženec izvedel, da naj bi jo kupil nek avtomehanik na „ič“. Sodišče druge stopnje je pri opredeljevanju do izpovedi A. A. ugotovilo, da iz njenega pričanja izhaja, da se je na B. vedelo, da so lastniki Ljubljančani, kar je v nasprotju z ugotovitvami sodišča prve stopnje v 14. točki obrazložitve sodbe, v nasprotju pa je tudi s pavšalnim zaključkom sodišča druge stopnje, da je bil toženec v dobri veri. S tem je podana absolutna bistvena kršitev določb postopka. Sodišči prve in druge stopnje sta neutemeljeno zavrnili dokaz z izvedencem gozdarske stroke, s katerim je tožnik dokazoval svojo skrb za okolico vikenda, Ta dokaz bi pomenil objektiven dokaz, neobremenjen z naklonjenostjo eni ali drugi strani. Njegova utemeljenost je bila podkrepljena s fotografijami, ki dokazujejo, da se je ob vikendu med letoma 2005 in 2010 požagalo večje drevo. Pojasnilo sodišča druge stopnje, da naj bi se z izvedencem lahko ugotavljalo le današnje stanje, je povsem zgrešeno. Sodišče prve stopnje ni primerno obrazložilo zavrnitev dokaznega predloga z zaslišanjem D. D. in C. C., podanega po prvem naroku. Obrazložitev sodišča je pavšalna in pomanjkljiva. Tudi sodišče druge stopnje ne pojasni, kako naj bi tožnik, ki je za priče predlagal vse domačine, ki jih je poznal, vedel ali mogel vedeti, kdo bi lahko še potrdil njegove navedbe. Od stranke se lahko pričakuje le predložitev dokazov, ki jih ob običajni skrbnosti ne bi smela spregledati. Za priče, ki jih stranka ne pozna in sploh ne ve, da obstajajo, se od stranke ne more pričakovati da ve, da jim je kaj znanega o zadevi.

4. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena tožencu, ki nanjo ni odgovoril.

6. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da tožnik lastninske pravice na spornih nepremičninah (vikend hiši z zemljiščem) ni pridobil s priposestvovanjem, saj njegova posest ni bila dobroverna. Poleg tega po njegovem mnenju tožnik ni izpodbil domneve o dobrovernosti toženca, ki je sporne nepremičnine pridobil pravnoposlovno na podlagi zaupanja v zemljiško knjigo. Sodišče druge stopnje se je v celoti strinjalo z razlogi prvostopenjskega sodišča o tem, da je bil toženec, ki je pridobil sporne nepremičnine na podlagi prodajne pogodbe, dobroveren. Poudarilo je, da ti argumenti pomenijo samostojen razlog za zavrnitev tožnikovega zahtevka. Pritrdilo je presoji, da je stanje vikenda navzven dajalo vtis zapuščenosti in neuporabe, enak vtis je dajalo stanje vikenda v notranjosti, zato pri tožencu ni moglo vzpodbuditi dvoma o tem, ali ima nekdo drug na njem lastninsko pravico.

7. Izpodbijana sodba pritožbenega sodišča zadosti zahtevanemu standardu obrazloženosti. Velja namreč, da je omenjeni standard v primerih, kot je obravnavani, ko se sodišče strinja z natančnimi in izčrpnimi razlogi prvostopenjskega sodišča, nižji, in je obrazložitev sodišča druge stopnje lahko krajša.

Izpostavljene pritožbene navedbe (s katerimi je tožnik v pretežni meri grajal prvostopenjsko dokazno oceno) so samo ponovitev navedb, ki jih je tožnik podal že pred prvostopenjskim sodiščem in na katere je že dobil odgovor. V takih primerih je dovolj, da se pritožbeno sodišče, kot je to storilo v konkretnem primeru, nanje le sklicuje.

8. Tudi ni podana zatrjevana procesna kršitev zaradi nasprotja v razlogih, ki jo revident utemeljuje z navedbami, da je ugotovitev sodišča druge stopnje, da se je na B. vedelo, da so lastniki Ljubljančani, v nasprotju z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da ni bilo tako, ter z zaključkom sodišča druge stopnje o dobrovernosti toženca. V obrazložitvi sodišča druge stopnje namreč ni protislovij, ki bi onemogočala njen preizkus. Sodišče druge stopnje je obrazložilo, da pri presoji toženčeve dobrovernosti ni relevantno dejstvo, ali se je na B. vedelo, da so lastniki Ljubljančani, ampak okoliščina, ali je bil o tem seznanjen tudi toženec. Nestrinjanje s takim zaključkom pa omenjene procesne kršitve ne utemeljuje.

9. Ne drži, da sta sodišči prve in druge stopnje neutemeljeno zavrnili dokaz z izvedencem gozdarske stroke. Tudi če bi izvedenec potrdil, da je v nekem daljšem obdobju prišlo do sečnje enega drevesa, to ne bi spremenilo dejanskega zaključka, da tožnik večjih posegov v okolico vikenda ni izvedel. Argument, da predlagani dokaz, tudi če bi sam po sebi uspel, ne bi mogel pripeljati do drugačnega sklepa o obstoju pravno pomembnega dejstva, pa ne pomeni nedopustnega razloga za zavrnitev dokaza,

še posebej, ker naj bi se z njim ugotavljal le indic, katerega moč je bila v primerjavi z drugimi dokaznimi dejstvi ocenjena kot taka, da ne bi vplivala na drugačno dokazno oceno.

10. Nazadnje je neutemeljena tudi graja zavrnitve dokaznega predloga z zaslišanjem D. D. in C. C., ki je bil podan po prvem naroku za glavno obravnavo. Sodišči druge in prve stopnje sta pravilno pojasnili, da zgolj zatrjevana okoliščina, da tožnik na B. pozna ozek krog ljudi, ne pomeni opravičljivega razloga za nepravočasno predlaganje dokazov. Na stranki je namreč breme, da še pred prvim narokom za glavno obravnavo pridobi dovolj informacij, ki ji omogočajo kakovostno uveljavljanje zahtevkov; navedeno še toliko bolj velja za tožnika, saj se on odloča, kdaj bo zadevo s tožbo predložil sodišču.

Do kršitev pravil o prekluziji zato tudi po presoji Vrhovnega sodišča ni prišlo.

11. Razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, po obrazloženem niso podani, zato je Vrhovno sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP), skupaj s priglašenimi revizijskimi stroški (prvi odstavek 165. člena ZPP).

Primerjaj odločbi Ustavnega sodišča RS Up-429/01 in Up-199/02.

Primerjaj na primer odločbi Vrhovnega sodišča RS III Ips 100/2004 in II Ips 713/2003.

Primerjaj na primer odločbi Vrhovnega sodišča RS II Ips 554/1999 in II Ips 35/2010.

Prim. J. Zobec v Ude in ostali, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2006, str. 358.

Primerjaj A. Galič v Ude in ostali, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2006, str. 600.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2, 370

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.