VSRS Sodba I Ips 54114/2014-55
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-11-24

Maja Tratnik (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Damijan Florjančič, mag. Kristina Ožbolt, Vesna Žalik

bistvene kršitve določb kazenskega postopka - skrajšani postopek - glavna obravnava - sojenje v nenavzočnosti obdolženca - kršitev pravice do obrambe - izvajanje dokazov v korist obdolženca - zavrnitev dokaznega predloga

V konkretni kazenski zadevi je (namreč) obsojenec imel možnost izjaviti se o obtožbi in je svoj zagovor tudi podal, prav tako pa je imel tudi zadostno možnost izpodbijati obremenilne izjave in v zvezi z njimi zasliševati njihove avtorje, v trenutku, ko so bile dane. Vse priče so bile namreč že zaslišane v okviru preiskovalnih dejanj in se je tako imel obsojenec možnost izjaviti z njihovo vsebino, vedel pa je tudi, da bodo zaslišane na glavni obravnavi, pa je brez opravičenega razloga obravnavo zapustil. Res je, kot to navaja vložnik v zahtevi, da je oškodovanka sodišču predložila še nekaj fotografij, s čimer je bil obsojenec na obravnavi seznanjen in bi se, kolikor bi želel, o njih tudi izjavil. Sicer pa so fotografije s kraja dejanja bile priloga v spisu že v fazi predkazenskega postopka, kakšnih dokaznih zaključkov pa sodišče s strani oškodovanke na glavni obravnavi predloženih fotografij ni zavzelo. Res je, kot na to nadalje opozarja vložnik v zahtevi, da je obsojenec prava neuka oseba, vendar pa je treba poudariti, da ZKP v primeru sojenja v nenavzočnosti ne dela razlike med obdolženci pravniki in obdolženci, ki te izobrazbe nimajo. Sodišče je sicer dolžno pretehtati, ali je obdolženec glede na svoje osebne lastnosti in zapletenost konkretne zadeve sposoben, da razume potek postopka in vse pravne pouke, ki so mu bili dani, kar je sodišče v konkretni zadevi storilo in očitno presodilo, da je obdolženec povsem normalen in kot tak sposoben razumeti svoj položaj v postopku in pravne pouke. Vložnik pa tudi ne more uspeti s trditvami, da obsojenec ni samovoljno zapustil glavne obravnave temveč zaradi „slabega zdravstvenega stanja“ (hipertenzija). Pravilno sta sodišči ocenili, da gre le za pavšalna zatrjevanja o zdravstvenih težavah, pri čemer obsojenec niti na glavni obravnavi, niti v pritožbi ni predložil ustrezne zdravstvene dokumentacije, ki bi potrjevala njegovo nesposobnost za nadaljnje sodelovanje na glavni obravnavi. Kakršnihkoli slabosti pri obsojencu pa sodišče tudi ni zaznalo v času, ko je sam podajal zagovor in ko je spremljal zagovor oškodovanke, kar bi eventualno narekovalo izvajanje dokazov s strani sodišča v tej smeri tudi po uradni dolžnosti.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 250,00 EUR sodne takse.

1. Z uvodoma navedeno sodbo Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah je bil C. J. spoznan za krivega kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari po prvem odstavku 220. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Po 57. členu KZ-1 mu je bila izrečena pogojna obsodba, v okviru katere mu je bila po prvem odstavku 220. člena KZ-1 določena kazen štiri mesece zapora s preizkusno dobo enega leta, izrečen pa mu je bil tudi dodatni pogoj, da mora oškodovani B. O. v roku štirih mesecev od pravnomočnosti sodbe povrniti škodo v znesku 1.048,46 EUR, sicer bo pogojna obsodba preklicana. V tem znesku je sodišče na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) oškodovanki priznalo tudi premoženjskopravni zahtevek. Višje sodišče je zagovornikovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta obsojencu naložili plačilo stroškov kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodno odločbo je vložil zagovornik obsojenca zahtevo za varstvo zakonitosti, kot navaja uvodoma zaradi bistvene kršitve določb procesnega zakona po 3. in 11. točki prvega odstavka 371. člena v zvezi s 427. členom ZKP in zaradi kršitev procesnih določb iz drugega odstavka 371. člena tega zakona, saj je obsojencu bila kršena pravica do obrambe. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi ter sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, meni, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Sodišče ni zagrešilo kršitve iz 3. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker glavna obravnava ni bila opravljena v navzočnosti oseb, katerih prisotnost na glavni obravnavi je obvezna. Obsojenec je na glavni obravnavi bil, se je pa še pred koncem obravnave, odločil, da jo zapusti, kljub danemu pravnemu pouku, s katerim je sodišče obdolženca opozorilo na to, da bo glavna obravnava nadaljevana oziroma opravljena brez njegove navzočnosti. Obsojenec je tudi že bil zaslišan pred sodiščem v fazi opravljanja posameznih preiskovalnih dejanj, prav tako je na glavni obravnavi podal svoj zagovor, preostalim pravicam pa se je izrecno odpovedal, kljub danim opozorilom sodišča. Sodišče je na osnovi določb 442. člena ZKP pravilno ugotovilo, da obdolženčeva navzočnost ni nujna, da je bil že zaslišan in da je bil na obravnavo pravilno vabljen in določen čas prisoten ter da so tako izpolnjeni zakonski pogoji za sojenje v nenavzočnosti. Pravilno je ocenilo tudi obsojenčevo pavšalno navajanje zdravstvenih težav brez relevantnih dokazov kot okoliščino, ki ni vplivala na zdravstveno zmožnost obdolženca prisostvovati na obravnavi. Obe sodišči sta v sodbah navedli tudi vse razloge o odločilnih dejstvih, zato je očitek, da sta kršili določbo iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, neutemeljen. Vse zatrjevane okoliščine v zahtevi pa predstavljajo ugovore o ugotovljenih dejanskih okoliščinah v zvezi z izvršitvijo kaznivega dejanja in zagovorom obdolženca ter njegovo oceno in niso zakoniti razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

4. Odgovor vrhovnega državnega tožilca je bil posredovan obsojencu in njegovemu zagovorniku. Zagovornik se je o odgovoru izjavil in vztraja na navedbah v zahtevi.

5. Temeljni očitek zahteve je kršitev prvega odstavka 442. člena ZKP ter posledično kršitev 3. točke prvega odstavka 371. člena tega zakona. Vložnik meni, da bi moralo sodišče, potem ko je obsojenec odšel z glavne obravnave presoditi dejstvo, da je popoln laik na pravnem področju, da se je zagovarjal brez prisotnosti odvetnika, da je razlog, da na obravnavi ni sodeloval, njegovo slabo zdravstveno stanje, da so se na obravnavi izvajali dokazi, do katerih se obsojenec ni opredelil, ter da so bile v spis vloženi dodatni dokazi, to je fotografije, kar vse je pripeljalo do očitane kršitve.

6. Po določbi prvega odstavka 442. člena ZKP sme sodnik v primeru, ko obdolženec ne pride na glavno obravnavo kljub temu, da je bil v redu povabljen, odločiti, da se opravi glavna obravnava tudi v njegovi nenavzočnosti, s pogojem, da njegova navzočnost ni nujna in da je bil pred tem že zaslišan. Če so ti pogoji izpolnjeni in se opravi glavna obravnava v nenavzočnosti, se šteje, da se je obdolženec odpovedal svoji pravici iz 2. alineje 29. člena Ustave RS. Popolna prepoved sojenja v nenavzočnosti bi namreč v nekaterih primerih onemogočila vodenje kazenskih postopkov in vodila k izginotju dokazov ter k poteku zastaralnih rokov(1). Vsekakor pa sojenje v nenavzočnosti ni dopustno, če obdolžencu ni bila dana možnost zaslišanja po tem, ko mu je bila znana obtožba zoper njega, saj bi mu bila v nasprotnem s tem odrečena možnost izjaviti se o njej.(2)

7. V konkretni kazenski zadevi so za razsojo pomembna naslednja procesna dejstva:

- obsojenec je bil prvič zaslišan v okviru posameznih preiskovalnih dejanj;

- drugič pa na glavni obravnavi opravljeni dne 25. 8. 2015, ko je v celoti podal svoj zagovor;

- za njim je bila na tej obravnavi zaslišana oškodovanka B. O., pri katere zaslišanju je obsojenec prav tako sodeloval;

- pred zaslišanjem je oškodovanka predložila sodišču fotografije in o njih tudi govorila;

- po zaslišanju oškodovanke je obsojenec izjavil, da ne želi več sodelovati nadaljevanju glavne obravnave, ker se ne počuti dobro. Že 20 let ima pritisk 200 in ne želi več tega poslušati (str. 8 zaslišanja z glavne obravnave);

- sodnica mu je predočila, da je njegova pravica da sodeluje na glavni obravnavi in se seznani z vsemi dokazi, ki se bodo izvedli, nakar je odgovoril, da se tej pravici odpoveduje (str. 8 zapisnika z glavne obravnave):

- ob 12.12 uri je obsojenec samovoljno zapustil razpravno dvorano;

- sodnica je sprejela sklep, da se glavna obravnava nadaljuje v odsotnosti obdolženca, saj se je izrecno odpovedal sodelovanju v nadaljevanju postopka z izpovedbami prič, ki bodo še zaslišane pa se je lahko že seznanil, saj so bile vse priče bile že zaslišane v okviru posameznih preiskovalnih dejanj;

- sodišče je zatem zaslišalo priče P. N., M. K., K. S. in J. K. in prebralo zapisnik o ogledu z dne 19. 8. 2014, kupoprodajno pogodbo z dne 20. 8. 2014, seznam postopkov za vozilo VP, zapisnik o poškodbi vozila z dne 16. 8. 2014, sklenitev škode z dne 20. 11. 2014, vpogledalo vse fotografije ter prebralo IK-e in IEP z obdolženca, dopis OKC PU Celje z dne 18. 3. 2015 ter prebralo izvid na prilogah A1 in A2 ter listine, ki jih je vpis vložila oškodovanka ter izreklo sodbo.

8. Sojenje v nenavzočnosti je sodišče prve stopnje, potem ko je povzelo potek dogajanja na glavni obravnavi, obrazložilo z naslednjim: „sodišče v primeru, ko obdolženi ne želi sodelovati na glavni obravnavi in ne želi poslušati zanj obremenilnih izjav, nima na razpolago nobenega prisilnega sredstva, s katerim bi lahko obdolženca zadržalo v razpravni dvorani in ga tudi proti njegovi volji ne more prisiliti k sodelovanju v postopku. Obdolženčeva samovolja, ko brez izrecnega dovoljenja sodišča zapusti obravnavo, pa nikakor ne more biti razlog, da bi sodišče glavno obravnavo zaradi tega prelagalo. Ker torej obdolženi ni želel sodelovati v nadaljevanju postopka, saj ni želel poslušati zanj obremenjujoče izjave oškodovanke, kar je sicer njegova pravica, ne pa tudi dolžnost, in ker po oceni sodišča njegova navzočnost niti ni bila nujno potrebna, glede na to, da so bili tako oškodovanka kot tudi vse priče, ki jih je bilo potrebno na obravnavi ponovno zaslišati, že zaslišane v okviru posameznih preiskovalnih dejanj in se je tako z njihovimi izpovedbami že lahko seznanil, se je glavna obravnava nadaljevala v odsotnosti obdolženca ob smiselni uporabi določbe prvega odstavka 442. člena ZKP“ (točka 2 na strani 4 sodbe sodišče prve stopnje).

9. Pritožbeno sodišče je na podobne pritožbene očitke kot jih uveljavlja vložnik v zahtevi odgovorilo: „ … da pritožnik s temi očitki ne more uspeti. Pojasnilo je, da je obdolženca pred odhodom iz razpravljajoče dvorane sodnica seznanila z dokazi, ki se bodo izvajali v nadaljevanju glavne obravnave, nakar je obdolženec izjavil, da se pravici sodelovati na glavni obravnavi odpoveduje. Na podlagi tega je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da so podani vsi zakonski pogoji za nadaljevanje glavne obravnave v njegovi odsotnosti, kar je podrobno obrazložilo v 2. točki izpodbijane sodbe. Iz njene vsebine je mogoče zaključiti, da je sodišče prve stopnje obdolženčev odhod iz glavne obravnave štelo kot neopravičen in posledica njegove lastne odločitve, da na nadaljevanju glavne obravnave ne želi sodelovati. Že navedeno obdolženčevo pavšalno zatrjevanje zdravstvenih težav, pa ni upravičen razlog za preložitev glavne obravnave. Šlo je torej za neopravičen odhod iz glavne obravnave kot posledico njegove odločitve. Pogoji, ki jih zakon predpisuje za sojenje v nenavzočnosti v skrajšanem postopku so bili podani, saj je bil obdolženec pravilno obveščen o glavni obravnavi, nanjo je pristopil, pravilen pa je tudi zaključek, da njegova navzočnost z glavne obravnave ni bila več potrebna. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da so bile vse navedene priče že predhodno zaslišane v okviru posameznih preiskovalnih dejanj, o čemer je bil obdolženec predhodno pravilno obveščen in se z vsebino njihovega zaslišanja že lahko seznanil. Kot izhaja iz zapisnika o glavni obravnavi, pa so bile med zaslišanjem obdolžencu pokazane tudi fotografije hranjene na spisu priloženem CD-ju, do katerih se je obdolženec opredelil in sicer na str. 5 zapisnika o glavni obravnavi z dne 25. 8. 2015. Takrat je podal dodatno razlago poti do hiše, se opredelil do fotografiranega kamna in obračalnika. Povsem neupoštevne pa so pritožbene navedbe, da obdolženec v zvezi s temi fotografijami policistoma, ki sta bila zaslišana po njegovem odhodu iz razpravne dvorane, ni mogel postavljati vprašanj, ker teh posnetkov dne 3. 3. 2015, ko sta bila policista zaslišana v fazi posameznih preiskovalnih dejanj, še ni bilo v spisu. Iz vsebine sodbe namreč ne izhaja, da bi sodišče zaključke o obdolženčevi kazenski odgovornosti, gradilo zgolj na fotografsko zabeleženih podatkih, ki pa so v celoti povzeti tudi v zapisniku o ogledu kraja dejanja z dne 19. 8. 2014“ (tč. 7 in 8 na str. 3 sodbe pritožbenega sodišča).

10. Takšnemu stališču nižjih sodišč pa pritrjuje tudi Vrhovno sodišče. V konkretni kazenski zadevi je namreč obsojenec imel možnost izjaviti se o obtožbi in je svoj zagovor tudi podal, prav tako pa je imel tudi zadostno možnost izpodbijati obremenilne izjave in v zvezi z njimi zasliševati njihove avtorje, v trenutku, ko so bile dane. Vse priče so bile namreč že zaslišane v okviru preiskovalnih dejanj in se je tako imel obsojenec možnost izjaviti z njihovo vsebino, vedel pa je tudi, da bodo zaslišane na glavni obravnavi, pa je brez opravičenega razloga obravnavo zapustil. Res je, kot to navaja vložnik v zahtevi, da je oškodovanka sodišču predložila še nekaj fotografij, s čimer je bil obsojenec na obravnavi seznanjen in bi se, kolikor bi želel o njih tudi izjavil. Sicer pa so fotografije s kraja dejanja bile priloga v spisu že v fazi predkazenskega postopka, kakšnih dokaznih zaključkov pa sodišče s strani oškodovanke na glavni obravnavi predloženih fotografij ni zavzelo. Res je, kot na to nadalje opozarja vložnik v zahtevi, da je obsojenec prava neuka oseba, vendar pa je treba poudariti, da ZKP v primeru sojenja v nenavzočnosti ne dela razlike med obdolženci pravniki in obdolženci, ki te izobrazbe nimajo. Sodišče je sicer dolžno pretehtati ali je obdolženec glede na svoje osebne lastnosti in zapletenost konkretne zadeve sposoben, da razume potek postopka in vse pravne pouke, ki so mu bili dani, kar je sodišče v konkretni zadevi storilo in očitno presodilo, da je obdolženec povsem normalen in kot tak sposoben razumeti svoj položaj v postopku in pravne pouke. Vložnik pa tudi ne more uspeti s trditvami, da obsojenec ni samovoljno zapustil glavne obravnave temveč zaradi „slabega zdravstvenega stanja“ (hipertenzija). Pravilno sta sodišči ocenili, da gre le za pavšalna zatrjevanja o zdravstvenih težavah, pri čemer obsojenec niti na glavni obravnavi, niti v pritožbi ni predložil ustrezne zdravstvene dokumentacije, ki bi potrjevala njegovo nesposobnost za nadaljnje sodelovanje na glavni obravnavi. Kakršnihkoli slabosti pri obsojencu pa sodišče tudi ni zaznalo v času, ko je sam podajal zagovor in ko je spremljal zagovor oškodovanke, kar bi eventualno narekovalo izvajanje dokazov s strani sodišča v tej smeri tudi po uradni dolžnosti.

11. Vrhovno sodišče je glede na vse navedeno oziroma, ker so bili za sojenje v nenavzočnosti podani vsi v zakonu zahtevani pogoji, ugovor vložnika, da je podana kršitev iz 3. točke prvega odstavka 371. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljen.

12. Vložnik pa tudi ne more uspeti z navedbami, da je sodišče kršilo obsojencu pravico do obrambe, ker ni izvedlo pomembnega dokaza in sicer postavilo izvedenca, ki bi lahko presodil, ali je obsojenec sploh sposoben glede na poškodbo levega ramenskega sklepa storiti kaznivo dejanje, ki se mu očita. Obsojenec izvedbe tega dokaza sploh ni predlagal, sodišču se dvom o njegovi sposobnosti storitve kaznivega dejanja za katerega ga je spoznalo za krivega ni porodil, zaradi česar vložnik po vsebini uveljavlja razlog zmotno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, iz tega razloga pa zahtev za varstvo zakonitosti po izrecni določbi drugega odstavka 420. člena ZKP ni dopustno vlagati.

13. Vrhovno sodišče je glede na to, da niso podane kršitve procesnega zakona, ki jih uveljavlja vložnik v zahtevi, zahteva pa je deloma vložena tudi iz razloga nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

14. Odločitev o stroških temelji na določbah 98.a v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP, višina sodne takse pa je odmerjena ob upoštevanju obsojenčevih premoženjskih razmer, zapletenostjo zadeve in tarife določene v Zakonu o sodnih taksah.

(1) O univerzalnosti človekovih pravic, Pravna praksa, št. 39 - 40/2006, str. 9.

ZKP člen 371, 371/1-3, 371/2, 442, 442/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.