VSRS Sodba I Ips 54113/2012-161
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-07-14

Marko Šorli (preds.), mag. Damijan Florjančič (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Barbara Zobec, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - kršitev kazenskega zakona - zakonski znaki kaznivega dejanja - poslovna goljufija - opravljanje gospodarske dejavnosti - preslepitev - ni razlogov o odločilnih dejstvih - sojenje v nenavzočnosti - poseben pogoj v pogojni obsodbi - zamudne obresti - prekoračitev pravice, ki jo ima sodišče po zakonu

KZ-1, ki je veljal v času storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije v letu 2010, ni opredeljeval pojma opravljanja gospodarske dejavnosti, kot je bilo to storjeno kasneje (v letu 2012) z novelo KZ-1B. To pa še ne pomeni, da  tega zakonskega znaka, kot je bil vsebovan tudi pri opredelitvi zakonskih znakov kaznivega dejanja poslovne goljufije v prvem odstavku 228. člena KZ-1, ne bi bilo mogoče uresničiti. Njegovo vsebino je bilo treba le ugotavljati v vsakem konkretnem primeru posebej, v nejasnih ali mejnih primerih upoštevaje tudi predpise z drugih pravnih, zlasti gospodarsko-pravnih področij. Tako na primer že iz drugega odstavka 1. člena Zakona o gospodarskih družbah, ki je veljal v obravnavanem obdobju, izhaja, da je po tem zakonu pridobitna dejavnost vsaka dejavnost, ki jo opravlja gospodarska družba na trgu zaradi pridobivanja dobička. V 4. členu je bilo opredeljeno, katere dejavnosti smejo opravljati družbe in pri tem ni izključena prodaja nepremičnin.

V obravnavanem primeru je šlo za gospodarsko dejavnost, ker je šlo za prodajo nepremičnine, ki se je izvršila za plačilo na trgu, kar povsem ustreza definiciji pridobitne dejavnosti gospodarske družbe v citiranem 1. členu ZGD.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se deloma ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v točki I. izreka o pogojni obsodbi spremeni tako, da se obsojenemu B. Š. določi poseben pogoj in sicer, da v roku 4. (štirih) let po pravnomočnosti sodbe povrne oškodovani K. I., d. o. o., znesek 164.000,00 EUR, v ostalem pa se zahteva zavrne.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je z uvodoma citirano sodbo v točki I. izreka obsojenega B. Š. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), obsojeno A. Š. pa kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 228. člena KZ-1 v zvezi z 38. členom KZ-1. V točki II. izreka je sodbe je bila spoznana za odgovorno storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 228. člena KZ-1 v zvezi s 3. točko 4. člena in 9. točko 25. člena Zakona o odgovornosti pravnih oseb za kazniva dejanja (v nadaljevanju ZOPOKD) tudi obsojena pravna oseba S., prodaja, storitve in trgovina, d. o. o. Obsojenima Borisu in A. Š. sta bili izrečeni pogojni obsodbi, v katerih se je obsojenemu B. Š. določila kazen enega leta in osem mesecev zapora s preizkusno dobo štirih let in pod posebnim pogojem, da v roku štirih let vrne oškodovani K. I., d. o. o., znesek 165.134,21 EUR, obsojeni A. Š. pa je bila določena kazen enega leta in dveh mesecev zapora ter preizkusna doba štirih let. Po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je bilo odločeno, da sta oba obsojenca dolžna nerazdelno plačati stroške kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP in ustrezno sodno takso iz 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP; obsojena A. Š. pa tudi nagrado in potrebne izdatke odvetnice N. V., ki je bila tej obsojenki postavljena po uradni dolžnosti, po 7. točki drugega odstavka 92. člena ZKP. Obsojena sta po prvem odstavku 95. člena ZKP dolžna nerazdelno plačati tudi stroške kazenskega postopka iz 8. točke drugega odstavka 92. člena ZKP, in sicer nagrado in potrebne izdatke pooblaščenca oškodovanca odvetnika mag. M. J. Na podlagi drugega odstavka 105. člena ZKP je bila oškodovana družba K. I., d. o. o., s premoženjskopravnim zahtevkom napotena na pravdo. Pravni osebo S., d. o. o., je bila tudi izrečena pogojna obsodba z določeno denarno kaznijo 40.000,00 EUR in preizkusno dobo dveh let. Po četrtem odstavku 95. člena ZKP je bila obsojena pravna oseba oproščena plačila sodnih stroškov iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP; po prvem odstavku 97. člena ZKP pa je bilo odločeno, da nagrada in potrebni izdatki pooblaščenca obsojene pravne osebe, odvetnika T. N., ki je bil obsojeni pravni osebi postavljen po uradni dolžnosti, obremenjujejo proračun.

2. Zoper sodbo sodišča prve stopnje so zagovornika obsojenih B. Š., A. Š. in pooblaščenec obsojene pravne osebe S., d. o. o., vložili pritožbe, ki pa jih je Višje sodišče v Mariboru zavrnilo kot neutemeljene ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločeno je bilo, da sta obsojenca dolžna plačati sodno takso, medtem ko je bila obsojena pravna oseba plačila sodne takse  oproščena.

3. Zoper pravnomočno sodbo je zagovornik obsojenca B. Š. vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri je uvodoma navedel, da jo vlaga zaradi zmotne kršitev kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe. Predlagal je, da se pravnomočno sodbo spremeni in obsojenca oprosti očitanega kaznivega dejanja oziroma podrejeno, da se izpodbijani sodbi razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

4. V odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti je vrhovna državna tožilka podala obrazloženo mnenje, da zahteva ni utemeljena. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil poslan obsojencu in njegovemu zagovorniku, da se o njem izjavita. Zagovornik obsojenca je v izjavi vztrajal pri navedbah iz zahteve in predlagal, da se ji ugodi.

5. V zahtevi za varstvo zakonitosti se najprej navaja, da je sodišče prve stopnje v obrazložitvi sodbe ni opredelilo zakonskega znaka kaznivega dejanja poslovne goljufije, izraženega s pojmom gospodarske dejavnosti. KZ-1, ki je veljal v času storitve obsojencu očitanega kaznivega dejanja, namreč ni opredeljeval pomena gospodarske dejavnosti, kot je bilo to storjeno kasneje z novelo KZ-1B v enajstem odstavku 99. člena. Glede na to, da sodba nima obrazložitve, zakaj naj bi šlo pri zadevni prodaji nepremičnine za gospodarsko dejavnost, je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena KZ-1. Pritožbeno sodišče pa je na istovrstne pritožbene navedbe odgovorilo le z dvema nejasnima stavkoma, zaradi česar, po mnenju vložnika zahteve, nanje ni odgovorilo. Vložnik v nadaljevanju zahteve v tej zvezi izpostavlja še, da je bila storjena tudi kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP, ker opis dejanja iz izreka izpodbijane sodbe navaja zakonski znak opravljanja gospodarske dejavnosti s prodajo nepremičnine, čeprav je bil pojem opravljanja gospodarske dejavnosti opredeljen šele v KZ-1B, ki je stopil v veljavo šele 14. 5. 2012. KZ-1 tako v letu 2010, ko naj bi bilo storjeno obravnavano kaznivo dejanje, prodaje lastne nepremičnine ni opredeljeval kot opravljanje gospodarske dejavnosti. Posledično naj bi bila storjena tudi kršitev po 4. točki 372. člena ZKP, saj je bil „glede dejanja, ki je predmet obtožbe, uporabljen zakon, ki se ne bi smel uporabiti.“

6. Navedene kršitve zakona o kazenskem postopku in kazenskega zakona niso podane in je zato zahteva v tem delu neutemeljena. Drži navedba, da KZ-1, ki je veljal v času storitve obravnavanega kaznivega dejanja poslovne goljufije v letu 2010, ni opredeljeval pomena pojma opravljanja gospodarske dejavnosti, kot je bilo to storjeno kasneje (v letu 2012) z novelo KZ-1B. To pa še ne pomeni, da  tega zakonskega znaka, kot je bil vsebovan tudi pri opredelitvi zakonskih znakov kaznivega dejanja poslovne goljufije v prvem odstavku 228. člena KZ-1, ne bi bilo mogoče niti uresničiti. Njegovo pomensko vsebino je bilo treba le ugotavljati v vsakem konkretnem primeru posebej, v nejasnih ali mejnih primerih upoštevaje tudi predpise z drugih pravnih, zlasti gospodarsko-pravnih področij. Tako na primer že iz drugega odstavka 1. člena Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD), ki je veljal v obravnavanem obdobju, izhaja, da je po tem zakonu pridobitna dejavnost vsaka dejavnost, ki jo opravlja gospodarska družba na trgu zaradi pridobivanja dobička. V 4. členu istega zakona je bilo opredeljeno, katere dejavnosti smejo opravljati družbe in pri tem ni izključena prodaja nepremičnin. Zato je povsem razumljivo in pravilno stališče sodišča druge stopnje, ki je jasno zapisalo (točka 16. obrazložitve), da je šlo v obravnavanem primeru za gospodarsko dejavnost, ker je šlo za prodajo nepremičnine, ki se je izvršila za plačilo na trgu, kar povsem ustreza definiciji pridobitne dejavnosti gospodarske družbe v citiranem 1. členu ZGD. Da je šlo za prodajo nepremičnine na trgu in s tem za izvajanje gospodarske dejavnosti pa je v sodbi sodišča prve stopnje razvidno že iz samega izreka sodbe, na več mestih tudi iz njene obrazložitve (na primer iz točke 3 – ob povzemanju zagovorov obeh obsojenih, točke 8 – ob povzemanju izpovedbe priče N. K., točke 9 – ob povzemanju izpovedb več prič, točke 12 – ob povzemanju izvedenskega mnenja izvedenca finančne stroke) in zato ni nobenega dvoma, da je že sodba sodišča prve stopnje v zadostni meri pojasnila konkretno storilčevo – obsojenčevo ravnanje v smislu uresničevanja zakonskega znaka opravljanja gospodarske dejavnosti, saj je prav prodaja zadevne nepremičnine predstavljala konkretizacijo tega zakonskega znaka.

7. Po stališču vložnika zahteve je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP s tem, ko sodba nima razlogov o odločilnem dejstvu, saj niso razvidni razlogi, zakaj se šteje, da je bilo obsojencu očitano kaznivo dejanje storjeno „pri sklenitvi prodajne pogodbe“, če pa je kot celotno inkriminirano obdobje naveden čas od 19. 7. 2010 do 5. 11. 2010. Sklenitev pogodbe ne more trajati štiri mesece in zato ni jasno, zakaj se trdi, da je do preslepitve prišlo pri sklenitvi pogodbe. Ob tem pa se ne strinja s pojasnilom sodišča druge stopnje, da do preslepitve lahko pride tudi med izvajanjem posla, saj je tako stališče v nasprotju z izrekom prvostopenjske sodbe, kjer se izrecno očita preslepitev pri sklenitvi prodajne pogodbe.

8. Vložnikova stališča so tudi v tem delu neutemeljena, saj je iz opisa dejanja v izreku izpodbijane sodbe jasno razvidno, da je šlo za preslepitev ob sklenitvi tam citirane prodajne pogodbe, preslepitev pa je obsojenec nadaljeval z nadaljnjim ravnanjem, ko se je:

- preko žene A. T. zavezal, da bo družba S. obračunala in plačala Davčni upravi RS (v nadaljevanju DURS) DDV v višini 164.000,00 EUR (ki ga je obsojenčevi družbi S. po sklenitvi prodajne pogodbe nakazala družba K. I.),

- v ta namen podpisal tudi izjavo o obdavčitvi prometa nepremičnin, a ob predložitvi obračuna DDV za obdobje od 1. 7. 2010 do 30. 9. 2010, tega ni obračunal, kot tudi ne kasneje, ko je 5. 11. 2010 vložil na DURS ponovni obračun DDV,

- družbi K. I. zneska namenjenega za plačilo DDV v višini 164.000,00 družbi K. I. tudi ni vrnil, temveč z A. Š. v času od 6. 8. 2010 do 22. 10. 2010 s transakcijskega računa S. dvignil vsa nakazana sredstva, ki sta jih porabila za druge namene,

kar opis dejanja v izreku sodbe vse navaja in zato ni nerazumljiv ali sam s seboj v nasprotju, kot se trdi v zahtevi. Ravnanje obsojenca  ni prenehalo s sklenitvijo pogodbe, temveč se je nadaljevalo z nadaljnjimi preslepitvenimi manevri, ki jih je v odgovor na vložnikove pritožbene navedbe določno povzelo tudi sodišče druge stopnje v 21. točki obrazložitve in zato ni relevantno le  pojasnilo tega sodišča, da do preslepitve „lahko pride tudi med izvajanjem posla“ (točka 10 obrazložitve).

9. V zahtevi se nadalje uveljavlja kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker da izpodbijana sodba ne navaja razlogov za trditev, da je obsojenec storil očitano mu kaznivo dejanje „preko svoje žene“, soobsojene A. Š. Zgolj trditev v sodbi sodišča druge stopnje, da je bil obsojeni edini lastnik in direktor družbe S., sama po sebi ne more pomeniti, da je lahko kogarkoli preslepil. Preslepitev pa naj ne bi izhajala niti iz zagovora soobsojene A. Š., niti iz izpovedb posameznih prič, ki jih zahteva našteva in tudi ne iz izvedenskega mnenja ali druge listinske dokumentacije. V tem delu izpodbijana sodba torej nima razlogov o odločilnih dejstvih.

10. Stališče vložnika zahteve je neutemeljeno, ker sodba sodišče prve stopnje ne navaja le, da je obsojenec ravnal kot lastnik in direktor družbe S., d. o. o., temveč obrazloži tudi ostale okoliščine, iz katerih izhaja njegovo aktivno, zavestno ravnanje v celotnem preslepitvenem delovanju. Tako je izrecno opredeljen njegov podpis na sklenjeni prodajni pogodbi za zadevno nepremičnino, podpis na izjavi o obdavčitvi prometa nepremičnin, pa tudi prejeto posojilo iz dvignjenih sredstev te družbe, prav v inkriminiranem obdobju zaradi slabega finančnega stanja, v katerem se je takrat nahajal, kar nedvomno kaže na njegovo zavedanje konkretnih okoliščin v zvezi s prejemom zneska 164.000,00 EUR in odlaganje njegovega vračila družbi K. I., s končnim ciljem, da ga tej družbi ne vrne. Poleg tega je sodba sodišča prve stopnje, tudi na podlagi izvedenskega mnenja izvedenca finančne stroke, ugotavljala dvige s sredstev obsojenčeve družbe S., ki so bila porabljena za druge namene prav v času, ko bi se moral znesek 164.000,00 EUR vrniti oškodovani družbi K. I. Če je sodba v razlogih sodbe povzemala te iste okoliščine, ki se navajajo tudi v izreku izpodbijane sodbe, zaradi konkretizacije preslepitvenega ravnanja obsojenca, to ne more pomeniti, da sodba nima razlogov o teh dejstvih. V sodbi sodišča prve stopnje je zato v zadostni meri utemeljeno obsojenčevo ravnanje in je zato tudi pri presoji njegovega subjektivnega odnosa do ravnanja utemeljeno zaključeno, da je ravnal z direktnim naklepom (16. točka obrazložitve), sklicujoč se pri tem na obsojenčevo stopnjo izobrazbe, njegovo večletno podjetniško delovanje in na že omenjena konkretna ravnanja v tem obravnavanem primeru. Ta obsojenčeva ravnanja pa so strnjeno povzeta tudi v sodbi sodišča druge stopnje (točka 21. obrazložitve), kjer je še izpostavljeno, da je obsojena A. Š. obsojenega B. Š. seznanila tako z dogovarjanji v zvezi s sklenitvijo kupoprodajne pogodbe, kot tudi z zapleti glede plačila DDV (kar sicer izhaja tudi iz zagovora obsojenega B. Š. na glavni obravnavi – list. št. 173 do 176), zato ne drži vložnikov očitek sodišču druge stopnje, da se ni opredelilo do pritožbenega očitka o nedokazanosti preslepitve obsojenega Š. Kolikor pa vložnik zahteve v tem okviru ponavlja pritožbeno trditev, da obsojenemu Š. očitana preslepitev ni dokazana (pavšalno sklicujoč se pri tem na zagovor soobsojene, izpovedbe posameznih prič, izvedensko mnenje Š. T. in ostalo listinsko dokumentacijo), pa s tem vsebinsko uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja, ki je nedovoljen razlog za to izredno pravno sredstvo (drugi odstavek 420. člena ZKP).

11. V zahtevi se uveljavlja kršitve po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, 3. točki 371. člena ZKP, drugem odstavku 371. člena ZKP in kršitev 25. člena Ustave RS, in sicer zaradi nenavzočnosti obsojenega na naroku glavne obravnave dne 20. 2. 2014. Po mnenju vložnika zahteve, sodba sodišča prve stopnje o tem nima razlogov, navzočnost obsojenega pa naj bi bila na tem naroku nujna zaradi okoliščine, da je bila prav takrat zaslišana kot priča K. B. iz DURS, na katere izpoved se sklicuje tudi obrazložitev sodbe. Morebitni pristanek, da se glavna obravnava opravi v odsotnosti osebe, katere navzočnost je obvezna, je pravno neupoštevna in ne more imeti pravnih učinkov.

12. Trditev vložnika zahteve, da sodba sodišča prve stopnje nima razlogov o nenavzočnosti obsojenega Š. na enem od narokov glavne obravnave (20. 2. 2014), ker da je sodišče prve stopnje v tej zvezi v obrazložitvi sodbe le prepisalo besedilo tretjega odstavka 3017. člena, je neutemeljena. O tej odločitvi je sodišče prve stopnje zapisalo sicer skopo utemeljitev (točka 2 na strani 8), vendar je pri tem izrecno izpostavilo tudi zagovornikovo strinjanje s tem, da se glavna obravnava na tem naroku opravi v nenavzočnosti obsojenca. Tako izraženo stališče zagovornika je vsekakor moglo vplivati na odločitev sodišča, da ni še podrobneje utemeljevalo razlogov v tem pogledu. Ne glede na tako nenavadno ravnanje zagovornika, ko v pritožbi in zahtevi za varstvo zakonitosti izpodbija odločitev sodišča, s katero se je v trenutku njenega sprejema sam strinjal (in celo navedel, da se obdolženi B. Š. izrecno strinja, da se glavna obravnava opravi v njegovi nenavzočnosti – list. št. 211), je treba pri tem upoštevati, da je bila glavna obravnava izvedena na več narokih (kot je razvidno že iz uvodnega dela sodbe sodišča prve stopnje), pa na narokih, ki so sledili naroku dne 20. 2. 2014, niti obsojeni Š. niti njegov zagovornik nista zahtevala ponovno zaslišanje priče K. B., glede na njeno izpovedbo podano na tem naroku (niti se ni v tej smeri zahtevala dopolnitev dokaznega postopka ob njegovem zaključku – list. št. 357). Vse navedene okoliščine omogočajo zaključek, da dejstvo obsojenčeve nenavzočnosti pri zaslišanju navedene priče ni imelo nobenih posledic na uveljavljanje pravic obrambe, niti ni vplivala na pravilnost ali zakonitost izpodbijane sodbe. Glede na navedeno, v zahtevi zatrjevane kršitve niso utemeljene, kot je sicer pravilno zaključilo že sodišče druge stopnje (točka 11 obrazložitve).

13. Bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP naj bi bila po stališču vložnika zahteve podana tudi s tem, ko sodba sodišča prve stopnje v točki 15. obrazložitve zaključuje, da je obsojeni Š. storil očitano mu kaznivo dejanje in pri tem zgolj prepiše opis dejanja iz izreka sodbe ter ko se v točki 14. obrazložitve sklicuje na izpovedbe tam navedenih prič in izvedensko mnenje izvedenca Š. T. ter na listinsko dokumentacijo, čeprav iz nobenega od teh dokazov ne izhaja, da naj bi obsojena A. Š. delala po navodilih obsojenega B. Š. oziroma, da naj bi on preko nje izvedel preslepitev.

14. Zahteva je tudi v tem delu neutemeljena, saj je treba povzemanje opisa dejanja v točki 15 obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje brati in razumeti v kontekstu v predhodnih točkah povzetih izpovedb prič, zagovorov obeh obsojenih, izvedenskega mnenja in drugih dokazov. Ob tem pa tudi ni videti razlogov, zakaj povzetek obsojencu očitanega dejanja ne bi smel biti identičen opisu dejanja v izreku sodbe, saj je prav prav to obsojenčevo ravnanje predmet obravnave in utemeljevanja glede na izvedene dokaze na glavni obravnavi. Vložnikovo stališče, da nobeden od dokazov naštetih v točki 14 obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje ne dokazuje obsojencu očitanega ravnanja, pomeni uveljavljanje zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, kar ni dovoljen razlog za to izredno pravno sredstvo (drugi odstavek 420. člena ZKP).

15. Tudi z navajanjem, da naj bi bila storjena kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, s tem,

- ko izpodbijana sodba ne navaja razlogov o tem, da je bila kupoprodajna pogodba o prodaji nepremičnine sestavljena s strani banke ter podpisana po notarki, kar naj bi kazalo na to, da obsojeni Š. ni sokreiral pogodbeno voljo in pogodbenih določil in

- ko je bila izjava o obdavčitvi prometa nepremičnin sestavljena s strani same banke, kar naj bi pomenilo, da „preslepitev pri sami sklenitvi pogodbe ne more obstajati“,

vložnik zahteve vsebinsko izraža nestrinjanje z ugotovljenim dejanskim stanjem ter gre zato tudi v tem delu za razlog, ki ga ni mogoče uveljavljati z zahtevo za varstvo zakonitosti.

16. V zahtevi se uveljavlja še bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker naj bi se v izreku izpodbijane sodbe v točki I. navajala velika premoženjska škoda v višini 165.132,27 EUR, medtem ko je v dodatnem pogoju v pogojni obsodbo naveden višji znesek – 165.134,21 EUR, zaradi česar naj bi bil izrek nerazumljiv in sam s seboj v nasprotju. V zvezi s tem se vložnik zahteve ne strinja z obrazložitvijo, ki jo je glede enakega pritožbenega razloga podalo sodišče druge stopnje (točka 14 obrazložitve sodbe), ker da je bila s tem obsojencu kršena ustavno zajamčena pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS, hkrati pa naj bi šlo za nasprotje z ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča, da se v posebni pogoj v pogojni obsodbi ne vključuje obresti. Kot se navaja v nadaljevanju zahteve, naj bi bila s tako odločbo o pogojni obsodbi prekoračena pravica, ki jo ima sodišče po zakonu in s tem storjena kršitev kazenskega zakona iz 5. točke 372. člena ZKP.

17. Zahteva je v tem delu utemeljena, saj je glede na tretji odstavek 57. člena KZ-1 mogoče v pogojni obsodbi določiti kot posebni pogoj tudi povrnitev škode, ki jo je storilec povzročil s kaznivim dejanjem. Povzročena škoda pa ne zajema zamudnih obresti, saj gre v tem delu za stransko in akcesorno terjatev, ki je odvisna od poteka časa od nastanka škode do njenega poplačila ali drugačne odprave nastale škode (sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 220/2009 z dne 1. 7. 2010). Zaradi navedenih razlogov, ob ugotovljeni kršitvi kazenskega zakona po 5. točki 372. člena ZKP, ko je bila z odločbo o pogojni obsodbi prekoračena pravica, ki jo ima sodišče po zakonu, je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti v tem delu ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da se v pogojni obsodbi določen posebni pogoj pravilno glasi, da mora obsojeni B. Š. v roku štirih let po pravnomočnosti sodbe povrniti oškodovani K. I., d. o. o., znesek 164.000,00 EUR (namesto v izpodbijani sodbi navedenega zneska 165.134,21 EUR). Glede na tako spremenjeno odločbo o pogojni obsodbi se Vrhovnemu sodišču v tem delu ni bilo treba opredeljevati še do zatrjevane bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP.

18. Zaradi navedenih razlogov je Vrhovno sodišče na podlagi prvega odstavka 426. člena ZKP zahtevi za varstvo zakonitosti delno ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo v odločbi o pogojni obsodbi, kot izhaja iz predhodne točke, v ostalem pa zahtevo zavrnilo kot neutemeljeno.

19. Na podlagi 98a. člena ZKP v zvezi z drugim odstavkom 98. člena ZKP, se glede na delno ugoditev zahtevi za varstvo zakonitosti sodna taksa ni določila.

ZKP člen 371, 371/1-11, 371/2, 372, 372-1, 372-5, 420/2. KZ-1 člen 57, 57/3, 228, 228/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.