VSRS sodba IV Ips 9/2015, enako tudi IV Ips 36/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-09-15

Marko Šorli (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), Barbara Zobec

kršitev materialnih določb zakona - odgovornost pravne osebe - razbremenitev odgovornosti - opustitev dolžnega nadzorstva - dolžnost seznanitve

V skladu z 2. alinejo tretjega odstavka 14. člena Zakona o prekrških je predpostavka odgovornosti pravne osebe za prekršek, ki ga je storila druga fizična oseba, opustitev dolžnega ravnanja. Odgovornost pravne osebe torej temelji na njenem lastnem prispevku k prekršku. Ta prispevek predstavlja a) opustitev dolžnosti seznanitve ter b) opustitev morebitnega dolžnega nadzorstva, ki ga za posamezno področje pravni osebi nalagajo predpisi. Če noben predpis ne določa konkretnih ukrepov dolžnega nadzorstva, ki jih mora pravna oseba izvrševati, da bi prekršek preprečila, za razbremenitev odgovornosti zadostuje, da izkaže, da je izpolnila dolžnost seznanitve.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se postopek o prekršku zoper samostojnega podjetnika posameznika ustavi ter da stroški postopka bremenijo proračun.

1. Prekrškovni organ Carinski urad Maribor, Carinska uprava Republike Slovenije, je z odločbo št. 4290-217/2010-6 z dne 14. 8. 2011, zaradi prekrška po 45. točki prvega odstavka 87. člena Zakona o izvajanju carinskih predpisov Evropske skupnosti

(v nadaljevanju ZICPES) samostojnemu podjetniku posamezniku L. K. s.p. izrekel globo 700,00 EUR ter mu naložil plačilo sodne takse. Okrajno sodišče na Ptuju je s sodbo

ZSV 284/2013 z dne 12. 9. 2014 zahtevo za sodno varstvo zagovornice samostojnega podjetnika zavrnilo, samostojnemu podjetniku pa naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovna državna tožilka zaradi kršitve iz 8. točke prvega odstavka 155. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) ter kršitve pravice do obrambe in do poštenega sojenja iz 29. in 22. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava). Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču v novo odločanje. V zahtevi navaja, da samostojni podjetnik posameznik v obravnavanem primeru odgovarja na podlagi prvega odstavka 14.a člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), torej za prekršek, ki ga je storil njegov delavec (voznik) pri opravljanju dejavnosti samostojnega podjetnika. V takem primeru se samostojni podjetnik lahko skladno s prvim odstavkom 14.a člena v zvezi s tretjim odstavkom 14. člena ZP-1 razbremeni odgovornosti, če dokaže, da je bil prekršek storjen z namenom škodovanja samostojnemu podjetniku, ali z zavestnim kršenjem pogodbe, na podlagi katere storilec opravlja delo, ali s kršenjem navodil ali pravil samostojnega podjetnika, ki je v okviru dolžnega nadzorstva pravočasno izvedel vse ukrepe, potrebne za preprečitev prekrška. Vlagateljica navaja, da je samostojni podjetnik še pred izdajo odločbe o prekršku, nato pa tudi v zahtevi za sodno varstvo zatrjeval, da je pravočasno izvedel vse ukrepe za preprečitev prekrška in predložil razbremenilne dokaze, do katerih pa se tako prekrškovni organ, kot tudi sodišče nista opredelila. Sodišče je zgolj posplošeno trdilo, da samostojni podjetnik ni dokazal izvedbe potrebnih ukrepov, ob tem pa ni navedlo nobenega konkretnega ravnanja, ki bi predstavljalo tak ukrep, in tudi vsebinsko ni obrazložilo, zakaj ukrepi, ki jih je samostojni podjetnik izvedel, ne zadostujejo. Po oceni vlagateljice je sodišče s tem zagrešilo kršitev po 8. točki prvega odstavka 155. člena ZP-1, saj sodba ne ustreza standardom obrazložene odločbe. Uveljavlja tudi kršitev 22. in 29. člena Ustave, ker sodišče ni izvedlo predlaganih dokazov (zaslišanje samostojnega podjetnika in voznika) niti ni obrazložilo, zakaj teh dokazov ni izvedlo.

3. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vročena samostojnemu podjetniku ter njegovi zagovornici L. T. iz Ljubljane. Slednja je v izjavi opozorila na iste kršitve, kot že vrhovna državna tožilka. Ob tem je še poudarila, da odgovornost samostojnega podjetnika posameznika iz prvega odstavka 14.a člena ZP-1 ni čista objektivna odgovornost, saj za obstoj odgovornosti ne zadostuje, da je do prekrška prišlo, pač pa je relevanten tudi prispevek samostojnega podjetnika k storjenemu prekršku. Po izkušnjah zagovornice je ekskulpacijski razlog le mrtva črka na papirju, na dejanski ravni pa se vpeljuje objektivna odgovornost pravnih oseb in samostojnih podjetnikov posameznikov za prekrške, kar je po njenem stališču v nasprotju z namenom zakonodajalca, temeljnimi načeli kaznovalnega prava ter Ustavo. Meni tudi, da bi sodišče v obravnavanem primeru moralo izvesti ustno obravnavo in storilcu omogočiti učinkovito obrambo.

4. Samostojni podjetnik posameznik je bil spoznan za odgovornega prekrška po 45. točki prvega odstavka 87. člena ZICPES-A, ker je njegov zaposleni voznik tovornega vozila na mejnem prehodu Gruškovje carinskemu organu prijavil, da določen avtomobil zapušča carinsko območje Evropske unije, čeprav tega avtomobila ni imel naloženega na prevoznem sredstvu. Na kraju prekrška je voznik prekrškovnemu organu povedal, da je listine slabo pogledal in ni opazil, da je cariniku predložil tudi listine za vozilo, ki je na CMR (mednarodni tovorni list za cestni transport) prečrtano ter da napako priznava in obžaluje.

5. V izjavi prkrškovnemu organu na podlagi drugega odstavka 55. člena ZP-1 je samostojni podjetnik posameznik navedel, da mu ni moč ničesar očitati, saj je storil vse, kar je po predpisih moral storiti, da bi prekršek preprečil. Izpostavil je naslednje okoliščine: 1.) da je voznika takoj pozval na razgovor, pri čemer je slednji povedal, da je tega dne s strani naročnika v Karlsdorfu prejel celotno carinsko dokumentacijo za naložena vozila, da pa je bil v zvitku dokumentov očitno pomotoma tudi dokument za vozilo, ki ni bil predmet tega naklada. Prevoz je bil sicer pravilno najavljen za osem vozil, osem vozil pa je bilo vpisanih tudi v CMR oziroma je bilo naloženo vozilo s strani pošiljatelja na CMR prečrtano, carinski dokument pa so očitno pozabili umakniti; 2.) da po internem pravilniku o notranji kontroli med obveznosti voznika sodi podrobna kontrola in ugotavljanje skladnosti vse dokumentacije z blagom, ki ga prevaža; 3.) da delavce redno izobražuje; 4.) da je pridobil certifikat SiQ ISO 9001:2000, ki zagotavlja, da so pristojnosti v podjetju razporejene med zaposlene ter da se ti zavedajo svojih pristojnosti in 5.) da je nenehna fizična kontrola vseh 150 voznikov nemogoča ter da je bila tudi v konkretnem primeru kontrola voznika nemogoča, saj je voznik blago prevzel v Karlsdorfu in se brez vmesnega postanka na sedežu podjetja odpeljal proti hrvaški meji. Samostojni podjetnik je izjavi priložil interni pravilnik o notranji kontroli, pisno izjavo voznika, da je s tem pravilnikom seznanjen, ter potrdila o vseh obveznih izobraževanjih za konkretnega voznika. Predlagal je tudi svoje zaslišanje.

6. Prekrškovni organ je v odločbi o prekršku navedel, da samostojni podjetnik ni predložil nobenih razbremenilnih dokazov. Pojasnil je, da je samostojni podjetnik sicer predložil podpisano izjavo voznika, da je seznanjen s svojimi obveznostmi, vendar to, po stališču prekrškovnega organa, še ne dokazuje, da voznik pravila tudi dejansko pozna.

7. V zahtevi za sodno varstvo je zagovornica samostojnega podjetnika ponovila

navedbe, ki jih je samostojni podjetnik podal že v izjavi prekrškovnemu organu, ter ponovno poudarila, da je voznik prekršek storil zaradi trenutne nepazljivosti, na katero samostojni podjetnik ni imel vpliva. Ponovno je predlagala tudi zaslišanje samostojnega podjetnika in voznika. Sodišče je v sodbi, s katero je zahtevo za sodno varstvo zavrnilo, zavzelo stališče, da se samostojni podjetnik zgolj z zatrjevanjem in dokazovanjem, da je voznika seznanil s pravili, ne more razbremeniti odgovornosti za prekršek. Sodišče je sicer pritrdilo samostojnemu podjetniku, da je voznik pravila in navodila poznal, vendar je menilo, da bi samostojni podjetnik moral dokazati, da je zagotovil in po potrebi preverjal, da voznik ta pravila in navodila dejansko tudi spoštuje.

8. Vrhovno sodišče je do sedaj že nekajkrat obravnavalo vprašanje dokaznega bremena ter standarda obrazloženosti sodbe v primeru, ko pravna oseba oziroma samostojni podjetnik posameznik uveljavlja obstoj ekskulpacijskih razlogov iz tretjega odstavka 14. člena ZP-1, ki se uporablja od 13. 3. 2011 (novela ZP-1G). V zadevah IV Ips 25/2014 z dne 15. 4. 2014, IV Ips 43/2014 z dne 24. 7. 2014, IV Ips 73/2014 z dne 21. 10. 2014, IV Ips 95/2014 z dne 20. 1. 2015 in IV Ips 97/2014 z dne 20. 1. 2015 je sprejelo naslednja stališča: a) sodišče se mora v obrazložitvi sodbe opredeliti do relevantnih navedb, s katerimi vlagatelj uveljavlja obstoj ekskulpacijskega razloga, b) sodišče mora vlagatelju omogočiti izvajanje dokazov v zvezi z dokazovanjem obstoja ekskulpacijskega razloga, pri ugotavljanju dejanskega stanja pa mora upoštevati tudi načelo materialne resnice ter c) vlagatelju ni treba prepričati sodišča, da je podan zatrjevani ekskulpacijski razlog, temveč zadostuje, da s predloženimi dokazi izkaže določeno stopnjo verjetnosti obstoja tega razloga.

9. Navedena stališča Vrhovno sodišče znova v celoti potrjuje. Ob natančnejši preučitvi zgoraj citiranih zadev ter obravnavanega primera pa ugotavlja, da primarni vzrok za pogosto neobrazložene oziroma pavšalno obrazložene zavrnitve zahtev za sodno varstvo v primerih uveljavljanja ekskulpacijskih razlogov po tretjem odstavku 14. člena ZP-1 ni nepoznavanje oziroma nespoštovanje navedenih procesnih garancij kršitelja s strani sodišča. Zdi se, da so procesne kršitve, ki jih v tovrstnih primerih vrhovni državni tožilci uveljavljajo z zahtevami za varstvo zakonitosti (in tak je tudi obravnavani primer), posledica druge kršitve, in sicer nepravilne uporabe materialnega prava. Namreč, da bi lahko sodišče presodilo, ali je vlagatelj izkazal obstoj ekskulpacijskega razloga ter da bi lahko na njegove trditve vsebinsko odgovorilo, mora najprej ugotoviti, katere so tiste okoliščine, ki v skladu z materialnim pravom v konkretnem primeru odgovornost za prekršek izključujejo. Te okoliščine predstavljajo abstraktni dejanski stan, ki ga mora sodišče oblikovati in primerjati s konkretnim dejanskim stanom, ki ga kršitelj zatrjuje in dokazuje, ter presoditi, ali je konkretni dejanski stan primer zakonskega dejanskega stanu. Šele na podlagi silogističnega sklepanja, ki nujno vključuje oblikovanje abstraktnega dejanskega stanu, lahko sodišče ugotovi, ali se je kršitelj odgovornosti za prekršek razbremenil.

10. Iz številnih sodb sodišč, ki jih je Vrhovno sodišče do sedaj preizkušalo (čeprav, kot navedeno, nikdar z vidika pravilne uporabe materialnega prava) abstraktni dejanski stan ni bil razviden. Vrhovno sodišče je zato sklenilo v tej odločbi podati splošne smernice za presojo, katere so tiste okoliščine, ki po materialnem pravu odgovornost za prekršek izključujejo.

11. V izhodišču velja opozoriti, da je odgovornost pravne osebe, samostojnega podjetnika posameznika in posameznika, ki samostojno opravlja dejavnost, (v nadaljevanju bo za vse navedene osebe uporabljen skupni izraz kršitelj) za prekršek

, ki ga stori druga fizična oseba, lahko podana le, če je v predpisu, ki določa prekršek, tako določeno (13. člen ZP-1). Če posamezni predpis, ki določa prekršek, takšno odgovornost predvideva, je potrebno nadalje presoditi, ali so izpolnjene predpostavke odgovornosti pravne osebe za prekršek iz 14. člena ZP-1. Pogoji iz navedenega člena na podlagi prvega odstavka 14.a člena ZP-1 veljajo tudi za odgovornost samostojnega podjetnika posameznika in posameznika, ki

12. Besedilo prvega odstavka 14. člena ZP-1 glasi:

(1) Pravna oseba je odgovorna za prekršek, ki ga pri opravljanju njene dejavnosti storilec stori v njenem imenu ali za njen račun ali v njeno korist ali z njenimi sredstvi.

V tej določbi je predpisana pridružena (akcesorna) odgovornost kršitelja za

ravnanje drugega. Neposredni storilec prekrška (torej tisti, ki izpolni znake prekrška) je lahko po naravi stvari zgolj fizična oseba. Za ta prekršek pa je odgovoren tudi kršitelj (ki je lahko fizična ali pravna oseba), če je bil prekršek storjen 1.) pri opravljanju dejavnosti kršitelja ter 2.) v njegovem imenu, za njegov račun, v njegovo korist ali z njegovimi sredstvi. Te navezne okoliščine zadostujejo za obsodbo kršitelja; če prekrškovni organ dokaže njihov obstoj, se kršitelj spozna za odgovornega za prekršek. Niso pa te okoliščine edina materialnopravna predpostavka kršiteljeve odgovornosti za prekršek, ki ga je storila druga fizična oseba. Iz tretjega odstavka 14. člena ZP-1 namreč izhaja še dodatna (tretja) predpostavka odgovornosti, ki je opredeljena skozi dva alternativno določena ekskulpacijska razloga. Tretji odstavek 14. člena ZP-1 določa:

(3) Ne glede na določbi prejšnjih odstavkov tega člena pravna oseba ni odgovorna za prekršek, če dokaže, da je bil prekršek storjen:

- z namenom škodovanja tej pravni osebi, ali

- z zavestnim kršenjem pogodbe, na podlagi katere storilec opravlja delo ali storitev za pravno osebo, ali s kršenjem navodil ali pravil pravne osebe, ki je v okviru dolžnega nadzorstva pravočasno izvedla vse ukrepe, potrebne za preprečitev prekrška.

Če kršitelj dokaže obstoj vsaj enega od navedenih ekskulpacijskih razlogov, je njegova odgovornost za prekršek izključena. To pa pomeni, da negacija obeh razlogov hkrati predstavlja dodatno predpostavko odgovornosti kršitelja za ravnanje drugega. Obstoj te predpostavke se sicer domneva in ga prekrškovnemu organu ni potrebno dokazovati, kar pa ne spremeni dejstva, da gre za materialnopravno predpostavko odgovornosti. Vprašanje pa je, ali citirana določba, ki je primarno procesnopravne narave, saj določa trditveno in dokazno breme glede predpostavke odgovornosti, vsebuje tudi (dovolj določno) opredelitev te materialnoparavne predpostavke.

Že na tem mestu je treba poudariti, da mora biti vsaka predpostavka odgovornosti za prekršek jasna in vnaprej določena. Naslovniki morajo imeti možnost seznaniti se s pravili ravnanja, še posebej če kršitvi pravil sledi kaznovalna sankcija. To terja tako načelo pravne varnosti in jasnosti pravnih norm (lex certa), ki izhaja iz 2. člena Ustave, kot tudi načelo zakonitosti v kazenskem pravu (28. člen Ustave).

13. V zvezi z razlago ekskulpacijskega razloga iz prve alineje tretjega odstavka 14. člena ZP-1, tj. škodnega namena storilca, v sodni praksi do sedaj ni bilo zaznati problemov. Vrhovno sodišče se je zato omejilo na razlago drugega, alternativno določenega ekskulpacijskega razloga, ki izhaja iz druge alineje tretjega odstavka tega člena.

14. Iz prvega dela druge alineje, ki določa, da se lahko kršitelj razbremeni odgovornosti, če dokaže, da je bil prekršek storjen z zavestnim kršenjem pogodbe, na podlagi katere storilec opravlja delo ali storitev za kršitelja, ali s kršenjem navodil ali pravil kršitelja, je mogoče razbrati materialnopravno dolžnost kršitelja, da osebe, ki so pooblaščene opravljati delo v njegovem imenu, na njegov račun, v njegovo korist ali z njegovimi sredstvi, bodisi seznani s pravnimi pravili ravnanja, ki veljajo v okviru kršiteljeve dejavnosti, bodisi jim poda navodilo, kako morajo opraviti konkretno nalogo, da do prekrška ne bi prišlo. Če naj namreč storitev prekrška hkrati predstavlja kršitev pogodbenih določil, pravil ali navodil kršitelja, mora kršitelj pravila, katerih kršitev predstavlja prekršek, sprejeti ter potencialne storilce z njimi seznaniti oziroma jim podati konkretna navodila, ki storitev prekrška izključujejo. To lahko stori tako, da ta pravila oziroma navodila dogovori v pogodbi, na podlagi katere storilec opravlja delo ali storitev, ali da storilcu pravila oziroma navodila posreduje na drug način (npr. ga seznani s splošnim aktom, v katerem so ta pravila določena, mu poda sprotna navodila, kako mora opraviti določeno konkretno nalogo). Ta prva materialnopravna dolžnost (v nadaljevanju bo zanjo uporabljen izraz dolžnost seznanitve) je v drugi alineji tretjega odstavka 14. člena ZP-1 dovolj jasno določena in velja za vse prekrške, za katere je v posebnem predpisu določena odgovornost kršitelja za ravnanje drugega. Za razbremenitev odgovornosti se torej najprej zahteva izkazana izpolnitev dolžnosti seznanitve.

15. Poleg dolžnosti seznanitve pa zakon v drugi alineji predvideva še druge dolžnosti kršitelja. Da bi se kršitelj razbremenil odgovornosti za prekršek, mora namreč izkazati tudi, da je v okviru dolžnega nadzorstva pravočasno izvedel vse ukrepe, potrebne za preprečitev prekrška. Kateri so tisti ukrepi, ki bi jih kršitelj v okviru dolžnega nadzorstva moral izvesti, je pravno vprašanje. Na to jasno kaže sintagma „dolžnega nadzorstva“. Ne gre torej za vse objektivno možne ukrepe, ki bi prekršek lahko preprečili; takšno pravilo bi bilo nenazadnje absurdno, saj bi tedaj že samo dejstvo, da je do prekrška prišlo, izključevalo možnost ekskulpacije po navedeni določbi. Določba govori o ukrepih, ki jih je kršitelj v skladu s pravom dolžan izvrševati oziroma ukrepov, ki jih določen pravni predpis nalaga kršitelju. Vendar pa citirana določba sama teh dolžnosti ne določa - določba je pomensko preveč odprta, da bi lahko služila za oblikovanje abstraktnega dejanskega stanu v konkretnem primeru, saj ne pove ničesar drugega, kakor to, da se lahko kršitelj razbremeni odgovornosti, če dokaže, da je pravočasno storil to, kar bi moral storiti. Kaj je tisto, kar bi moral storiti, pa iz te določbe ne izhaja. Prav zato prekrškovni organi ali sodišča, ki v navedeni določbi iščejo abstraktni dejanski stan, slednjega ne uspejo oblikovati ali pa ga preprosto - brez zadostne pravne podlage - v celoti ustvarijo sami. Kot je bilo že poudarjeno, pa se norme dolžnega ravnanja ne smejo vzpostavljati ex post (v obrazložitvah odločb prekrškovnih organov in sodbah sodišč). Takšno naknadno ustvarjanje pravnih pravil namreč za kršitelje ne predstavlja zgolj negotovosti glede tega, kaj morajo v prekrškovnem postopku izkazati, da bi se odgovornosti za prekršek razbremenili, temveč najprej negotovost glede tega, kako morajo sploh ravnati, da bi odgovornosti za prekršek izognili.

16. Vsebino dolžnega nadzorstva, o katerem govori druga alineja tretjega odstavka 14. člena ZP-1, je torej treba iskati v določbah drugih predpisov, ki za določeno področje delovanja jasno in dovolj konkretno opredeljujejo ukrepe dolžnega nadzorstva. Šele taki predpisi so lahko podlaga za oblikovanje abstraktnega dejanskega stanu ekskulpacijskega razloga. Ob tem pa mora biti kršitev dolžnega nadzorstva s storjenim prekrškom tudi v pravno relevantni zvezi. To pomeni, da mora biti varstveni namen norme, iz katere izhaja določeno dolžno nadzorstvo, prav preprečevanje prekrškov, kot je očitani. Če je takšnih ukrepov dolžnega nadzorstva več, mora kršitelj, da bi se razbremenil odgovornosti za prekršek, izkazati, da je pravočasno izvršil vse takšne predpisane ukrepe. Če izvedbe katerega od predpisanih ukrepov ne izkaže, je njegova odgovornost za prekršek podana. V takem primeru mora prekrškovni organ oziroma sodišče v obrazložitvi odločbe kršitelju pojasniti, katerega ukrepa, ki bi ga bil v skladu s predpisi dolžan izvrševati, ni izkazal. V nekaterih primerih pa posebni predpisi sploh ne predpisujejo ukrepov dolžnega nadzorstva z namenom preprečitve očitanega prekrška. V teh primeru je kršitelj svoje odgovornosti prost že, če dokaže, da je izpolnil dolžnost seznanitve.

17. Iz navedenega izhaja, da je v skladu z drugo alinejo tretjega odstavka 14. člena ZP-1 predpostavka odgovornosti kršitelja za prekršek, ki ga je storila druga fizična oseba, opustitev kršiteljevega dolžnega ravnanja (oziroma dolžnega ravnanja odgovornih oseb, kadar je kršitelj pravna oseba). Odgovornost kršitelja torej temelji na njegovem lastnem prispevku k prekršku. Ta prispevek predstavlja a) opustitev dolžnosti seznanitve ter b) opustitev morebitnega dolžnega nadzorstva, ki ga za posamezno področje kršitelju nalagajo predpisi. V primeru obstoja okoliščin iz prvega odstavka 14. člena ZP-1 se opustitev teh dolžnosti domneva, kršitelj pa lahko dokazuje, da je te dolžnosti izpolnil. Če noben predpis ne določa jasnih in dovolj konkretnih ukrepov dolžnega nadzorstva, ki jih mora kršitelj izvrševati, da bi prekršek preprečil, za razbremenitev odgovornosti zadostuje, da kršitelj izkaže, da je izpolnil dolžnost seznanitve.

18. V obravnavanem primeru je sodišče ocenilo, da je samostojni podjetnik voznika seznanil s pravili ravnanja in njegovimi dolžnostmi in da je torej dolžnost seznanitve izpolnil. Menilo pa je, da samostojni podjetnik ni preverjal, ali obdolženec ta pravila dejansko spoštuje. S tem je sodišče oblikovalo normo dolžnega nadzorstva (tj. preverjanje spoštovanja pravil), pri čemer pa ni pojasnilo, iz katerega predpisa naj bi to dolžno nadzorstvo izhajalo. Poleg tega je dolžnost, ki jo navaja sodišče, tako pomensko odprta, da je tudi iz tega razloga ne bi bilo mogoče šteti kot podlago za odgovornost za prekršek. Ni namreč jasno, na kak način in kako pogosto naj bi to preverjanje potekalo. Sicer pa si v konkretnem primeru nadzorstva nad tem, ali bo voznik cariniku izročil prave dokumente, niti ni mogoče zamisliti drugače, kakor da bi morala voznika na meji nadzirati druga oseba, kar pa bi bila popolnoma nerazumna zahteva. Bistveno pa je, da ta zahteva ne izhaja iz nobenega pravnega predpisa.

19. Vrhovna državna tožilka tako pravilno opozarja, da bi sodišče, če je menilo, da samostojni podjetnik ni izkazal izvrševanja vseh oblik dolžnega nadzorstva, moralo navesti, izvrševanja katerega konkretnega ukrepa samostojni podjetnik ni izkazal. Vrhovno sodišče pa k temu še dodaja, da mora biti tak ukrep v pravnih predpisih vnaprej in jasno predviden. V obravnavanem primeru predpisa, ki bi samostojnemu podjetniku poleg dolžnosti seznanitve nalagal še kakšno drugo dolžno ravnanje, ki bi bilo z obravnavanim prekrškom v pravno relevantni vzročni zvezi, ni. To pa pomeni, da je samostojni podjetnik izvršil vse, kar pravo od njega zahteva, da bi prekršek preprečil, zato za obravnavani prekršek ni odgovoren.

20. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da iz dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, izhaja, da materialna predpostavka odgovornosti samostojnega podjetnika za prekršek, ki ga je storil njegov zaposleni voznik, tj. opustitev dolžnega ravnanja, ni podana, saj je samostojni podjetnik dokazal, da je storil vse, kar je bil po predpisih dolžan storiti, da bi prekršek preprečil. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo ter sodbo sodišča spremenilo tako, da je postopek o prekršku zoper samostojnega podjetnika posameznika iz razloga po 8. točki prvega odstavka 136. člena ZP-1 ustavilo. Odločbo je bilo zato treba spremeniti tudi glede stroškov postopka, in sicer tako, da stroški postopka bremenijo proračun (četrti odstavek 144. člena ZP-1).

Opr. št: IV Ips 36/2015, ECLI:SI:VSRS:2015:IV.IPS.36.2015

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.