VSRS sodba II Ips 233/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-02-25

Anton Frantar (preds.), Vladimir Horvat (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka - pravica do izjave v postopku - standard obrazloženosti sodbe sodišča druge stopnje - obresti - pogodbene obresti - zamudne obresti - kdaj obresti prenehajo teči - prepoved ultra alterum tantum - zastaranje terjatev - občasne terjatve - zastaranje zamudnih obresti - obrestne obresti - prepoved anatocizma

V skladu z ustaljeno sodno prakso je procesni standard obrazloženosti sodišča druge stopnje nižji kot standard obrazložitve odločbe sodišča prve stopnje. Zato tudi ni nujno, da se sodišče druge stopnje vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb, včasih zadošča že, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve sodbe in tudi ni pomembno, da sodišče druge stopnje ponavlja argumente prvostopenjske sodbe, če se z njimi strinja in končno zahtevanemu standardu obrazložitve zadosti tudi, če iz razlogov izhaja, da se je z njimi seznanilo in jih ni prezrlo.

Določba 376. člena OZ2 (prepoved  ultra alterum tantum) je bila v izpodbijani sodbi uporabljena tako, kot se glasi; sodišči prve in druge stopnje sta v skladu z navedeno povsem jasno zakonsko določbo, ki ne dopušča nobene drugačne pomenske razlage kot izhaja iz jezikovne analize povzetka besedila določbe,  pravilno poudarili, da obresti prenehajo teči, ko dosežejo glavnico, tudi v primerih, kakršen je sporni, ko so začele teči že pred uveljavitvijo OZ.

Ni materialnopravno utemeljen revizijski očitek, da bi moral biti upoštevan triletni rok iz 372. člena ZOR v delu zahtevka kapitaliziranih zamudnih obresti, saj v takšnih primerih velja tisti zastaralni rok, ki velja za vtoževano glavnico - v skladu z določbama 369. člena ZOR, kot tudi kasnejšega 347. člena OZ; v takšnih primerih namreč predstavljajo zamudne obresti takšno akcesorijo glavnici, da zastarajo v času, ki velja za izvorno glavnično terjatev. Zastaranje je logično poenoteno, vezano na zastaralni rok, ki velja za zahtevek za plačilo glavnice. Temelj tožbenega zahtevka je v glavnici in ne v zamudnih obrestih, ki  predstavljajo zgolj postransko dajatev k vtoževani glavnici, kar po navedenih specialnejših določbah, ki je urejala oziroma ureja zastaranje, spremeni oziroma podaljša zastaralni rok.  Zato je pravilen materialnopravni zaključek sodišča druge stopnje, da v tem primeru ne gre za občasne dajatve v smislu 372. člena ZOR, za katere velja triletni zastaralni rok, temveč velja enak - splošni petletni zastaralni rok kot za glavno terjatev (vrnitev posojila v enkratnem znesku).

Materialno pravno je utemeljen revizijski očitek, da nista bili upoštevani določbi drugega odstavka 279. člena in 400. člena ZOR (po 1. 1. 2002 – 375. člen in 381. člen OZ), saj je sodišče prve stopnje, temu pa je smiselno pritrdilo tudi sodišče druge stopnje, ko je zavrnilo vse pritožbene očitke, pravnomočno prisodilo tudi kapitalizirani znesek zamudnih obresti od pogodbenih obresti od zapadlosti do vložitve tožbe. V skladu z navedeno zakonsko ureditvijo takšne procesne zamudne obresti lahko tečejo le od vložitve tožbe dalje.

Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se glasi:

Pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se po spremembi glasi:

„Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v petnajstih dneh plačati znesek 182.924,41 EUR.

Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti nastale pravdne stroške v znesku 18.280,66 EUR, v petnajstih dneh, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude do plačila.“

Sicer se pritožba tožene stranke zavrne in se v ostalem nespremenjenem, a izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki 228,03 EUR pritožbenih stroškov v roku 15 dni, ki začne teči po vročitvi sodbe sodišča druge stopnje, po poteku tega roka pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki  278,19 EUR revizijskih stroškov v roku 15 dni, ki začne teči po vročitvi te revizijske odločbe.

1. Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku na plačilo glavnice v znesku od 218.494,41 EUR ter še odločilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki pravdne stroške v znesku 24.136,91 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zamude do plačila.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje vlaga revizijo toženec. Uveljavlja razloge iz prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Poudarja, da je ves čas nasprotoval ugotovitvi, da je tožnica kot vir posojil zatrjevala in dokazovala hranilne knjižice in kupnino od stanovanja, sam pa je opozarjal, da v obdobju od januarja 1995 do januarja 1996 svojih prihrankov ni dvignila, kupnino od stanovanja pa je položila na svoje hranilne knjižice, in torej tudi tega denarja ni izročila, pri čemer se je skliceval na dokazne listine v prilogah A18 in A19 in dokazoval, da tožnica lažno izpoveduje ter poskušal ovreči njene trditve, da mu je sporni denar izročila, kar je še posebej izpostavil tudi v pritožbi. Nobeno od sodišč pa se ni opredelilo, da tožnica svojih prihrankov v obdobju od januarja 1995 do 1996 ni dvignila in da mu kupnine od stanovanja ni izročila, temveč jo je prelila na sporni račun. Zato je zagrešena absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, hkrati pa kršena toženčeva pravica do izjave, do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravica do poštenega sojenja iz 6. člena Evropske konvencije za varstvo človekovih pravic (EKČP). Sporna je tudi višina prisojenega zneska; toženec je ves čas grajal računsko pomoto pri uporabi tečaja in preračunu glavnice 220.000,00 DEM v SIT in nato v EUR, zmotno uporabo 376. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), po katerem so zamudne obresti prenehale teči, ko so dosegle znesek glavnice, zmotno uporabo 372. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR), in sicer da so tako pogodbene kot zamudne obresti, ki so zapadle v treh letih pred vložitvijo tožbe, torej do 26. 6. 2004, po drugem odstavku 368. člena ZOR zastarale kljub hipoteki, zmotno uporabo prvega odstavka 279. člena in prvega odstavka 400. člena ZOR, da je namreč sodišče prve stopnje pri presoji spornega zneska obrestovalo ne le zneska glavnice, temveč tudi znesek pogodbenih obresti in je v posledici računske pomote in zmotne uporabe materialnega prava tožnici nezakonito prisodilo 72.305,64 EUR več, kot bi ji pripadalo, če bi bil podan temelj zahtevka. Na te očitke pravne narave je bilo odgovorjeno zgolj s pavšalnim sklicevanjem na 372. člen ZOR, češ da pri zamudnih obrestih ne gre za občasne terjatve in da je sodišče prve stopnje tožnici prisodilo zgolj dvojno glavnico. Zato gre za enako absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka ter kršitev ustavnih in konvencijskih pravic ter  na drugi stopnji podano relativno postopkovno kršitev drugega odstavka 350. člena ZPP, saj pritožbeno sodišče sodbe prve stopnje ni preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, s čimer je kršena tudi ustavna pravica do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave. Zmotno je tudi stališče, da zamudne obresti niso občasne denarne terjatve, na katere se nanaša zastaralni rok iz 372. člena ZOR. Predlaga, da se izpodbijana sodba razveljavi in vrne zadeva v novo sojenje sodišču prve stopnje oziroma podredno, da se razveljavi le sodba sodišča druge stopnje in vrne zadeva v novo sojenje sodišču druge stopnje.

5. Ni utemeljen revizijski očitek o procesnih kršitvah iz 8. točke drugega odstavka 339. člena in iz drugega odstavka 350. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP, ter v reviziji nadalje posledično zatrjevanih kršitvah ustavnih in konvencijskih pravic (pravica do izjave oziroma do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave, kot tudi pravica do pritožbe iz 25. člena Ustave  in pravica do poštenega sojenja iz 6. člena EKČP). V skladu z ustaljeno sodno prakso je procesni standard obrazloženosti sodišča druge stopnje nižji kot standard obrazložitve odločbe sodišča prve stopnje. Zato tudi ni nujno, da se sodišče druge stopnje vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb, včasih zadošča že, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve sodbe in tudi ni pomembno, da sodišče druge stopnje ponavlja argumente prvostopenjske sodbe, če se z njimi strinja in končno zahtevanemu standardu obrazložitve zadosti tudi, če iz razlogov izhaja, da se je z njimi seznanilo in jih ni prezrlo.(1) Prav to, in še več, je storilo tudi sodišče druge stopnje v konkretnem primeru. Seznanilo se je z vsemi pritožbenimi očitki, v celoti soglašalo z izpodbijanimi dejanskimi in pravnimi razlogi sodišča prve stopnje, se v izogib ponavljanju nanje en bloc sklicevalo (primerjaj razloge 5. točke na tretji strani prvostopne sodbe) ali se do njih tudi izrecno opredelilo (primerjaj navedeno in naslednje točke prvostopne sodbe). Opredelilo se je najprej o tem, da posojilna pogodba ni predstavljala fiktivne pogodbe, in je pritrdilo dejanskim razlogom sodišča prve stopnje, ki so temeljili predvsem na podlagi presoje listinskih dokazov ter na podlagi življenjsko izkustvenih ter logično abstraktnih razlogov, da toženec posojilne pogodbe iz leta 1996 ter njenega kasnejšega dodatka v letu 2001, v katerem je priznal izročitev skupnega zneska nastalega dolga in ustanovil hipoteko, ne bi podpisal, če ne bi zneskov posojila tudi dejansko prejel. Res sodišči nista  direktno odgovorili na očitek, da se je v za toženca relevantnem obdobju denar iz naslova kupnine, ki jo je prejela tožnica, nahajal še vedno na njenem računu, oziroma hranilni knjižici oziroma, da iz teh listin ni razviden dvig denarja - kot to izrecno izpostavlja toženec v reviziji, vendar pa je že sodišče prve stopnje dokazno ocenilo vse omenjene listinske dokaze in na njihovi podlagi (predvsem tudi na podlagi omenjene posojilne pogodbe in dodatka k posojilni pogodbi) ugotovilo, da je tožnica pred izročitvijo posojila tožencu s tako visokimi prihranki razpolagala in da mu je denar po posameznih zneskih v daljšem obdobju posodila, toženec pa je prejem denarnega zneska tudi priznal, takšni dokazni oceni pa je  sodišče druge stopnje pritrdilo. Na ta način je bilo torej implicite ustrezno odgovorjeno tudi na omenjene toženčeve trditve. Ob povedanem predstavljajo obravnavani revizijski očitki v tistem delu, ko revident poskuša prepričati revizijsko sodišče tudi o neutemeljenosti opisanih dokaznih zaključkov, celo v revizijskem postopku nedovoljeno izpodbijanje dejanskih ugotovitev sodišč, utemeljenim tudi na opisanem indičnem sklepanju (primerjaj določbo tretjega odstavka 370. člena ZPP), prikrito uveljavljanih tudi skozi očitek navedenih procesnih kršitev.

6. Očitek glede računske pomote pri uporabi menjalnega tečaja in preračunu glavnice 220.000,00 DEM v SIT in nato v EUR ni očitek materialnopravne narave, kot zmotno navaja revident. Ne dotika se namreč kakšne pravne problematike v zvezi z izbiro oziroma uporabo menjalnega tečaja, temveč matematičnega izračuna višine glavnice, izražene tedaj še v SIT in sedaj v EUR, na podlagi med pravdnima strankama celo dogovorjenega tečaja (glej dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje v 34. točki na 17. strani sodbe). Prav tako pa ne predstavlja utemeljene procesne graje, kot še poskuša prikazati revizija. Sodišče druge stopnje se je tudi v tem delu seznanilo z vsebinsko enakim pritožbenim očitkom, ponovljenim v reviziji in s sklicevanjem tudi na te razloge prvostopne sodbe (primerjaj že zgoraj omenjeni del drugostopne sodbe) implicite potrdilo izračun sodišča prve stopnje glede uporabe tečaja (tečaj je sicer pravilno uporabljen in je matematični izračun pretvorbe v druge valute - na koncu v EUR, točen). Sodišče druge stopnje se je torej do tega pritožbenega očitka v zadostni meri opredelilo.  Tako v tem delu prav tako ni podana vsebinsko uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka v smislu 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

7. Določba 376. člena OZ(2) (prepoved  ultra alterum tantum) je bila v izpodbijani sodbi uporabljena tako, kot se glasi; sodišči prve in druge stopnje sta v skladu z navedeno povsem jasno zakonsko določbo, ki ne dopušča nobene drugačne pomenske razlage kot izhaja iz jezikovne analize povzetka besedila določbe,  pravilno poudarili, da obresti prenehajo teči, ko dosežejo glavnico, tudi v primerih, kakršen je sporni, ko so začele teči že pred uveljavitvijo OZ, pri čemer sta se sklicevali tudi na zgoraj navedeno odločbo Ustavnega sodišča U-I-300/04-25 z dne 2. 3. 2006.(3) Navedena določba je celo kogentnega značaja ter predstavlja varovalo, ki naj prepreči, da bi višina nateklih obresti ustvarila nepravično, nesorazmerno obveznostno razmerje med upnikom in dolžnikom.(4)

8. Prav tako ni materialnopravno utemeljen revizijski očitek, da bi moral biti upoštevan triletni rok iz 372. člena ZOR(5)  v delu zahtevka kapitaliziranih zamudnih obresti, saj v takšnih primerih velja tisti zastaralni rok, ki velja za vtoževano glavnico - v skladu z določbama 369. člena ZOR, kot tudi kasnejšega 347. člena OZ; v takšnih primerih namreč predstavljajo zamudne obresti takšno akcesorijo glavnici, da zastarajo v času, ki velja za izvorno glavnično terjatev. Zastaranje je logično poenoteno, vezano na zastaralni rok, ki velja za zahtevek za plačilo glavnice. Temelj tožbenega zahtevka je v glavnici in ne v zamudnih obrestih, ki  predstavljajo zgolj postransko dajatev k vtoževani glavnici, kar po navedenih specialnejših določbah, ki je urejala oziroma ureja zastaranje, spremeni oziroma podaljša zastaralni rok. Zato je pravilen materialnopravni zaključek sodišča druge stopnje, da v tem primeru ne gre za občasne dajatve v smislu 372. člena ZOR, za katere velja triletni zastaralni rok, temveč velja enak - splošni petletni zastaralni rok kot za glavno terjatev (vrnitev posojila v enkratnem znesku).(6)

9. Pač pa je materialno pravno utemeljen revizijski očitek, da nista bili upoštevani določbi drugega odstavka 279. člena in 400. člena ZOR (po 1. 1. 2002 – 375. člen in 381. člen OZ(7)), saj je sodišče prve stopnje, temu pa je smiselno pritrdilo tudi sodišče druge stopnje, ko je zavrnilo vse pritožbene očitke, pravnomočno prisodilo tudi kapitalizirani znesek zamudnih obresti od pogodbenih obresti od zapadlosti do vložitve tožbe. V skladu z navedeno zakonsko ureditvijo takšne procesne zamudne obresti lahko tečejo le od vložitve tožbe dalje. Zato tožeči stranki ne pripadajo zamudne obresti od kapitaliziranega zneska pogodbenih obresti v višini 44.000,00 DEM oziroma preračunano v ustrezno evrsko protivrednost, ki znaša 36.270,00 EUR. Ali še drugače povedano - tožnici ne pripada še en znesek zamudnih obresti v višini glavnice kapitaliziranih pogodbenih obresti. Njen tožbeni zahtevek je torej utemeljen le do višine 182.924,41 EUR (pravnomočno prisojenih 218.494,41 EUR minus 36.270,00 EUR).

10. Ob povedanem je revizija zaradi zmotne uporabe materialnega prava delno utemeljena - v navedenem obsegu. Revizijsko sodišče je zato v tem delu sodbi sodišč druge in prve stopnje spremenilo na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP, kot izhaja iz izreka te odločbe. V preostalem delu pa je torej revizija neutemeljena in jo je v tem delu revizijsko sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

11. Ker je bila revizija delno uspešna, je to vplivalo tudi na odločitev o pravdnih stroških, ki so odmerjeni na podlagi prvega in drugega odstavka 154. člena ZPP in prvega odstavka 155. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 165. člena ZPP. Tožnica je od vtoževanih 218.494,41 EUR uspela z zneskom 182.294,41 EUR, kar pomeni, da znaša njen uspeh 83,43%, posledično je toženčev uspeh 16,56%. Pred sodiščema druge in prve stopnje odmerjeni tožničini stroški znašajo 24.136,91 EUR, toženčevi stroški pa do izdaje izpodbijane sodbe sodišča druge stopnje 11.212,30 EUR (ne upoštevaje še toženčeve stroške, potrebne za pritožbo, ki so priznani posebej). Upoštevaje tožničin uspeh mora toženec tožnici povrniti 20.137,42 EUR, tožnica pa tožencu 1.856,75 EUR opisanih stroškov, in se po pobotanju navedenih zneskov izkaže, da mora toženec tožnici plačati 18.280,66 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila. Pritožbeni in revizijski uspeh toženca znaša prav tako že omenjenih 16,56 %, kar pomeni, da mora tožnica, ki stroškov teh postopkov ni priglasila, plačati tožencu še stroške v zvezi s pritožbo in revizijo v omenjenem odstotkovnem obsegu, in sicer 228,03 EUR pritožbenih stroškov in 278,19 EUR revizijskih stroškov, od pritožbenih stroškov tudi z zahtevanimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka do plačila. Vsi stroški so odmerjeni v skladu z Odvetniško tarifo in Zakonom o sodnih taksah, natančnejša specifikacija stroškov pa je razvidna iz stroškovnika obeh pravdnih strank v spisu.

Op. št. (1): Glej na primer v sodni praksi Vrhovnega sodišča: Sodba II Ips 513/2008 z dne 13. 5. 2010, Sodba in sklep II Ips 482/2008 z dne 17. 12. 2009, Sodba IV Ips  15/2013 z dne 16. 4. 2013.

Op. št. (2): Uradni list SFRJ in RS štev. 29/78 do 88/99.

Op. št. (3): Glej tudi v sodni praksi Vrhovnega sodišča: Sodba in sklep II Ips 349/2008 z dne 17. 12. 2009.

Op. št. (4): Tako tudi Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 256/2010 z dne 12. 12. 2013.

Op. št. (5): Uradni list RS štev. 83/2001 do 40/2007.

Op. št. (6): Glej v ustaljeni sodni praksi na primer: Sodba Vrhovnega sodišča II Ips 124/2011 z dne 11. 7. 2013.

Op. št. (7): Gre za prepoved anatocizma; glej več o tem tudi v teoriji N. Plavšak et alt.: „Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del, 2. knjiga, 190.do 434. člen“; GV Založba, Uradni list RS, Ljubljana 2003, strani 532, 533, 539, 540).

ZPP člen 339, 339/1, 339/2-8. OZ člen 347, 375, 376, 381. ZOR člen 279, 369, 372, 400.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.