VS RS sklep III Ips 92/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-07-14

Vladimir Balažic (preds.), dr. Miodrag Đorđević (poroč.), mag. Marijan Debelak, dr. Mile Dolenc, mag. Rudi Štravs

OBLIGACIJSKO PRAVO - ARBITRAŽNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

sodna pristojnost - pristojnost arbitraže - arbitražna klavzula - splošni pogodbeni pogoji - tuje pravo - Dunajska konvencija - Rimska konvencija - Mednarodna trgovinska zbornica - mednarodna prodaja blaga

Pogodbene stranke lahko spore v zvezi z medsebojnimi pogodbami podredijo arbitraži tako, da sklenejo ločen arbitražni sporazum, ali pa tako, da v pogodbo (oziroma splošne pogodbene pogoje) vključijo arbitražno klavzulo. Slednja ima avtonomno naravo in je, kljub temu da je vsebovana v glavni pogodbi, od nje neodvisna.

4. člen Rimske konvencije določa, da se v primeru, ko pogodbeni stranki nista izbrali prava, za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana, pri čemer se domneva, da je vez najtesnejša z državo, v kateri ima pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, v trenutku sklenitve pogodbe običajno prebivališče ali, v primeru subjekta s pravno osebnostjo ali brez nje, glavno upravo. Vrhovno sodišče posledično zaključuje, da je pri presoji vprašanja, ali predstavlja arbitražna klavzula v Splošnih pogojih del pogodbe in ali je veljavna, treba uporabiti švedsko pravo.

V obravnavani zadevi arbitražna klavzula odkazuje na arbitražna pravila Mednarodne trgovinske zbornice (International Chamber of Commerce - ICC), kar pomeni, da gre za institucionalno arbitražo. Taka klavzula je izvršljiva in popolna (četudi po vsebini omejena na nujni minimum), saj se nanaša na vse spore, ki izvirajo iz pogodbe oziroma so v povezavi z njo, ter odkazuje na njihovo končno razrešitev v skladu z omenjenimi arbitražnimi pravili. Arbitražna klavzula je zato tudi po presoji Vrhovnega sodišča veljavna.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče  prve  stopnje je (v ponovljenem postopku) sklenilo, da samo ni pristojno za odločanje v sporu med pravdnima strankama (I. točka izreka sklepa), ker je za odločanje pristojna Mednarodna trgovinska arbitraža (II. točka izreka sklepa). Posledično je zavrglo tožbo in razveljavilo opravljena pravdna dejanja (III. točka izreka sklepa), tožeči stranki pa naložilo povračilo pravdnih stroškov tožene stranke (IV. točka izreka sklepa).

2. Sodišče druge stopnje je (v tretjem postopku) pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje v I., III. in IV. točki izreka (I. točka izreka sklepa).(1) Odločilo je še, da pritožnica sama nosi stroške pritožbenega postopka (II. točka izreka sklepa).

3. Obravnavana zadeva je ponovno v postopku odločanja pred revizijskim sodiščem.(2) Tožeča stranka je zoper sklep sodišča druge stopnje vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava (prvi odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP).

4. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

5. Iz dejanskih ugotovitev sodišč druge in prve stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhajajo naslednja pravno odločilna dejstva:

- Tožeča stranka je pravna oseba s sedežem v Republiki Sloveniji, tožena stranka pa je tuja pravna oseba s sedežem v Kraljevini Švedski.

- Pravdni stranki sta pričeli poslovno sodelovati leta 1994. Pred sklenitvijo sporne prodajne pogodbe za stroj S. (v nadaljevanju Stroj) leta 2006 sta med seboj sklenili dve prodajni pogodbi, v katerih so bili vključeni Splošni pogoji OZN ECE 188A.

- Ponudbi tožene stranke z dne 28. 11. 2006 in z dne 14. 12. 2006 sta v 8. točki z naslovom „Standardna določila in pogoji“ vsebovali isto navedbo: „S. standardna določila in pogoji so vključeni v prodajni pogodbi S., ki jo morata podpisati stranki, da se izvede prodajni posel.“ Splošni pogoji ponudbama niso bili priloženi.

- V ponudbah tožene stranke z dne 28. 11. 2006 in z dne 14. 12. 2006 je bilo tudi navedeno: „Če je karkoli nejasno glede tehničnih ali komercialnih podrobnosti te ponudbe, navežite stik z nami oziroma nas pokličite kadarkoli.“

- Direktor tožene stranke je tožečo stranko že pred sklenitvijo sporne prodajne pogodbe seznanil s Splošnimi pogoji O. oziroma so se pooblaščene osebe o teh splošnih pogojih pred sklenitvijo posla pogovarjale.

- Tožeča stranka je z naročilnico z dne 15. 12. 2006 v celoti sprejela ponudbo tožene stranke z dne 14. 12. 2006 za Stroj.

- Med pravdnima strankama je nastal spor v zvezi z napakami Stroja.

- Tožena stranka se je pri reševanju spora večkrat izrecno sklicevala na posamezna določila Splošnih pogojev O. Tožeča stranka je dne 9. 7. 2007 prejela elektronsko sporočilo tožene stranke, kateremu so bili priloženi Splošni pogoji O., pri čemer tožeča stranka teh Splošnih pogojev ni z ničimer komentirala.

- Dokumenti v zvezi s sklenitvijo pogodbe so bili sestavljeni v angleškem jeziku, prav tako Splošni pogoji O.

- Tako Splošni pogoji OZN ECE 188A kot Splošni pogoji O. so vsebovali arbitražno klavzulo.(3)

6. Revizija tožeče stranke ni utemeljena.

7. 56. člen Zakona o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (v nadaljevanju ZMZPP) določa, da je za spore iz pogodbenih razmerij sodišče Republike Slovenije pristojno tudi tedaj, kadar je predmet spora obveznost, ki jo je treba oziroma bi jo bilo treba izpolniti v Republiki Sloveniji. Ni sporno, da je morala tožena stranka po prodajni pogodbi pogodbo izpolniti v Lescah, torej na območju Republike Slovenije.(4)

8. Vendar pa je v obravnavani zadevi tožena stranka že v odgovoru na tožbo podala ugovor sodne pristojnosti, saj (kot je zatrjevala) naj bi bila v prodajni pogodbi, sklenjeni med pravdnima strankama, dogovorjena uporaba splošnih pogojev O., ki za reševanje sporov v zvezi s prodajno pogodbo določajo pristojnost arbitraže Mednarodne trgovinske zbornice. Ker je tožeča stranka nasprotovala temu, da jo Splošni pogoji O. zavezujejo, in ker gre za spor z mednarodnim elementom, je sodišče presojalo, katero pravo je treba uporabiti za presojo vprašanja o vključenosti omenjenih Splošnih pogojev v pogodbo in posledično za presojo vprašanja o veljavnosti arbitražnega sporazuma.

9. Sodišče druge stopnje je ob uporabi določb 8. in 9. člena Konvencije Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga (v nadaljevanju Dunajske konvencije ali DK)(5) zaključilo, da sta se pravdni stranki dogovorili za uporabo Splošnih pogojev O. ter da je arbitražna klavzula, vsebovana v dogovorjenih splošnih pogojih, veljavna.

10. Revidentka izpodbijanemu sklepu uvodoma očita zmotno uporabo 8. člena DK, na podlagi katerega je sodišče opravilo presojo o tem, ali so Splošni pogoji vključeni v pogodbo, sklenjeno med pravdnima strankama, in ali je posledično dogovor o arbitražni klavzuli veljavno sklenjen. Ker se Švedska zaradi podanega pridržka k II. delu DK glede vsebine, ki jo ta del ureja (faza sklenitve pogodbe), ne šteje za pogodbenico DK, naj bi pritožbeno sodišče zmotno uporabilo materialno pravo.

11. Vrhovno sodišče uvodoma pojasnjuje, da pogodbene stranke lahko spore v zvezi z medsebojnimi pogodbami podredijo arbitraži tako, da sklenejo ločen arbitražni sporazum, ali pa tako, da v pogodbo (oziroma splošne pogodbene pogoje) vključijo arbitražno klavzulo. Slednja ima avtonomno naravo in je, kljub temu da je vsebovana v glavni pogodbi, od nje neodvisna. To pomeni, da se njena veljavnost lahko presoja po istem materialnem pravu kot glavna pogodba ali njeni splošni pogodbeni pogoji; lahko pa jo stranki podredita tudi drugemu materialnemu pravu ali pa se uporabi pravo sedeža arbitraže. V obravnavani zadevi ni dejanskih ugotovitev sodišč nižjih stopenj (niti revizijskih trditev) o tem, da bi pogodbeni (in pravdni) stranki arbitražno klavzulo podredili določenemu pravu. Hkrati sporna arbitražna klavzula ne določa sedeža arbitraže. Vrhovno sodišče zato ocenjuje, da je veljavnost arbitražne klavzule treba presojati po enakem materialnem pravu kot veljavnost glavne pogodbe in splošnih pogodbenih pogojev.

a.) Konvencija Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga

12. Dunajska konvencija, ki sta jo pri odločanju uporabili sodišči nižjih stopenj, zavezuje tako Slovenijo kot Kraljevino Švedsko ter se uporablja vedno, kadar pogodbeni stranki njene uporabe izrecno ne izključita.(6) Sodišči nižjih stopenj se nista ukvarjali s trditvami tožene stranke o tem, da je v skladu s 45. členom Splošnih pogojev O. pogodba podrejena materialnemu pravu države dobavitelja, ki je v konkretnem primeru švedsko pravo. Pri tem je treba namreč upoštevati, da se tudi veljavnost pogodbe o izbiri prava presoja po izbranem pravu (tretji odstavek 19. člena ZMZPP). Ker to v revizijskem postopku ni bilo problematizirano, revizijsko sodišče pa kršitev ne ugotavlja po uradni dolžnosti, je najprej presojalo, ali je DK (glede na ugotovljeno dejansko stanje) pravilna materialno-pravna podlaga za presojo o vključenosti Splošnih pogojev in arbitražne klavzule v pogodbo med pravdnima strankama.

13. Pri obravnavi konkretne zadeve je treba upoštevati dejstvo, da je Kraljevina Švedska ob ratifikaciji DK izjavila, da v skladu s prvim odstavkom 92. člena DK ne bo vezana z II. delom DK – Sklenitev pogodbe (14. do 24. člen DK)(7) , kar pomeni, da ta del DK zanjo ne velja. Zato glede snovi, ki jo ureja ta del, Kraljevina Švedska ne šteje za pogodbenico DK.

14. 8. člen DK, ki je po presoji pritožbenega sodišča ključen, določa pravila za razlago izjav in pravno relevantnih ravnanj strank. Razlaga na podlagi 8. člena DK se nanaša na izjave poslovne volje, ravnanje strank in na samo vsebino pogodbe.(8) Kljub temu, da se določba nahaja v I. delu DK,(9) jo je mogoče uporabiti le v zvezi s tistimi deli DK, ki Švedsko zavezujejo. Pri presoji vprašanja, ali so splošni pogoji v konkretnem primeru vključeni v prodajno pogodbo, pa gre za vprašanje, ki sodi v fazo sklepanja pogodbe. Razlaga po 8. členu DK je predvsem v funkciji ugotavljanja, ali je bila prodajna pogodba sklenjena ter s kakšno vsebino, od česar so odvisne pravice in obveznosti pogodbenic. Tako imenovana subjektivno-objektivna teorija(10) razlage pogodbe iz 8. člena DK, ki jo je pri svojem odločanju upoštevalo sodišče druge stopnje, v konkretnem primeru zaradi pridržka Kraljevine Švedske k DK tako ni pravilna materialno-pravna podlaga za presojo o vključenosti Splošnih pogojev in arbitražne klavzule v pogodbo med pravdnima strankama.

15. Pri nadaljnji presoji o uporabi prava se je bilo treba opreti na določbe Konvencije o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih (Rimske konvencije), ki zavezuje tako Republiko Slovenijo kot tudi Kraljevino Švedsko.(11) Njen 4. člen določa, da se v primeru, ko pogodbeni stranki nista izbrali prava, za pogodbo uporablja pravo države, s katero je ta pogodba najtesneje povezana, pri čemer se domneva, da je vez najtesnejša z državo, v kateri ima pogodbena stranka, ki je dolžna opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, v trenutku sklenitve pogodbe običajno prebivališče ali, v primeru subjekta s pravno osebnostjo ali brez nje, glavno upravo. Podobno določbo sicer vsebuje tudi 20. člen ZMZPP.(12)

16. Vrhovno sodišče posledično, glede na ugotovljeno dejansko stanje ter glede na zatrjevanja pravdnih strank zaključuje, da je pri presoji vprašanja, ali predstavlja arbitražna klavzula v Splošnih pogojih del pogodbe in ali je veljavna, treba uporabiti švedsko pravo.

17. V skladu z 12. členom ZMZPP sodišče po uradni dolžnosti ugotovi vsebino tujega prava, ki ga je treba uporabiti. Način, na katerega sodišče ugotovi vsebino tujega prava, je v domeni sodišča.(13) Vrhovno sodišče je ugotovilo, da švedski arbitražni zakon(14) v 3. členu uzakonja doktrino avtonomnosti (samostojnosti) arbitražnega sporazuma. Sicer pa zakon ne predpisuje posebnih pravil glede formalnosti in pogojev za veljavnost sporazuma, zaradi česar je treba upoštevati splošna pravila glede sklepanja, veljavnosti in razlage pogodb.

18. Vrhovno sodišče je prek Ministrstva za pravosodje Republike Slovenije na pristojni organ Kraljevine Švedske naslovilo več vprašanj, povezanih z ureditvijo splošnih pogodbenih pogojev in razlago pogodb v švedskem pravu. Upoštevaje odgovor pristojnega organa Kraljevine Švedske Vrhovno sodišče ugotavlja, da mora biti v skladu s švedskim pravom pogodbena stranka ob sklenitvi pogodbe seznanjena s splošnimi pogodbenimi pogoji, da bi ti lahko postali del pogodbe, pri čemer je lahko seznanjena z njimi na način, da so bodisi vključeni v pogodbeno dokumentacijo, da se pogodba nanje sklicuje z referenčno klavzulo ali da predstavljajo poslovno oziroma strankino prakso. V švedskem pravu ni splošne zakonske zahteve po formalni obliki pogodb (z izjemo nekaterih pogodb, na primer za nakup nepremičnin), temveč je ta odvisna od dogovora strank. Izmenjava pisnih dokumentov ima lahko pomen za tolmačenje pogodbe oziroma dokazni pomen. Potrditveni dokumenti se lahko sestavijo tudi po sklenitvi pogodbe z namenom odpraviti nejasnosti in morebitne nesporazume. Tolmačenje nejasne pogodbe ima namen ugotavljanja skupnega cilja pogodbenih strank, pri čemer se vodilo išče v besedilu pogodbe ter v drugih okoliščinah tekom pogajanj, ob sklenitvi pogodbe in v pogodbi. Okoliščine za tolmačenje so morale biti strankama zaznavne ob sklenitvi pogodbe; vendar pa to, kar se zgodi po sklenitvi pogodbe, lahko dobi pravni pomen kot dokazno dejstvo. Sodišča pri tolmačenju pogodb uporabljajo tudi načela, kot je na primer načelo dvoumnosti, ocena krivde in pravilo minimuma.

19. Vrhovno sodišče na podlagi zgoraj obrazloženega in na podlagi dejanskega stanja, ugotovljenega pred sodiščema nižjih stopenj, zaključuje, da je tudi z uporabo švedskega prava pravilen zaključek sodišč nižjih stopenj, da sta pogodbeni stranki v svojo pogodbo veljavno vključili arbitražno klavzulo. Pri tem je treba upoštevati, da so bili Splošni pogoji v pogodbo vključeni z referenčno klavzulo, vsebovano v ponudbi. Upoštevati pa je treba tudi vse okoliščine pred, ob in po sklenitvi pogodbe, do katerih se je sodišče druge stopnje opredelilo v svoji sodbi, vključno do pritožbenih očitkov glede neopredelitve prvostopenjskega sodišča do izjave direktorice tožeče stranke in priče B. B., ki sta trdila, da naj bi jih toženka vnaprej ne seznanila s Splošnimi pogoji. V okviru dokazne ocene je namreč ocenilo, da verjame izjavi direktorja tožene stranke, da je tožečo stranko že pred sklenitvijo prodajne pogodbe seznanil s Splošnimi pogoji O., v katerih je bila vsebovana arbitražna klavzula, oziroma da so se pooblaščene osebe o teh Splošnih pogojih pred sklenitvijo posla pogovarjale.

Glede bistvenih kršitev določb pravdnega postopka

20. Tožeča stranka v velikem delu revizije izpodbijanemu sklepu ponovno očita več procesnih kršitev, glede katerih pa revizijsko sodišče ugotavlja, da so prepis že obravnavane revizije, nanje pa je Vrhovno sodišče revidentki izčrpno in sistematično odgovorilo že v prejšnji revizijski odločbi (III Ips 93/2013-3 z dne 28. 1. 2014). Revizijsko sodišče se zato z njimi ni ukvarjalo. Ob tem le pripominja, da se v reviziji izpostavljene procesne kršitve v večini nanašajo na presojo standarda razumne osebe po drugem odstavku 8. člena DK, kar pa je, glede na zgoraj obrazloženo ugotovljeno zmotno uporabo materialnega prava, v nadaljnjem postopku drugotnega pomena.

21. Ker je za presojo treba uporabiti švedsko pravo, se revizijsko sodišče ne opredeljuje do tistih revizijskih graj glede (ne)veljavnost arbitražnega sporazuma, ki temeljijo na uporabi ZPP, DK in Vzorčnega zakona UNCITRAL, saj so za zadevo neupoštevni.

22. Kot že zgoraj obrazloženo, švedsko pravo ne predpisuje posebnih pravil glede formalnosti in pogojev veljavnosti arbitražnega sporazuma oziroma arbitražne klavzule. Neutemeljene so navedbe revidentke, da bi morala arbitražna klavzula, vsebovana v Splošnih pogojih O., izrecno imenovati konkretno institucionalno ali ad hoc arbitražo, ter da njena vsebina ni dovolj določena, da bi bilo na njeni podlagi mogoče konstituirati arbitražo, izpeljati arbitražni postopek in odločiti o sporu; da gre torej za »defektno« arbitražno klavzulo. V obravnavani zadevi namreč arbitražna klavzula odkazuje na arbitražna pravila Mednarodne trgovinske zbornice (International Chamber of Commerce - ICC),(15)  kar pomeni, da gre za institucionalno arbitražo. Kot je pravilno ugotovilo že sodišče druge stopnje, je taka klavzula izvršljiva in popolna (četudi po vsebini omejena na nujni minimum), saj se nanaša na vse spore, ki izvirajo iz pogodbe oziroma so v povezavi z njo, ter odkazuje na njihovo končno razrešitev v skladu z omenjenimi arbitražnimi pravili. Arbitražna klavzula je zato tudi po presoji Vrhovnega sodišča veljavna.

23. Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena (prvi odstavek 371. člena ZPP), je Vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (I. točka izreka).

Odločitev o stroških revizijskega postopka

24. V skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo tudi o stroških, ki so nastali v revizijskem postopku. Ker tožnica z revizijo ni uspela, v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije svoje stroške revizijskega postopka (II. točka izreka).

Op. št. (1):  II. točka izreka sklepa sodišča prve stopnje je bila razveljavljena (že) s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani I Cpg 573/2013 z dne 5. 6. 2013 (glej I. točko njegovega izreka).

Op. št. (2): VS RS je o zadevi prvič odločilo s sklepom III Ips 93/2013-3 z dne 28. 1. 2014.

Op. št. (3): Arbitražna klavzula v Splošnih pogojih O.: »All disputes arising out of or in connection with the contract shall be finally settled under the Rules of Arbitration of the International Chamber of Commerce by one or more arbitrators appointed in accordance with the said rules.«

Arbitražna klavzula v Splošnih pogojih OZN ECE 188A: »Any dispute arising out of the contract shall be finally settled, in accordance with the Rules of Conciliation and Arbitration of the International Chamber of Commerce, by one or more arbitrators designated in conformity with those Rules.«

Op. št. (4): Tako tudi sklep VS RS III Ips 84/2005 z dne 27. 3. 2007.

Op. št. (5): Republika Slovenija je pogodbenica DK od 7. 1. 1994, na podlagi določb o nasledstvu, medtem ko je Kraljevina Švedska k DK pristopila 15. 12. 1987, s pridržkom k njenemu II. delu, ki ga je umaknila z učinkom od 1. 12. 2012 (kar pa na razrešitev predmetnega spora ne vpliva).

Op. št. (6): 6. člen DK določa: „Stranke lahko izključijo uporabo te konvencije ali s pridržkom določbe 12. člena odstopijo od katerekoli njene določbe ali spremenijo njihov učinek.“

Op. št. (7): II. del DK (14. do 24. člen) vsebuje pravila, ki se nanašajo na vprašanja v zvezi s sklenitvijo prodajne pogodbe na podlagi izmenjave ponudbe (oferte) in njenega sprejema (akcepta).

Op. št. (8): M. Djinović in P. Rižnik: Mednarodna prodaja blaga - Konvencija Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga (GZS, 2009), str. 36-40.

Op. št. (9): I. del DK vsebuje ureditev splošnih predpostavk za veljavnost in področje uporabe DK (1. do 6. člen) ter splošne določbe, v okviru katerih so urejena vprašanja razlage DK, napolnjevanja praznin, razlage izjav pravno-poslovne volje strank, vloge poslovnih običajev, sedeža strank ter obličnosti prodajne pogodbe (7. do 13. člen).

Op. št. (10): Glede na strukturo 8. člena DK bi lahko sklepali, da DK pri razlagi poslovne volje strank daje prednost subjektivnemu (prvi odstavek 8. člena DK) pred objektivnim kriterijem (drugi odstavek 8. člena DK); vendar pa iz literature izhaja, da, čeprav je razlaga po objektivnem kriteriju formalno na drugem mestu, praktično gledano predstavlja glavni koncept razlage DK oziroma da pristop po drugem odstavku 8. člena DK prevladuje iz praktičnih razlogov (na primer zaradi težav pri dokazovanju namena) (Slechtriem & Schwenzer: Commentary on the UN Convention on the International Sale of Goods (CISG), 3. izdaja, ur. Schwenzer, Oxford University Press, 2010: 8. člen, robne št. 11, 20, 23;  J. Honnold: Uniform Law for International Sales under the 1980 United Nations Convention, 3. izdaja, Kluwer Law International, 1999: 8. člen, str. 118, robna št. 107).

Op. št. (11): Konvencija o pristopu Češke republike, Republike Estonije, Republike Ciper, Republike Latvije, Republike Litve, Republike Madžarske, Republike Malte, Republike Poljske, Republike Slovenije in Slovaške republike h Konvenciji o uporabi prava v pogodbenih obligacijskih razmerjih, na voljo za podpis 19. junija 1980 v Rimu, ter k Prvemu in Drugemu protokolu o razlagi te Konvencije s strani Sodišča zavezuje Slovenijo in Švedsko od 1. 5. 2006 dalje.

Op. št. (12): Glasi se: „Če stranki nista izbrali prava, ki naj se uporabi, se uporabi pravo, s katerim je razmerje najtesneje povezano. Če posebne okoliščine primera ne napotujejo na drugo pravo, se šteje, da je najtesnejša zveza podana s pravom države, v kateri ima stranka, ki je zavezana opraviti za posamezno pogodbo značilno izpolnitev, stalno prebivališče oziroma sedež.“

Op. št. (13): Enako sodba VS RS II Ips 372/2007 z dne 4. 12. 2008.

Op. št. (14): Lag (SFS 1999:116) om skiljeförfarande.

Op. št. (15): 44. člen Splošnih pogojev O.: »All disputes arising out of or in connection with the contract shall be finally settled under the Rules of Arbitration of the International Chamber of Commerce by one or more arbitrators appointed in accordance with the said rules.«

ZMZPP člen 19, 56. Konvencije Združenih narodov o pogodbah o mednarodni prodaji blaga (Dunajska konvencija) člen 8, 92. Rimska konvencija člen 4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.