VSRS Sodba IV Ips 45/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-10-18

Marko Šorli (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina Ožbolt

bistvena kršitev določb postopka o prekršku - dokazni predlog

Čeprav storilec v utemeljitev navedbe, da dne 22. 10. 2015 ni vozil svojega vozila in da je bila storilka njegova soproga, ni izrecno predlagal njenega zaslišanja z besedami „predlagam zaslišanje I. P.“, njegove izjave, da naj se sodišče v zvezi z obravnavanim prekrškom obrne nanjo, ni mogoče razumeti drugače kot materialnopravno relevanten (identiteta storilke) in zadostno konkretiziran dokazni predlog (storilec je v zahtevi za sodno varstvo navedel osebne podatke storilke) za zaslišanje I. P.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in se zadeva vrne sodišču v novo odločanje.

1. Prekrškovni organ Postaja prometne policije Koper je dne 29. 10. 2015 zoper storilca M. P. izdal plačilni nalog št. 0000107428636 zaradi prekrška po 3. točki petega odstavka v zvezi s 1. točko prvega odstavka 46. člena Zakona o pravilih cestnega prometa (v nadaljevanju ZPrCP). Storilcu je na podlagi navedenih zakonskih določil izrekel globo v višini 250,00 EUR in tri kazenske točke. Okrajno sodišče v Kopru je s sodbo ZSV 228/2015 z dne 29. 6. 2016 storilčevo zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti vrhovna državna tožilka zaradi bistvenih kršitev določb postopka o prekršku iz 8. točke prvega odstavka 155. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) in drugega odstavka 155. člena ZP-1. Navaja, da je policija storilcu kot lastniku osebnega vozila, s katerim je bil storjen prekršek, izdala plačilni nalog zaradi prekoračitve hitrosti. Storilec je zoper plačilni nalog vložil zahtevo za sodno varstvo, v kateri je navedel, da je v času storitve prekrška z njegovim vozilom upravljala soproga. Storilec je v zahtevi za sodno varstvo navedel njene podatke in sodišče prosil, da se v zvezi z obravnavanim prekrškom obrne nanjo. Vrhovna državna tožilka ocenjuje, da gre za konkretno zatrjevanje storilca, ki izkazuje razumen dvom glede domnevanega dejstva iz prvega odstavka 8. člena ZPrCP, zato bi sodišče, v kolikor je dvomilo v storilčeve navedbe, moralo zaslišati njegovo soprogo. Ker je storilec zatrjeval, da je vozilo v času storitve prekrška vozila druga, konkretno navedena oseba, mu za vzbuditev razumnega dvoma v domnevano dejstvo ni bilo potrebno dokazovati svojega alibija. Po navedbah vrhovne državne tožilke storilcu, ki je s konkretnimi in preverljivimi navedbami zatrjeval, da prekrška ni storil, v postopku pred sodiščem niso bila zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka, zlasti pravica do izvajanja dokazov v njegovo korist, kar je moglo vplivati na zakonitost sodbe. Vrhovna državna tožilka navaja, da je storilec s tem, ko je sodišču posredoval vse relevantne podatke svoje soproge in zapisal, da naj se v zvezi z očitanim prekrškom obrnejo nanjo, sodišču predlagal njeno zaslišanje. Sodišče se v sodbi do tega dokaznega predloga ni opredelilo, s čemer je kršilo določbo 8. točke prvega odstavka 155. člena ZP-1. Vložnica Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču v ponovno odločanje.

3. Vrhovno sodišče je zahtevo za varstvo zakonitosti vročilo storilcu, ki se v izjavi z dne 20. 9. 2016 pridružuje navedbam zahteve. Po navedbah storilca je sodišče  zahtevo za sodno varstvo zavrnilo ne da bi podrobno pregledalo in preverilo vso razpoložljivo dokumentacijo. Iz fotografije, ki je bila posneta v času storitve prekrška, po navedbah storilca izhaja, da za volanom vozila sedi oseba ženskega spola. Storilec meni, da bi ga sodišče moralo zaslišati, sodišče bi prav tako moralo zaslišati njegovo soprogo, s čemer bi preverilo storilčeve navedbe, da je v času storitve prekrška njegov avtomobil vozila soproga.

4. Ugotavljanje odločilnih dejstev poteka v hitrem postopku o prekršku brez odlašanja, hitro in enostavno (prvi odstavek 55. člena ZP-1). Kljub temu morajo biti storilcu tudi v takem postopku zagotovljena temeljna jamstva poštenega postopka, med drugim tudi izvajanje dokazov v njegovo korist (tretja alineja 29. člena Ustave Republike Slovenije, v nadaljevanju URS).

5. Pravici storilca, da se v postopku izjavi in predlaga dokaze v svojo korist, na drugi strani ustreza dolžnost sodišča, da storilcu omogoči izvajanje predlaganih dokazov. Pri tem sodišče ni dolžno izvesti vsakega predlaganega dokaza, vendar pa mora dokaznemu predlogu ugoditi in dokaz izvesti, če je ta materialnopravno ali procesnopravno relevanten in če je njegova pravna relevantnost utemeljena s potrebno stopnjo verjetnosti. Dokazni predlog mora biti tudi določen, pri čemer mora predlagatelj navesti, kateri konkretni dokaz naj se izvede in katero dejstvo z njim dokazuje(1). Če sodišče zavrne dokazni predlog, mora svojo odločitev tudi ustrezno obrazložiti.

6. Poseben procesni položaj daje storilcu določba prvega odstavka 8. člena ZPrCP, na podlagi katere se v primeru, ko je prekršek zoper varnost cestnega prometa storjen z vozilom, pa ni mogoče ugotoviti, kdo je storilec, za prekršek kaznuje lastnik oziroma imetnik pravice uporabe vozila, razen če dokaže, da prekrška ni storil. V skladu z napotki Ustavnega sodišča RS(2)  citirane določbe ni mogoče razumeti tako, da mora storilec z dokazi prepričati sodišče, da prekrška ni storil, temveč lastniku oziroma imetniku pravice uporabe nalaga, da predloži razbremenilne dokaze. Ko take dokaze predloži, mora sodišče v skladu z načelom proste presoje dokazov oceniti, ali z njimi izkazuje razumen dvom glede domnevanega dejstva.

7. Kot izhaja iz podatkov v spisu, je storilec dne 22. 10. 2015 v naselju Koper, iz smeri Markovca proti centru, kjer je hitrost omejena na 50 km/h, vozil osebno vozilo s hitrostjo 67 km/h oziroma z upoštevanjem tolerance 62 km/h, s čemer je za 12 km/h prekoračil največjo dovoljeno hitrost (50 km/h). Prekršek je bil ugotovljen z radarskim merilnikom hitrosti. Ker vozilo na kraju prekrška ni bilo ustavljeno, je prekrškovni organ skladno s prvim odstavkom 8. člena ZPrCP plačilni nalog izdal lastniku vozila M. P. Storilec je v zahtevi za sodno varstvo navedel, da je vozilo, s katerim je bil storjen prekršek, registrirano na njegovo ime, vendar je obravnavanega dne vozilo upravljala njegova soproga I. P. Storilec je v zahtevi za sodno varstvo navedel soprogine osebne podatke (datum rojstva in naslov) in predlagal, da naj se sodišče v zvezi z obravnavanim prekrškom obrne nanjo.

8. Vrhovna državna tožilka v zahtevi za varstvo zakonitosti utemeljeno opozarja, da je storilec v obravnavani zadevi zadostil aktivnemu ravnanju, ki se v skladu s prvim odstavkom 8. člena ZPrCP od njega pričakuje. Sodišče je namreč zmotno presodilo, da bi moral storilec poleg navedb, da je vozilo, ki je njegova last, vozila druga oseba, v postopku zatrjevati alibi ali ponuditi druge izjave (točka 5 obrazložitve sodbe Okrajnega sodišča v Kopru). Zgoraj povzete navedbe storilca po presoji Vrhovnega sodišča izpolnjujejo procesne zahteve, ki jih je glede dokaznega predloga izoblikovala sodna praksa (glej točko 5 obrazložitve te sodbe). Čeprav storilec v utemeljitev navedbe, da dne 22. 10. 2015 ni vozil svojega vozila in da je bila storilka njegova soproga, ni izrecno predlagal njenega zaslišanja z besedami „predlagam zaslišanje I. P.“, njegove izjave, da naj se sodišče v zvezi z obravnavanim prekrškom obrne nanjo, ni mogoče razumeti drugače kot materialnopravno relevanten (identiteta storilke) in zadostno konkretiziran dokazni predlog (storilec je v zahtevi za sodno varstvo navedel osebne podatke storilke) za zaslišanje I. P. Če se je sodišču pojavil dvom glede vprašanja, ali je storilec s to izjavo želel predlagati zaslišanje omenjene priče, pa bi moralo to nejasnost odpraviti skladno z načelom pomoči prava neuki stranki (četrti odstavek 65. člena v zvezi z drugim odstavkom 68. člena ZP-1). Pravilno razumevanje prvega odstavka 8. člena ZPrCP namreč ne narekuje formalizma pri presoji, ali je storilec zadostil aktivnosti, ki mu jo ta določba nalaga. Bistveno je, da vsebinsko in na konkretiziran način zadosti zahtevi po predložitvi (predlaganju) razbremenilnih dokazov.

9. Ker je sodišče zmotno presodilo, da storilčeve navedbe v zahtevi za sodno varstvo z dne 10. 11. 2015 ne izpolnjujejo v sodni praksi uveljavljenih standardov glede oblikovanja dokaznega predloga, je s svojo odločitvijo poseglo v storilčevo pravico do izvedbe dokazov v njegovo korist, kar je vplivalo na zakonitost sodbe (drugi odstavek 155. člena ZP-1 v zvezi s tretjo alinejo 29. člena URS). Vrhovno sodišče je zato zahtevi vrhovne državne tožilke ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču v novo odločanje (171. člen ZP-1 v zvezi s prvim odstavkom 426. člena ZKP). V novem odločanju bo moralo sodišče po odpravi ugotovljene kršitve v skladu z načelom proste presoje dokazov ponovno pretehtati, ali je storilcu uspelo izkazati razumen dvom glede domnevanega dejstva (identitete storilca) ter v zadevi ponovno odločiti.

(1) Prim. npr. odločbe VS RS IV Ips 90/2008 z dne 28. 10. 2008, IV Ips 86/2010 z dne 20. 4. 2010 in IV Ips 45/2008 z dne 5. 6. 2008. Prim. tudi odločbo Up-3663/07 z dne 10. 9. 2009.

(2) Prim. odločbo U-I-295/05 z dne 19. 6. 2008.

ZP-1 člen 65, 65/4, 68, 68/2, 155, 155/2, 171.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.