VSRS sodba in sklep II Ips 13/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-09-24

Janez Vlaj (preds.), Vladimir Horvat (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

dovoljenost revizije - kumulacija tožbenih zahtevkov - vrednost spornega predmeta - sklep o stroških postopka - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - dokazovanje z izvedencem - postavitev izvedenca - protispisnost - povrnitev premoženjske škode - podlage odškodninske odgovornosti - obstoj škode - protipravnost

Po oceni revizijskega sodišča sodišči prve in druge stopnje nista potrebovali  znanja, s katerim ne bi sami razpolagali, torej nista bili dolžni svojega zaznavanja in sklepanja dopolnjevati s posebnim strokovnim znanjem, ki bi lahko pripomoglo pri ugotavljanju pravno odločilnih dejstev. Zadostovala je vizuelna percepcija ter logično, življenjsko izkustveno sklepanje in znanje splošne izobrazbe. Tipologični argumenti, ki so nujni za  uporabo pravnih standardov, med katere spada v spornem primeru tudi ocena nastanka škode ter protipravnosti toženčevega ravnanja, se torej niso nanašali na določeno strokovno ali poklicno vedenje ali ravnanje, ki bi zahtevalo dopolnitev sodnikovega spoznavnega procesa z izvedencem. Zato procesne kršitve iz prvega odstavka 339. člena ZPP ni.

Kršitev zmotne uporabe materialnega prava ne more biti storjena zgolj s citatom zakonske določbe, katere potem sodišče ne uporabi v korist pravdne stranke, ki se na določbo sklicuje. Prav tako dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje - da toženec s svojim ravnanjem ni poškodoval tožničinih stvari, da kadi ni odtujil, da določenih vplivov izvedbe del kot tudi samega stanja po zalitju vode ni mogel preprečiti (smrad, prašenje), ali pa celo, da določenih oblik škode tožeča stranka upoštevaje predložene dokaze (predvsem fotografije) niti ni izkazala, oziroma so celo predstavljale nujne posledice samega zalitja vode, kar vse je toženec pri sanaciji odpravljal, niso omogočale uporabo določbe 131. člena OZ.

Revizija se zavrže glede odločitve o tožbenem zahtevku za znesek 6.987,45 EUR s pripadki ter glede odločitve o stroških postopka v zvezi z odgovorom na pritožbo v znesku 1.339,20 EUR s pripadki.

1. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku in toženi stranki naložilo, da je dolžna plačati tožeči stranki znesek 624,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 5. 2010, zavrnilo pa je tožbeni zahtevek za plačilo škode zaradi dveh izlivov vode in sicer v presežku za znesek 46.300,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 5. 2000 dalje do plačila. Prav tako je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da ji je tožena stranka dolžna plačati znesek 6.987,45 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2012 ter pravdne stroške tega postopka z zakonitimi zamudnimi obrestmi. Odločilo je še, da je tožeča stranka dolžna toženi stranki povrniti njene pravdne stroške, odmerjene na 1.491,07 EUR,  v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v zavrnilnih izpodbijanih delih. Tožeči stranki  je naložilo, da povrne toženi stranki stroške pritožbenega postopka v znesku 1.339,20 EUR.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje, glede zavrnilnega dela sodbe in odločitve o stroških postopka, vlaga revizijo tožeča stranka. Uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Poudarja, da je bila škoda povzročena namenoma oziroma iz malomarnosti. Zaključki sodišč so nezakoniti, življenjsko izkustveno nepravilni, nezanesljivi in neprepričljivi, tako glede zatrjevanih predmetov, kot tudi škode in vprašanja protipravnosti toženčevega ravnanja. Dokazne ocene ni oziroma je napačna glede fotografij, ki potrjujejo s strani tožnice navedena dejstva in utemeljenost tožbenega zahtevka ter dokazujejo, da je toženec tožnici povzročil škodo pri delu in v zvezi z delom na objektu. Zato so podane subjektivna in objektivna odgovornost ter vzročna zveza. Toženec ni ravnal kot strokovnjak, oziroma v skladu s pravili stroke. Povzročil je škodo, ko je zaradi nevestnega dela poškodoval tožničino opremo in nepremičnino, kar izhaja iz dokazov, v spis vloženih fotografij. Posedoval je ključ nepremičnine, brskal je po njenih prostorih in predmetih, jih fotografiral in posledično odtujil ali on sam ali njegovi delavci, za katere odgovarja, kar potrjujejo toženčeve navedbe in fotografije pod B. Zaradi odprtega vodnega ventila v kleti je povzročil tudi nadaljnjo škodo z dne 17. 11. 2008, pri čemer je sanacijo te škode izvedel drug izvajalec, kar potrjujejo popis del, ponudba za sanacijo hiše z dne 15. 1. 2009, pogodba o izvajanju del z dne 25. 2. 2009 in izjava R., toženca in predstavnika zavarovalnice toženca. Ta dejstva je potrdila poleg tožnice tudi priča E. K. Vsa dejstva pa bi potrdila tudi predlagana priča B. I., ki mu je dejansko stanje znano, pa ga sodišče ni zaslišalo, ker ni več izvedenec gradbene stroke. V sodbi tudi ni navedeno, od kdaj dalje B. I. ni bil več izvedenec. Dejstvo izvedenstva gradbene stroke  potrjuje, da ima določena znanja. Tožnica je tudi predlagala izvedenca gradbene stroke, vendar sodišče tega dokaza ni izvedlo, temveč je, samo zmotno in brez specialističnega znanja in ne da bi predhodno opravilo ogled na kraju samem, zaključilo, da naj do škode ne bi prišlo, pri čemer je svoj zaključek negiralo, ko je navedlo, da je do škode prišlo ter nestrokovno predlagalo odpravo škode, brez obveznosti plačila odškodnine. Z opustitvijo izvedbe dokazov je tožnica prikrajšana za možnost obravnavanja. Zato so podane bistvene kršitve določb Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), sodba ima pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, nima razlogov o odločilnih dejstvih, oziroma so ti v medsebojnem nasprotju in je o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v sodbi in vsebini listin in zapisnikov o izpovedbah in med samimi listinami in zapisniki. Dokazi niso presojani v logičnem in psihološkem smislu. Sodišče ni pojasnilo dokazne ocene glede izjav prič K. in R., dopisov tožnice tožencu, popisa del, ki jih je opravil R., ponudbe za sanacijo hiše z dne 15. 1. 2009 in pogodbe o izvajanju del z dne 25. 2. 2009 ter s strani tožnice nepodpisane poravnave z zavarovalnico; teh dokazov sodišče tudi ni uporabilo. Materialnopravno naziranje sodišč je napačno in nezakonito oziroma nerazvidno iz konteksta obrazložitve sodb glede tega, na katera dejstva, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje in na katere dokaze, ki jih je izvedlo, je oprlo odločitev; v zvezi s tem je podana tudi bistvena kršitev določb postopka. Podano je nasprotje glede odločilnih dejstev med tem, kar se v razlogih sodb sodišča nižje stopnje navaja o vsebini listin in med samimi temi listinami. Razlogi sodišča druge stopnje so nerazumljivi in notranje protislovni. Drugostopno sodišče tudi ni odgovorilo na tožničin pritožbeni očitek glede postopkovnih kršitev. Nepravilno je uporabljeno materialno pravo, sodba se sklicuje na 131. člen Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), vendar ga ne uporabi. Toženec je tožnici povzročil škodo in bi ji jo moral povrniti, saj ni dokazal, da bi škoda nastala brez njegove krivde. Moral bi zaščititi predmete in nepremičnine ter uporabljati svoje pripomočke in materiale. Kontejner bi moral položiti na zaščito, da ne bi poškodoval tal, ob njegovi namestitvi bi moral zaščititi ograjo - drsna vrata, streho hiše ...; v notranjosti bi moral uporabiti zaščito z zaščitno folijo in drugim odpornim materialom na udarce, uporabiti bi moral ustrezna lepilna sredstva. Kot izhaja iz fotografij in drugih dokazov, ni uporabil zaščite oziroma je za delno zaščito uporabil kar tožničine prevleke, rjuhe, podlogo; predmete je odlagal na specialno medicinsko blazino in v prostore, v katerih ni opravljal del. Sodišče bi moralo izvesti vse predlagane dokaze, opraviti ogled na kraju samem, zaslišati pričo I. in predvsem postaviti predlagane strokovnjake - sodne izvedence. Poravnalna ponudba zavarovalnice ni bila podpisana, ker je bila škoda ocenjena nepopolno in prenizko; niso bili zajeti vsi poškodovani predmeti; na primer v kletnih prostorih je pet vrat s podboji in tudi tam je urejena stanovanjska površina in ne klet, kot je zmotno kot nestrokovnjak brez specialističnih posebnih znanj predvidevalo sodišče. Zneski odškodnine, ki jih je tožnici ponudila zavarovalnica, so bili različni, prilagojeni toženčevi zavarovalni polici in niso pokrili celotne škode. Dejstvo, da sodišče ni usposobljeno samo presojati strokovnih vprašanj, se izkazuje tudi na podlagi ugotovitev, da naj bi toženec prenehal z deli po prvi sanaciji in da ga je tožnica poklicala za drugo sanacijo škode, ki jo je povzročil toženec. K sanaciji je bil poklican le enkrat in je po dne 17. 11. 2008 povzročeni škodi, prizadejani s poplavo, prenehal z deli. Vso škodo za tožencem, ki je izvirala iz sanacije škode z dne 29. 9. 2008 in po tožencu povzročene škode z dne 17. 11. 2008, je odpravljal R., ki je potrdil vsa opravljena dela in dejstvo, da so bila izvedena dela v celoti plačana. Izpodbijana sodba nekritično sledi tožencu, da je dela opravljal kot običajno in da odpadnega materiala ni namenoma puščal v hiši. Tudi v teh primerih bi bil odgovoren za povzročeno škodo. Sodišče ne razpolaga s strokovnim znanjem in se nezakonito opira na svoja predvidevanja, kakšna naj bi bila nujna posledica izvajanja del. Takrat tožnica ni stanovala v hiši, sta pa prekomeren smrad in vlaga zaradi neustreznega opravljanja del ostala v nepremičnini, kar bi tudi ugotovil predlagani izvedenec. Zlonameren način izvajanja del ni bil ugotavljan in sodišče nanj ne more opreti sodbe. Prekomerno prašenje zaradi neustreznega opravljanja del in posledična škoda na nepremičnini in njenih predmetih ter tožničinih osebnih predmetih zaradi nezaščite predstavljajo protipravnost. Tudi odlaganje predstavlja škodo, saj je toženec orodje in material za delo odlagal na tožničine premičnine namesto na svoje pripomočke in stopal na ograjo in antikvitetno pohištvo, namesto na svoje pripomočke. Sodba neutemeljeno očita, da naj odškodnina ne bi bila uveljavljana pravočasno, da naj bi bila blazina rabljena, da naj ne bi obstajala medicinska blazina (kljub temu, da je potrjena in na fotografijah jasno vidna), da naj bi toženec ne polagal določenih predmetov na določene blazine, saj nasprotno izhaja iz fotografij, izpovedb toženca in zaslišane priče. Neutemeljen in nelogičen je tudi zaključek sodbe, da toženec 3 x 30 metrov tlaka, drsne ograje in žleba strehe ni mogel poškodovati s kontejnerjem 3m2, kar vse bi lahko potrdil predlagani izvedenec; način prevoza in prenosa ter namestitve kontejnerja in odvoza, njegove teže ter druge lastnosti materiala bi potrdili tožničine navedbe. Odtujil je masažno kad, ker je želel prikriti njeno nestrokovno demontažo in kasnejšo prodajo, kar potrjujejo fotografije in drugi dokazi v spisu. Masažna kad predstavlja veliko vrednost in nihče ne bi naročil odvoza na deponijo. Odpadnega materiala ni odpeljal na deponijo, temveč ga je moral za njim pospravljati in odvažati R., kar potrjujejo izvedeni dokazi in kar vse bi potrdil tudi predlagani izvedenec. Tudi škoda na steklu kamina je uveljavljana pravočasno in jo je povzročil toženec s škodljivim načinom opravljanja dela, kar bi prav tako potrdil izvedenec. Neutemeljen je zaključek sodbe, da na predmetih škoda ni nastala, ker naj tožnica ne bi izkazala računov za te predmete, kar bi prav tako potrdil izvedenec. Neutemeljen je sodbeni zaključek, da na pohištvu škoda ni nastala zaradi prahu in lepljenja z rjavim neustreznim lepilnim trakom. Prah, kakršnega je povzročal toženec, poškoduje tudi pohištvo, kar izhaja iz fotografij in izpovedb. Tudi vrata je zalepil z neustreznim trakom. V zvezi s tem ni dokazne ocene o izpovedbah priče K. in tožnice, tudi ta dejstva pa bi potrdil predlagani izvedenec. V zvezi s poškodovanim pohištvom v kleti se sodišče neutemeljeno opira na lastno oceno, na svoje nestrokovno predvidevanje, da naj bi šlo za starejše pohištvo in da naj ne bi bilo govora o antikvitetnem pohištvu, kar bi tudi potrdil izvedenec. Zahtevek za plačilo 11.752,59 EUR predstavlja dodatno škodo, ki jo je povzročil toženec z izlivom vode in  zavarovalnica ni plačala, odpravljal pa jo je G. R., kar izhaja iz njegove izpovedbe in listin. Običajno je, da zavarovalnica ne krije celotne škode temveč le delno, v konkretnem primeru le do ene polovice, zaradi česar tudi poravnava ni bila podpisana in je agent potrdil tožničine trditve, naj jo izterja prek sodišča. Toženec kot izvajalec je lahko vtoževano škodo pričakoval in računal s takim potekom dogodkov, do katerega je prišlo zaradi njegove neskrbnosti kot strokovnjaka. Tožnica je utemeljeno zahtevala tudi vrnitev zneska neupravičene obogatitve, upoštevaje 190. člen OZ, saj je toženec brez pravnega temelja obogaten v njeno škodo; prejel je znesek 4.987,45 EUR glede na podlago, ki se ni uresničila. Zato je toženec neupravičeno obogaten iz naslova izvršbe, saj je bil izvršilni postopek zaključen, ker je sodišče ugovor tožnice štelo kot prepozen. Zato je neutemeljeno obogaten za zaračunani znesek za delo, za katero je vnaprej izstavil račun in ga ni opravil, ker je z deli prenehal na željo tožnice, dokazano pa tudi je, da je to delo opravil nato R. Sodba se do tega dela zahtevka in pritožbenih navedb sploh ne opredeli. Izpodbijana sodba obravnava tudi zahtevek v znesku 6.987,45 EUR s pripadki, ki pa ni bil predmet postopka in ki ga tožnica ne vtožuje. Sodba nezakonito zaključuje, da naj bi bil toženec upravičen do plačila za delo, ki ga ni opravil, takšno pavšalno stališče pa je pravno nevzdržno. Revidentka se tudi ne strinja z odločitvijo o stroških postopka, saj bi ji sodišče moralo priznati celotno vtoževano škodo in priznati vse pravdne stroške in jih naložiti v plačilo tožencu. Tožencu pa je sodišče neutemeljeno priznalo stroške postopka. Odgovor toženca na pritožbo ni bil potreben in ni v ničemer pripomogel k odločitvi v pritožbenem postopku; zato so tožnici nezakonito naloženi v plačilo tudi nadaljnji pritožbeni stroški v znesku 1.339,20 EUR, ki niso specificirani in ne obrazloženi.

4. Revizija je bila vročena tožencu, ki na revizijo ni odgovoril.

5. Revizija delno ni dovoljena, sicer pa ni utemeljena.

6. V skladu z določbo drugega odstavka 367. člena ZPP je v premoženjskih sporih revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 40.000,00 EUR (dovoljena revizija). Če je vrednost revizijsko izpodbijanega dela pravnomočne sodbe med 2.000,00 EUR in 40.000,00 EUR, je glede na določbo tretjega in četrtega odstavka 367. člena ZPP revizija dovoljena le, če jo sodišče dopusti (dopuščena revizija). V skladu z določbo petega odstavka 367. člena ZPP pa se sicer vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne glede na drugi odstavek 41. člena tega zakona(1) ugotovi s seštevkom vrednosti posameznih zahtevkov oziroma delov teh zahtevkov, ki so še sporni, če je odločitev o reviziji odvisna od rešitve pravnih vprašanj, ki so skupna za vse navedene zahtevke, ali če so posamezni zahtevki med seboj tako povezani, da je odločitev o posameznem zahtevku odvisna od odločitve o drugem zahtevku. V konkretnem primeru, ko gre za objektivno kumulacijo dveh uveljavljanih tožbenih zahtevkov za 46.924,00 EUR in 6.987,45 EUR, tako revizija ni dovoljena glede samostojno uveljavljanega tožbenega zahtevka za plačilo pravnomočno zavrnjenih 6.987,45 EUR iz naslova neupravičene pridobitve(2), ki predstavlja dejansko in pravno celoto, ki se  razlikuje v dejanskem in pravnem pogledu od preostalega – odškodninskega tožbenega zahtevka v omenjeni vrednosti, kar pomeni, da primerjana tožbena zahtevka tudi nista podvržena presoji skupnih pravnih vprašanj; prav tako ju ne povezuje medsebojna odvisnost odločanja o njuni utemeljenosti. Ker obravnavani nižji tožbeni zahtevek ne presega revizijskega praga 40.000 EUR, je torej revizija, kolikor izpodbija pravnomočno odločitev tudi o tem tožbenem zahtevku, nedovoljena (drugi odstavek 374. člena ZPP).

7. Prav tako revizija ni dovoljena, ko revidentka posebej  izpodbija tudi stroškovno odločitev v zvezi s prisojo stroškov za odgovor na pritožbo v znesku 1.339,20 EUR, ki po njenem stališču ne bi smeli biti priznani, ker odgovor toženca na pritožbo ni bil potreben in ni pripomogel k odločitvi v pritožbenem postopku. S tem revidentka izpodbija posebej odločitev sodišča druge stopnje o stroških pritožbenega postopka. Odločitev o stroških postopka je po svoji naravi sklep, pa čeprav je vsebovan v sodbi (peti odstavek 128. člena ZPP). Zoper sklep pa je dovoljena revizija, če gre za takšno odločitev, s katero se je postopek pred sodiščem končal (prvi odstavek 384. člena ZPP).  Sklep o stroških ni takšen sklep, saj se z njim postopek pred sodiščem druge stopnje ni končal, ta se je končal s sodbo, s katero je bilo odločeno o tožničini pritožbi zoper sodbo sodišča druge stopnje. Zato revizija tudi v tem delu ni dovoljena (drugi odstavek 374. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 384. členom ZPP).

8. Ob povedanem je revizijsko sodišče revizijo v obravnavanih delih zavrglo (377. člen ZPP).

9. V preostalem delu pa revizija ni utemeljena.

10. Očitane procesne kršitve niso izkazane. Najprej revidentka očita sodišču druge stopnje storitev bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj bi bili razlogi sodišča prve stopnje, ki jih sodišče druge stopnje na podlagi pritožbenih očitkov ni preizkusilo, nejasni, nerazumljivi, protislovni in pomanjkljivi, sodišče druge stopnje pa naj tudi ne bi odgovorilo na vse procesne pritožbene očitke in zato tudi sama drugostopna sodba posebej vsebuje pomanjkljivosti, ki onemogočajo njen preizkus. Sodišče druge stopnje se je soočilo z v pritožbi uveljavljanimi procesnimi kršitvami ter vse pritožbene očitke utemeljeno zavrnilo, saj v izpodbijani sodbi sodišča prve stopnje očitanih napak ni. Sklicevalo se je na prvostopne - jasne, konsistentne in obširne razloge o vseh odločilnih okoliščinah, odgovorilo pa posebej  na konkretizirane procesne očitke glede neizvedbe dokazov z zaslišanjem priče I. in izvedencem gradbene stroke, kot tudi glede ocenjevanja predloženih listin - ponudbe za sanacijo Rebernika in z njim sklenjene pogodbe. Navedeni pričo in izvedenca je tožnica predlagala glede obeh škodnih dogodkov (prvi in drugi izliv vode). Sodišče prve stopnje je glede prvo navedene škode  na podlagi obširne dokazne ocene po posameznih postavkah ugotovilo, da protipravno ravnanje toženca ni dokazano (glej dejanske ugotovitve v razlogih sodbe sodišča prve stopnje na  straneh 8 do 13, na katere je revizijsko sodišče, kot tudi na vse druge, v nadaljevanju te revizijske odločbe omenjene dejanske ugotovitve prvostopne sodbe - upoštevaje določbo tretjega odstavka 370. člena ZPP - vezano), zato tudi ni postavilo izvedenca gradbene stroke. Sodišče prve stopnje je nadalje glede druge navedene škode ugotovilo, da je tožeča stranka od zavarovalnice celo prejela višji znesek, kot pa znaša tožbeni zahtevek iz tega naslova v tej pravdi (po dejanskih ugotovitvah sodišča prve stopnje je od zavarovalnice prejela 14.200,00 EUR, s tožbo pa tožnica iz tega dela škode zahteva 11.752,59 EUR) in da bi bila zato že obogatena, če bi ji bilo še kaj prisojenega iz tega naslova in je bilo zato nepotrebno izvajati kakršnekoli dokaze v tej smeri. Sodišče druge stopnje je tej ugotovitvi pritrdilo ter še dodalo, da glede druge navedene škode tožnica niti ni navedla ustreznih tožbenih trditev o škodi, temveč se je zgolj sklicevala na to, da ji je zavarovalnica plačala zgolj polovico škode, takšna trditvena podlaga pa ne dopušča zaključka o nastali škodi, ki bi presegala že povrnjeno škodo. Zaradi manjkajočih zatrjevanih dejstev o obstoju škode, sodišče prve stopnje po prav tako pravilnem stališču sodišča druge stopnje utemeljeno ni izvajalo dokazov in ni zaslišalo priče I. in postavilo sodnega izvedenca. S tem, ko je sodišče druge stopnje sprejelo kot pravilno prvostopno dokazno oceno, temelječo predvsem na fotografijah ter življenjsko-izkustveni logiki, je implicite zavrnilo tudi (delno) procesni pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje ni  upoštevalo izpovedb zaslišanih prič K. in R. ter tožničine izpovedbe. Sodba sodišča druge stopnje je torej v vseh z revizijo načetih smereh takšna, da je omogočen njen preizkus.

11. Prav tako ni storjena bistvena kršitev iz 15. točke  drugega odstavka 339. člena ZPP, saj sodišči v razlogih sodb nista v reviziji izpostavljenih  listin povzeli v nasprotju z njihovo vsebino. Očitana procesna kršitev je lahko storjena le v primeru napačnega povzetka oziroma „prepisa“ besedila listine, zapisnika o izvedenih dokazih ali prepisov zvočnih posnetkov v razlogih sodbe o odločilnih dejstvih tako, da obstaja medsebojno nasprotje med njihovo dejansko vsebino in zapisi v razlogih, torej če sodišče kakšno listino ali zapisnik o izpovedbah oziroma prepis zvočnega posnetka v razlogih povzame oziroma citira v nasprotju z njihovo vsebino (primerjaj določbo 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP); v to procesno kršitev torej ni mogoče uvrstiti situacij, ko sodišče, kot v predmetni zadevi, na določen način, tudi v povezavi še z drugimi dokazi, (lahko celo tudi zmotno) dokazno interpretira listinske dokaze (bodisi da na njihovi podlagi ugotovi drugačna dejstva, ki iz njih izhajajo, bodisi da sploh ne ugotovi dejstev, ki jih listine prikazujejo), ne da bi pred tem napačno preneslo v razloge sama besedila listin in jih nato posledično napačno vrednostno ocenjevalo.(3) Omenjenega besedilnega nasprotja oziroma napak v citiranju listin pa revidentka ne zatrjuje, temveč dejansko v revizijskem postopku nedopustno izpodbija le dejstveno oceno sodišč prve in druge stopnje (torej podaja kritiko dokaznega vrednotenja), ko v bistvenem očita, da dokazni zaključki sodišč ne izhajajo iz predloženih oziroma dokazno ocenjenih listin in izpovedb zaslišanih.

12. Tudi nadaljnji revizijski procesni očitki - da sodišče prve stopnje ni zaslišalo predlagane izvedene priče I. in ni postavilo predlaganega izvedenca gradbene stroke, sodišče druge stopnje pa v tem ni našlo s pritožbo uveljavljanih kršitev, niso utemeljeni. V tem delu revidentka navaja dve procesni kršitvi in sicer iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (ker ji na ta način ni bila dana možnost obravnavanja pred sodiščem) ter iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z 243. členom ZPP, po katerem sodišče izvede dokaz z izvedencem, če je za ugotovitev ali za razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga.

13. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, ki se je oprlo tudi na predložene dokaze – tožničine fotografije glede nastanka škode (stanje v stanovanju po izlivih vode)  in jih je na prvi pogled lahko ocenilo kot takšne, ki zatrjevane škode sploh ne izkazujejo, ter izkustveno-logično in razumsko presodilo, da očitanih škodnih ravnanj toženec ni mogel storiti oziroma ne vsebujejo elementa protipravnosti, oziroma da je tožnica celo že prejela poplačilo drugo nastale škode (primerjaj ugotovitve sodišča prve stopnje na straneh 8 do 14), tudi po oceni revizijskega sodišča sodišči prve in druge stopnje nista potrebovali  znanja, s katerim ne bi sami razpolagali, torej nista bili dolžni svojega zaznavanja in sklepanja dopolnjevati s posebnim strokovnim znanjem, ki bi lahko pripomoglo pri ugotavljanju pravno odločilnih dejstev. Ob dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje v spornem primeru torej ni izkazana potreba po izvedbi dokaza zaradi ugotavljanja dejstev, kjer bi bilo potrebno znanje, s katerim sodišče naj ne bi razpolagalo. Zadostovala je vizuelna percepcija ter logično, življenjsko izkustveno sklepanje in znanje splošne izobrazbe. Tipologični argumenti, ki so nujni za  uporabo pravnih standardov, med katere spada v spornem primeru tudi ocena nastanka škode ter protipravnosti toženčevega ravnanja, se torej niso nanašali na določeno strokovno ali poklicno vedenje ali ravnanje, ki bi zahtevalo dopolnitev sodnikovega spoznavnega procesa z izvedencem.(4)  Zato omenjene procesne kršitve iz prvega odstavka 339. člena ZPP ni.

14. Revidentki v postopku pred sodiščema prve in druge stopnje ob povedanem tudi ni bila odtegnjena možnost obravnavanja predlaganih dokazov na način, ki bi lahko predstavljal očitano procesno kršitev. Zato tudi procesne kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni. Ta je lahko podana, ko sodišče povsem spregleda oziroma ignorira navedbe ali dokazne predloge pravdne stranke ali celo prepreči oziroma onemogoči njihovo navajanje oziroma predlaganje. Kot že navedeno, pa sta v spornem primeru sodišči prve in druge stopnje pojasnili, zakaj ni bil postavljen izvedenec in zaslišana priča I. Nadalje sta tudi ustrezno pojasnili, da omenjena listinska dokumentacija ne dokazuje opravljeno in plačano delo R., ki je za tožencem odpravljal povzročeno škodo.  Posebej sta še obrazložili, zakaj ni bil zaslišan priča B. I., ki naj bi si škodo ogledal, saj tožnica ni navedla, kaj naj bi povedal mimo ugotovitev obeh sodnih izvedencev, ki ju je angažirala na tožničino zahtevo zavarovalnica, razen tega pa I. tudi ni več sodni izvedenec. Sodišči sta se torej s tožničino dokazno aktivnostjo soočili ter jo argumentirano zavrnili.

15. Revizijske trditve so v preostalem delu dejanskega značaja. Revidentka reviziji celo predloži račun, ki ga je izdal izvajalec R., ki je odpravljal napake in škodo po opravljenih delih toženca, katerega je očitno pozabila predložiti že v postopku pred sodiščem prve stopnje in s katerim poskuša dokazno podkrepiti revizijske trditve. Tudi sicer so zgoraj povzete ostale obširne revizijske navedbe predvsem kritika dokazne ocene sodišč prve in druge stopnje, povzemanje trditev podanih že v postopku pred sodiščem prve stopnje ter navajanje oziroma povzemanje dokaznih zaključkov sodišča prve stopnje, katerim je sodišče druge stopnje pritrdilo, večkrat pa kar neposredno očitajo nezadostno dokazno aktivnost sodiščema in njuno zmotno dokazno presojo izvedenih dokazov. Zato teh revizijskih očitkov, ki predstavljajo v revizijskem postopku nedopustno uveljavljanje zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, revizijsko sodišče ni smelo upoštevati (tretji odstavek 370. člena ZPP).

16. Tudi ni podan očitek zmotne uporabe materialnega prava. Ta kršitev  ne more biti storjena zgolj s citatom zakonske določbe, katere potem sodišče ne uporabi v korist pravdne stranke, ki se na določbo sklicuje, kot poskuša prikazati revidentka. Prav tako dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje - da toženec s svojim ravnanjem ni poškodoval tožničinih stvari, da kadi ni odtujil, da določenih vplivov izvedbe del kot tudi samega stanja po zalitju vode ni mogel preprečiti (smrad, prašenje), ali pa celo, da določenih oblik škode tožeča stranka upoštevaje predložene dokaze (predvsem fotografije) niti ni izkazala, oziroma so celo predstavljale nujne posledice samega zalitja vode, kar vse je toženec pri sanaciji odpravljal, niso omogočale uporabo določbe 131. člena OZ, po kateri povzročitelj škode odgovarja za škodo, razen če dokaže, da ni nastala po njegovi krivdi.  Zato v ugotovljenem toženčevem ravnanju sodišči prve in druge stopnje pravilno nista našli elementa odškodninske odgovornosti – protipravnosti, oziroma sta glede posameznih oblik očitane škode pravilno izključili celo temeljni element – njen nastanek. Materialno pravo je bilo končno pravilno uporabljeno tudi glede zahtevka za povrnitev škode, nastale zaradi zalitja vode, ki jo je povzročil  toženec pri drugi sanaciji, saj je bila ta – kot omenjeno - po dejanskih ugotovitvah sodišča prve stopnje poplačana s strani zavarovalnice, višja pa je ostala pomanjkljivo zatrjevana in nedokazana.

17. Ker se po obrazloženem izkaže, da v preostalem delu uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je bilo treba revizijo na podlagi 378. člena ZPP v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena ZPP kot neutemeljeno zavrniti.

Op. št. (1): V skladu z določbo prvega odstavka 41. člena se v primeru, če uveljavlja tožeča stranka v tožbi zoper isto toženo stranko več zahtevkov, ki se opirajo na isto dejansko in pravno podlago, določi pristojnost po seštevku vrednosti vseh zahtevkov. V skladu z določbo drugega odstavka istega člena pa se v primeru, če imajo zahtevki v tožbi različno podlago ali če se uveljavljajo  zoper več tožencev, določi pristojnost po vrednosti vsakega posameznega zahtevka.

Op. št. (2): Tožnica zahteva znesek nazaj, ker je plačala preveč glede na opravljena toženčeva dela, plačala pa je na podlagi izvršilnega naslova, ki je postal pravnomočen, ker je prepozno vložila ugovor zoper sklep o izvršbi.

Op. št. (3): Glej tudi v J. Zobec v L. Ude in drugi: „Pravdni postopek, zakon  s komentarjem, 3. knjiga (305.a - 503.člen), GV Založba, 2009, Ljubljana, stran 339. “... Protispisnost je napaka tehnične narave – gre namreč za napačen „postopek prenosa“ (lahko bodisi kot napaka v prenosu bodisi kot protisloven prenos)...“.

Glej v sodni praksi na primer: Sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 194/2005 z dne 26.5.2005.

Op. št. (4): Glej o tem tudi  J. Zobec v L. Ude in drugi: „Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga (151.-305.člen)“, GV Založba, Ljubljana 2006, stran 478.

ZPP člen 41, 41/1, 41/2, 128, 243, 339, 339/1, 339/2, 339/2-8, 339/2-14, 339/2-15, 367, 367/2, 374, 374/2, 384, 384/1. OZ člen 131.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.