VSRS sodba II Ips 144/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-03-10

Anton Frantar (preds.), mag. Rudi Štravs (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

posojilna pogodba - obstoj pogodbe - dokazovanje - dokazno breme - materialno dokazno breme - procesno dokazno breme

Uspeh dokazovanja tiste stranke, ki nosi dokazno breme po pravilih o materialnem dokaznem bremenu, prevali procesno dokazno breme na drugo stranko, ki mora potem z nasprotnim dokazom ovreči aktualen dokazni uspeh glavnega dokaza.

1. Tožnik je s tožbo z dne 14. 9. 2012 od sodišča zahteval, naj razsodi, da mu je toženec na podlagi ustno sklenjene posojilne pogodbe dolžan vrniti posojeni znesek 99.500,00 EUR, skupaj z zamudnimi obrestmi od dne 29. 6. 2008 dalje do plačila ter povrniti stroške pravdnega postopka. Med pravdnima strankama ni bilo sporno, da je tožnik tožencu dne 28. 12. 2007 na njegov transakcijski račun nakazal 99.500,00 EUR, je pa bilo med njima sporno, na kakšni pravni podlagi je bil ta znesek nakazan. Vsaka od pravdnih strank je podala svojo verzijo razlogov za navedeno nakazilo. Tožnik je trdil in dokazoval, da je ta znesek tožencu nakazal na podlagi ustno sklenjene posojilne pogodbe, ki sta jo pravdni stranki sklenili istega dne, kot je bil opravljen prenos denarnih sredstev na račun tožene stranke, in s katero sta se dogovorili, da bo tožnik tožencu izročil znesek 99.500,00 EUR, toženec pa mu bo izročeni in posojeni znesek denarja vrnil najkasneje v šestih mesecih od prejema posojila, česar toženec ni storil. Toženec je zanikal navedbe tožnika, da je bilo to nakazilo opravljeno na podlagi sklenjene posojilne pogodbe in trdil ter dokazoval, da nakazilo predstavlja tožnikovo plačilo provizije tožencu za opravljeno posredovanje pri prodaji nepremičnine na V. oziroma polovični delež čistega dobička po prodaji te nepremičnine.

2. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku v celoti ugodilo. Sodišče je ugotovilo, da tožena stranka ni dokazala, da je znesek 99.500,00 EUR predstavljal provizijo oziroma ustrezni delež čistega dobička pri prodaji nepremičnine na V. oziroma da je bil to dejanski razlog, zakaj je tožnik tožencu nakazal vtoževani znesek. Na drugi strani, ob upoštevanju nespornega in dokazanega dejstva nakazila vtoževanega zneska, se je sodišče prepričalo, da je tožeča stranka s svojimi navedbami, podprtimi z izvedenimi dokazi, uspela dokazati, da je tožnik tožencu vtoževani znesek posodil.

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. O stroških je odločilo, da je toženec dolžan tožniku povrniti stroške pritožbenega postopka.

4. Zoper to odločitev vlaga revizijo tožena stranka, kot navaja uvodoma, iz razloga zmotne uporabe materialnega prava po 3. točki prvega odstavka 370. člena ZPP in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po 2. točki prvega odstavka 370. člena ZPP. Vrhovnemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da pritožbi tožene stranke zoper sodbo sodišča prve stopnje ugodi in navedeno sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne ter tožeči stranki naloži v plačilo stroške postopka, ki so nastali na vseh treh stopnjah. Bistveni očitek revizije je, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno uporabili materialno pravo v zvezi z razporeditvijo dokaznega bremena glede dejstva, da nakazilo predstavlja posojilo, ter ga neupravičeno enakomerno porazdelili med obe pravdni stranki. Toženec izpostavlja razloge sodbe sodišča druge stopnje, ko je navedlo, da bi moral toženec glede na svojo obrambo za uspeh v postopku dokazati, da nakazani znesek ni predstavljal posojila, pač pa provizijo, in da je sodišče prve stopnje pravilno presodilo, da svojih trditev o proviziji ni dokazal. Po mnenju toženca ravno takšno pojasnilo potrjuje, da tudi pritožbeno sodišče šteje, da je v konkretnem primeru tožena stranka tista, ki mora dokazati namen nakazila in da je pri tem v povsem enakem položaju kot tožeča stranka. Takšno stališče, da je breme dokazovanja za toženo stranko enako kot za tožečo, pa je po mnenju toženca materialnopravno in procesno zmotno. Položaj pravdnih strank v konkretni zadevi v zvezi z dokazovanjem namena nakazila ni in ne more biti enak. Neuspešno dokazovanje na strani tožene stranke (glede provizije) ne more voditi v ugoditev zahtevku tožeče stranke, saj ne gre za dejstvo, ki bi v primeru njegovega neobstoja avtomatično pomenilo dokazan obstoj s strani tožeče stranke zatrjevanega dejstva (posojilne pogodbe). Toženec bi lahko v konkretnem primeru zgolj zanikal obstoj posojilne pogodbe (gre za negativno dejstvo, ki ga ni mogoče dokazovati), in bi bila kljub temu tožeča stranka tista, ki bi morala dokazati utemeljenost zahtevka. Toženec nadalje navaja, da sta sodišči spregledali, da je tožena stranka zavrnitev zahtevka uveljavljala na dveh ločenih podlagah, prvič, da je šlo pri nakazilu za provizijo in drugič, da pri nakazilu enostavno ne more iti za posojilo. Ob tem je jasno, da neobstoja posojila kot negativnega dejstva tožena stranka ni mogla dokazati s standardom prepričanja, ampak zgolj z indici. Pri tem se sklicuje na sklep Vrhovnega sodišča II Ips 182/2013 z dne 24. 4. 2014.

5. Revizija je bila na podlagi prvega odstavka 375. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Toženec je Vrhovnemu sodišču v vlogi z dne 28. 1. 2016, s katero prosi sodišče za prednostno obravnavo, med drugim sporočil, da se je zoper njega dne 6. 5. 2015 začel postopek osebnega stečaja, ki se vodi pred Okrožnim sodišče v Ljubljani pod opr. št. St 2335/2015. Za ta primer ZPP v 4. točki 205. člena določa, da se pravdni postopek prekine po samem zakonu. Pravna posledica prekinitve pravdnega postopka je prepoved sodišču, da v času prekinitve postopka opravlja kakršnakoli pravdna dejanja. Izjemo pomeni situacija, ko prekinitev nastane po koncu glavne obravnave (drugi odstavek 207. člena ZPP), saj lahko tedaj sodnik na podlagi obravnave izda odločbo. Takšna situacija je podana tudi v tej zadevi, saj je prekinitev postopka nastopila, po tem ko so bila opravljena vsa pravdna dejanja strank v zvezi z revizijo. Toženec je namreč vložil revizijo dne 11. 3. 2015, rok za vložitev odgovora na revizijo pa se je iztekel 24. 4. 2015.(1)

8. Trditveno in dokazno breme določa materialno pravo (materialno dokazno breme). Sodišči prve in druge stopnje sta ves čas postopka povsem pravilno izhajali iz predpostavke, da za dejstva, ki so potrebna za ugoditev zahtevku za vračilo posojila, materialno dokazno breme leži na strani tožnika. Sodišči prve in druge stopnje sta presodili, da je tožnik zmogel svoje dokazno breme in dokazal, da je nakazani znesek predstavljal posojilo. Toženec je s trditvami, da je nakazani znesek predstavljal provizijo in da posojilna pogodba ni bila sklenjena, skušal izpodbiti tožnikove trditve o obstoju posojilne pogodbe, zanje pa procesno dokazno breme skladno z določbo 212. člena ZPP leži na strani toženca. Očitek pritožbenega sodišča, da bi moral toženec glede na svojo obrambo za uspeh v postopku dokazati, da nakazani znesek ni predstavljal posojila, pač pa provizijo, po vsebini torej ne pomeni prevalitve materialnega dokaznega bremena iz tožnika na toženca, pač pa le pojasnilo, da toženec s svojimi nasprotnimi trditvami o obstoju provizije, za katere nosi procesno dokazno breme, ni uspel izpodbiti tožnikovih trditev. Tudi sodna praksa(2) Vrhovnega sodišča, na katero se sklicuje toženec tako v pritožbi kot v reviziji, ne utemeljuje očitane kršitve, temveč, ravno nasprotno, potrjuje pravilnost stališča sodišča prve in druge stopnje, da uspeh dokazovanja tiste stranke, ki nosi dokazno breme po pravilih o materialnem dokaznem bremenu, prevali procesno dokazno breme na drugo stranko, ki mora potem z nasprotnim dokazom ovreči aktualen dokazni uspeh glavnega dokaza.

9. Z navedbami, da je toženec zahtevku ugovarjal na dveh, v osnovi ločenih oziroma samostojnih podlagah (prvič, da je šlo pri nakazilu za provizijo in drugič, da pri nakazilu enostavno ne more iti za posojilo), skuša toženec revizijsko sodišče prepričati, da bi moral uspeti vsaj z zanikanjem obstoja posojilne pogodbe, če mu že ni uspelo dokazati, da nakazani znesek predstavlja provizijo. S temi navedbami pa toženec ne more uspeti. Trditve, s katerimi je toženec zanikal utemeljenost tožbenega zahtevka, so namreč po vsebini in sami naravi stvari tako povezane, da ni mogoče šteti, da predstavljajo dve samostojni pravni podlagi za zavrnitev tožbenega zahtevka. Ob nespornem dejstvu, da je toženec vtoževani znesek prejel, in zanikanju tožnikovih trditev, da ta znesek predstavlja posojilo, je bilo na tožencu trditveno breme, da navede dejstva, na kakšni podlagi je potem ta znesek prejel. Za ta dejstva pa nosi tudi dokazno breme, kot sta pravilno odločili sodišči prve in druge stopnje.

10. Ker razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, niso podani, jo je sodišče zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

11. Odločitev o zavrnitvi revizije obsega tudi odločitev o zavrnitvi priglašenih stroškov revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Tako tudi sodba III Ips 44/2011 z dne 21. 5. 2013 in druge.

Op. št. (2): Toženec citira naslednje odločbe Vrhovnega sodišča: II Ips 285/2011 z dne 22. 9. 2011, II Ips 154/2012 z dne 6. 2. 2014 in II Ips 544/2003 z dne 27. 10. 2004.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.