VSRS sodba II Ips 229/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-07-02

Janez Vlaj (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - DRUŽINSKO PRAVO

zastaranje - nastanek terjatve - začetek teka zastaralnega roka - kondikcijska terjatev - pravna narava kondikcijske terjatve - posojilna pogodba - ničnost pogodbe - razveljavitev pogodbe - skupno premoženje zakoncev - skupna terjatev zakoncev - kolektivna terjatev - sosporništvo zakoncev - upravljanje s skupnim premoženjem - aktivna legitimacija

O kondikcijski terjatvi zaradi ničnosti pogodbe ni mogoče govoriti, če tožnik ni vedel oziroma ni mogel vedeti niti za ničnost pogodbe - kar je predpogoj, da se zave svojih pravic iz naslova ničnosti - in posledično ni mogel vložiti tovrstne kondikcijske tožbe. Zastaralni rok ne more teči, dokler je tožnikova nevložitev tožbe posledica nezakrivljene nevednosti.

1. Tožnik je na podlagi posojilne pogodbe z dne 15. 5. 1994 in sporazuma z dne 23. 6. 1994 posodil in izročil  B. G. znesek 140.000 DEM. Posojilna pogodba in sporazum sta bila na podlagi pravnomočne sodbe Okrožnega sodišča v Kranju P 456/96 z dne 28. 8. 2001 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 2103/2001 z dne 9. 10. 2002 razveljavljena, ker B. G. ob njuni sklenitvi ni bil poslovno sposoben. Tožnik zato s tožbo, ki jo je vložil 5. 10. 2007, od toženca kot dediča pokojnega B. G. zahteva vrnitev tistega, kar je izpolnil na podlagi razveljavljene pogodbe.

2. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je toženec dolžan plačati tožniku 71.400,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 10. 2007 dalje do plačila, v presežku pa je tožbeni zahtevek za plačilo zamudnih obresti zavrnilo.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženca delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je toženec dolžan plačati tožniku 71.400,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 10. 2007 dalje do plačila s tem, da je njegova obveznost do višine 35.750,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 10. 2007 dalje solidarna z obveznostjo M. G. po sodbi Okrožnega sodišča v Kranju I P 306/2010 z dne 2. 12. 2011. V ostalem je pritožbo toženca zavrnilo in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

4. Zoper navedeno odločitev je toženec vložil revizijo zaradi bistvene kršitve določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Izpodbija odločitev o zavrnitvi ugovora zastaranja in ugovora aktivne legitimacije za polovico vtoževane denarne terjatve. Ne strinja se z zaključkom nižjih sodišč, da začne zastaralni rok teči šele od 3. 12. 2002, ko naj bi se tožnikov pooblaščenec seznanil s sodbo višjega sodišča oziroma od 9. 10. 2002, ko sta bila posojilna pogodba in sporazum s sodbo razveljavljena. Sodišči sta prezrli, da sta bila pravna posla (četudi sodno razveljavljena) dejansko nična, ker posojilojemalec pri njunem sklepanju ni bil poslovno sposoben, zato je potrebno pri presoji začetka teka zastaranja upoštevati vse okoliščine zadeve, zlasti da sta bila pravna posla nična oziroma neobstoječa in brez učinkov od vsega začetka dalje, da je sodišče v pravdni zadevi P 456/96 pravna posla razveljavilo, vendar to ne vpliva na začetek učinkovanja ničnosti poslov, da sodišče na ničnost pazi po uradni dolžnosti in lahko o njej odloča v okviru predhodnega vprašanja. Sodišče druge stopnje je v nasprotju z jasnimi zakonskimi normami, ustaljeno sodno prakso in poenoteno pravno teorijo zavzelo stališče, da povračilni zahtevek na podlagi nične pogodbe ne nastane takoj, ko je izpolnitev opravljena. Nična pogodba je namreč absolutno neveljavna od začetka in ne povzroči pravnih posledic, povračilna obveznost pa nastane takoj, ko je opravljena izpolnitev z vsebino obveznosti iz nične pogodbe. Terjatev na podlagi neupravičene obogatitve je torej nastala, ko je bil podan prehod premoženja, to je takrat, ko naj bi tožnik B. G. v letu 1994 izročil domnevni znesek posojila. Pri tem je pomembno, da tožnik vtoževano terjatev utemeljuje na dejanski izročitvi denarja in ne na razveljavitvi pogodb, do česar se sodišče druge stopnje ni opredelilo. Ker začne zastaranje začne teči prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti, je zastaralni rok za vtoževano terjatev, ki zastara v splošnem petletnem zastaralnem roku, pričel teči leta 1994 in se iztekel že leta 1999, zato je terjatev zastarala. Nadalje ni sprejemljivo stališče sodišča druge stopnje, da nični posli učinkujejo, dokler ničnost ni ugotovljena, povračilni zahtevki pa nastanejo šele z ugotovitvijo njihove ničnosti. Navedeno pomeni, da je ugotovitev ničnosti konstitutivne in ne več deklaratorne narave ter potemtakem razlikovanja med učinki ničnih in izpodbojnih pogodb ni več. Kondikcijski zahtevek ni odvisen od zahtevka na ugotovitev ničnosti, nastanek kondikcijske terjatve in začetek teka njenega zastaranja pa ne more biti vezan na trenutek pravnomočnosti sodbe o ugotovitvi ničnosti pogodbe. Nadalje je napačno stališče, da ničnost pogodbe ni nekaj, kar lahko ugotovi povprečno skrbna pogodbena stranka, da ni nujno, da se vprašanje ničnosti pojavi in ugotovi takoj po sklenitvi pogodbe ter da je potrebno 87. člen Obligacijskega zakonika (Ur. l. RS, št. 83/2001in nadaljnji; v nadaljevanju OZ) razlagati tako, da zastaralni rok ne začne teči in se tudi ne izteče, še preden je ničnost ugotovljena ali celo preden se vprašanje ničnosti sploh izpostavi. Razlaga sodišča, da je prelomna točka za začetek teka zastaralnega roka (tudi) dan, ko se vprašanje ničnosti sploh izpostavi, je v nasprotju z njegovim stališčem, da učinki ničnosti nastopijo šele s pravnomočnostjo sodbe o ugotovitvi ničnosti. Poleg tega se sodišče druge stopnje z ugotavljanjem tega časovnega trenutka ni ukvarjalo. Ni se vprašalo, kdaj bi povprečno skrben človek lahko začel dvomiti, da ne gre za veljavna, temveč nična pravna posla. Iz okoliščin primera izhaja, da je tožnik dobro vedel, da posle sklepa z osebo, ki je velik alkoholik in da njegova poslovna sposobnost ob sklenitvi poslov ni bila podana. Vprašanje ničnosti bi se pri tožniku moralo postaviti že ob prejemu tožbe v pravdnem postopku P 456/96, najkasneje pa ob vročitvi izvedenskega mnenja sodne izvedenke dr. Z. Č. z dne 10. 7. 2000, oziroma ob zaključku postopka. Na glavni obravnavi 28. 8. 2001 je na zapisnik diktiral nasprotno tožbo zoper zakonita dediča M. G. in M. T. za plačilo 71.500,00 EUR, zato se je že takrat zavedal, da sta posla nična oziroma neobstoječa in da je pridobil kondikcijsko terjatev, za katero je ocenil, da je dospela v plačilo. Sicer pa je bil seznanjen z vsemi podrobnostmi zapuščinskega in pravdnih postopkov in je ves čas vedel, da gre za nični pogodbi. Zaradi teh nasprotij in nejasnosti med odločilnimi razlogi je sodišče druge stopnje storilo absolutno bistveno kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Terjatev je dospela v plačilo najmanj 28. 8. 2001, zato je najkasneje takrat začel teči zastaralni rok in se iztekel pred vložitvijo tožbe. Navaja tudi, da bi sodišče glede na določbo 1060. člena OZ in dejstvo, da je razmerje nastalo pred uveljavitvijo OZ, moralo uporabiti določbe Zakona o obligacijskih razmerjih (Ur. l. SFRJ, št. 29/1978 in nadaljnji; v nadaljevanju ZOR). Glede ugovora aktivne legitimacije navaja, da je sodišče prve stopnje trditve toženca, da je vtoževana terjatev skupno premoženje tožnika in njegove žene vsakega do polovice, štelo za pravno nerelevantne, sodišče druge stopnje pa ob stališču, da gre za pravno relevantne trditve, napačno zaključilo, da so neupoštevne, ker jih je zatrjeval prepozno, kasnejšega navajanja pa ni opravičil. Navaja, da kljub izkazani skrbnosti ni mogel predvideti, da naj bi domnevno izročen znesek sodil v skupno premoženje tožnika in njegove žene, saj nobena okoliščina kaj takega ni nakazovala. O tem je lahko sklepal šele na podlagi zaslišanja tožnika in priče H. J. na naroku 31. 5. 2013, takoj za zaslišanjem priče pa je podal ustrezne trditve in dokazne predloge v smeri ugovora aktivne legitimacije, ob tem pa izrecno poudaril, da se je s temi okoliščinami prvič seznanil ob zaslišanju priče. Navedb in dokazov zato ni mogel podati prej, saj teh okoliščin kljub vsej skrbnosti ni mogel predvideti (okoliščine so v celoti v sferi tožnika in njemu niso in ne morejo biti znane), od njega pa ni moč pričakovati, da že v odgovoru na tožbo iz previdnosti poda vse možne ugovore. Sodišče prve stopnje bi zato navedbe in dokaze moralo upoštevati, s svojim postopanjem, ko se do teh navedb ni opredelilo oziroma zavzelo stališče, da so nerelevantne, pa je storilo absolutno bistveno kršitev določb postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Enake kršitve je storilo tudi sodišče druge stopnje, ki teh kršitev ni saniralo, napačno pa tudi uporabilo materialno pravo, ker je dejansko stanje v zvezi z ugovorom ostalo nepopolno ugotovljeno. Tudi ne drži ugotovitev sodišča druge stopnje, da trditev toženca, da naj bi šlo za skupno premoženje, nima podlage v podatkih spisa, s čimer je sodišče storilo bistveno kršitev postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Priča ne bi govorila o dvojini in o „najinem“ denarju, če se ne bi imela za skupno lastnico oziroma solastnico denarja, v tej smeri pa je izpovedal tudi tožnik.

5. Sodišče je revizijo vročilo nasprotni stranki (375. Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 73/07 – ZPP-UPB3 in nadaljnji; v nadaljevanju ZPP), ki nanjo ni odgovorila.

7. Sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP).

8. Tožnik uveljavlja kondikcijsko terjatev za vračilo denarnih sredstev, ki jih je izročil posojilojemalcu B. G. na podlagi posojilne pogodbe, ki je bila kasneje na zahtevo dedičev pokojnega B. G. razveljavljena s pravnomočno sodbo. Razlog za razveljavitev je bil, in glede tega med pravdnima strankama ni spora, da B. G. ob sklenitvi posojilne pogodbe ni bil poslovno sposoben. Pravilno je stališče revidenta, da je pri presoji zastaranja terjatve potrebno upoštevati (resnično) pravno naravo vtoževane  terjatve, ki je v tem, da ta v svojem temelju izvira iz nične pogodbe kot strožje oblike neveljavnosti pogodb in ne iz sodno razveljavljene izpodbojne pogodbe. V skladu z ustaljeno sodno prakso namreč pogodba, ki jo je »sklenila« poslovno nesposobna oseba, sploh ni nastala in je nična(1). Nična  pogodba ne ustvarja nobenih pravnih učinkov, zato mora vsaka pogodbena stranka vrniti drugi vse, kar je prejela na podlagi take pogodbe; če to ni mogoče ali če narava tistega, kar je bilo izpolnjeno, nasprotuje vrnitvi, pa mora dati ustrezno denarno nadomestilo po cenah v času, ko je izdana sodna odločba, razen če zakon ne določa kaj drugega(2). Vtoževana terjatev zato temelji na zakonskih določbah o posledicah ničnosti(3)  in ne na določbah o posledicah razveljavitve(4), ta razlikovalni element pa je - kot bo pojasnjeno v nadaljevanju - pomemben za presojo o tem, kdaj je nastala terjatev in kdaj je začelo teči njeno zastaranje.

9. Zmotno je stališče sodišča druge stopnje, da ničnost pravnega posla ne učinkuje sama po sebi, da nični posli med strankama dejansko učinkujejo vse dokler njihova ničnost ni ugotovljena in da zato povračilni zahtevki nastanejo šele z ugotovitvijo, da je posel ničen. Po stališču pravne teorije in sodne prakse je nična pogodba absolutno neveljavna od začetka, ničnost učinkuje sama po sebi (ipso iure), brez kakršnega koli akta(5). Nična pogodba ne povzroči pravnih posledic: medsebojne pravice in obveznosti strank, ki so predmet nične pogodbe, ne nastanejo. Izpolnitev, ki je opravljena na podlagi nične pogodbe, je brez (veljavnega) pravnega temelja. Toženec zato utemeljeno opozarja, da v takšnem primeru povračilna obveznost nastane takoj, ko je opravljena izpolnitev z vsebino obveznosti iz nične pogodbe(6), kar za obravnavani primer pomeni tedaj, ko je prišlo do prehoda premoženja - to je v letu 1994, ko je tožnik B. G. izročil denarna sredstva v višini 140.000 DEM. Glede na to, da je obligacijsko razmerje, iz katerega izvira kondikcijska terjatev, nastalo pred uveljavitvijo OZ, je pritrditi revidentu, da je za  odločanje treba uporabiti določbe ZOR (1060. člen OZ).

10. Nastanek terjatve je nujna predpostavka za začetek teka njenega zastaranja, vendar to še ne pomeni, da se trenutek začetka teka zastaranja terjatve nujno veže na trenutek njenega nastanka, za kar se zavzema revident. Po določbi 361. člena ZOR začne zastaranje teči prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti, če za posamezni primer ni z zakonom predpisano kaj drugega. Pravna teorija zagovarja stališče, da je treba pravilo razlagati v smislu, da začne zastaranje teči, ko se rodi tožba(7). Pri tem je osnovno vodilo pravilo, da mora sodišče pravila zastaranja uporabiti glede na okoliščine posameznega primera, in sicer tako, da ne omeji pretirano ali celo prepreči uveljavljanje zahtevkov, ki jih ima stranka na razpolago. Pretoga razlaga pravil o zastaranju namreč lahko ob neupoštevanju konkretnih okoliščin primera pomeni nesorazmerno omejitev pravice tožnika do dostopa do sodišča. Sodišče druge stopnje zato pravilno opozarja, da so na načelni ravni lahko pravno pomembne različne okoliščine (glej točko 12 obrazložitve). Za obravnavani primer je tako bistveno, da o kondikcijski terjatvi zaradi ničnosti pogodbe ni mogoče govoriti, če tožnik ni vedel oziroma ni mogel vedeti niti za ničnost pogodbe - kar je predpogoj, da se zavé svojih pravic iz naslova ničnosti - in posledično ni mogel vložiti tovrstne kondikcijske tožbe. Zastaralni rok ne more teči, dokler je tožnikova nevložitev tožbe posledica nezakrivljene nevednosti. Ob odsotnosti dejanskih ugotovitev in trditvene podlage, da je tožnik ob izpolnitvi posojilne pogodbe v letu 1994 vedel (najmanj) za ničnost pogodbe, se razlaga revidenta, da je zastaranje terjatve začelo teči že v letu 1994, izkaže za pretogo in neživljenjsko. Neutemeljeno se revident zavzema tudi, da je zastaranje terjatve začelo teči pred pravnomočnostjo sodbe Okrožnega sodišča v Kranju P 456/96 z dne 28. 8. 2001. Dejanske ugotovitve izpodbijane sodbe, da so neveljavnost posojilne pogodbe in sporazuma zahtevali dediči pokojnega B. G.  (in ne tožnik) iz razlogov, ki so bili na strani  B. G. (in ne tožnika), da so s tožbo v pravdnem postopku P 456/96 zahtevali razveljavitev pogodbe in sporazuma, niso pa nikoli zahtevali ugotovitve ničnosti ter da se je tožnik (tam toženec) z vložitvijo pravnih sredstev zavzemal za zavrnitev tožbenega zahtevka in s tem za veljaven obstoj posojilne pogodbe in sporazuma, ne omogočajo zaključka, da se je vprašanje ničnosti obeh pravnih poslov med strankama sploh izpostavilo in problematiziralo ter da bi potemtakem tožnik glede na okoliščine vedel oziroma moral vedeti za njuno ničnost. V tej smeri uveljavljani revizijski očitki niso dovoljeni, saj se nanašajo na dejansko stanje in presegajo dejanske ugotovitve izpodbijane sodbe, na katere je Vrhovno sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), poleg tega pa jih toženec prvič uveljavlja šele v reviziji. Gre za navedbe, da je „tožnik vedel, da sklepa posle z osebo, ki je velik alkoholik in da njegova poslovna sposobnost ob sklenitvi poslov ni podana“, „da mu je bila ob vročitvi tožbe v pravdnem postopku P 456/1996, najkasneje pa ob vročitvi izvedenskega mnenja sodne izvedenke dr. Z. Č. T. z dne 10. 7. 2000, znana ničnost pogodbe“, „da se je tožnik že na glavni obravnavi 28. 8. 2001 zavedal, da sta pogodbi nični oziroma neobstoječi in da je pridobil kondikcijsko terjatev“, „da je bil tožnik seznanjen z vsemi podrobnostmi zapuščinskega in pravdnih postopkov in je ves čas vedel, da gre za nični pogodbi, to védenje pa navzven pokazal vsaj z vložitvijo kondikcijskega zahtevka zoper zakonita dediča M. G. in M. T. dne 28. 8. 2001". V posledici navedenega tudi niso izkazane zatrjevane bistvene kršitve določb postopka, ki jih tožnik gradi na navedenih trditvah. Tako se izkaže, da je zastaranje vtoževane terjatve pričelo teči najprej, ko je bil tožnik seznanjen, da posojilna pogodba in sporazum nista veljavna in zato ne predstavljata veljavne pravne podlage njegove izpolnitve, kar pa je bilo s prejemom sodbe Višjega sodišča v Ljubljani I Cp 2103/2001 z dne 9. 10. 2002, s katero je bil seznanjen, da je bila njegova pritožba zoper sodbo Okrožnega sodišča v Kranju P 456/96 z dne 28. 8. 2001 zavrnjena ter posojilna pogodba in sporazum pravnomočno razveljavljena (in s tem za tožnika odstranjena negotovost glede (ne)veljavnosti poslov).

11. V ostalem revizija utemeljeno opozarja na napačen zaključek sodišča druge stopnje o neupoštevnosti toženčevih navedb iz ugovora aktivne legitimacije.  Toženec je na naroku 31. 5. 2013 glede na izpovedbo priče H. J. ugovarjal, da vtoževana denarna terjatev predstavlja skupno premoženje tožnika in njegove žene H. J. vsakega do ½ in zato tožnik do polovice terjatve ni aktivno legitimiran. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da te navedbe za odločitev niso relevantne, sodišče druge stopnje pa, da so sicer pravno pomembne, a neupoštevne, ker jih je toženec podal prepozno, njihovega poznejšega navajanja pa ni opravičil skladno z 286. členom ZPP (zaradi česar je pravilna zavrnitev dodatnega zaslišanja priče H. J.). Po določbi četrtega odstavka 286. člena ZPP lahko stranke tudi na poznejših narokih za glavno obravnavo navajajo nova dejstva in predlagajo nove dokaze, vendar le, če jih brez svoje krivde niso mogle navesti na prvem naroku. Po stališču pravne teorije sodišče pojma (ne)krivde iz navedene določbe ne sme tolmačiti preveč togo; to bi namreč povzročilo, da bi stranke navajale dejstva »za vsak primer« in »na zalogo«, kar bi bilo v nasprotju z želenim ciljem pospešitve postopka. Pojem krivde zato ne zajema položajev, ko stranka določenih dejstev na prvem naroku ni navedla, čeprav so tedaj obstajala, a zanje ni vedela, ker ležijo zunaj njenega zaznavnega območja. Prav takšna je procesna situacija v obravnavani zadevi, saj so se okoliščine, na podlagi katerih bi bilo mogoče sklepati, da vtoževana terjatev spada v skupno premoženje tožnika in njegove žene, razkrile šele v dokaznem postopku (preko izpovedbe priče H. J.), toženec pa zanje prej ni vedel, ker izvirajo iz sfere tožnika in njegove žene. Ne glede na navedeno pa opisana procesna kršitev sodišča druge stopnje ne vpliva na zakonitost in pravilnost odločitve, saj (pravočasne in dovoljene) trditve toženca materialnopravno niso pomembne za odločitev v tej zadevi. Četudi uveljavljana kondikcijska terjatev morebiti res predstavlja terjatev tožnika in njegove žene iz naslova skupnega premoženja, to ne pomeni, da tožnik ne bi smel sam tožiti, niti da ni upravičen zahtevati izpolnitve celotne terjatve. Vrhovno sodišče je že zavzelo stališče, da v primeru, ko le eden od zakoncev uveljavlja kolektivno terjatev zakoncev iz naslova skupnega premoženja, ni potrebno sodelovanje obeh (bivših) zakoncev v postopku(8). Zakonca lahko s skupnim premoženjem razpolagata in upravljata le skupaj in sporazumno, iz česar izhaja tudi zakonita nujnost, da lahko zakonca le skupaj tožita oziroma sta tožena, vendar bi vztrajanje pri procesni skupnosti pripeljalo do tega, da bi bila enemu od zakoncev odvzeta pravica do sodnega varstva glede kolektivne terjatve(9). Tožnik s tožbo dejansko varuje skupno premoženje, zato mu kljub pravni naravi terjatve in pasivnosti drugega zakonca ni mogoče odreči, da jo lahko uveljavlja sam. Glede vprašanja aktivne legitimacije pa je pojasniti, da zakonca razpolagata s skupnim premoženjem skupno in sporazumno (prvi odstavek 52. člena ZZZDR), vendar pa se lahko dogovorita, da le eden izmed njiju upravlja to premoženje ali njegov del ali da ga upravlja in z njim tudi razpolaga, upoštevaje koristi drugega zakonca (drugi odstavek 52. člena ZZZDR). Ni ovire, da tožnik terjatev uveljavlja v celoti sam, saj iz v postopku ugotovljenih dejstev izhaja, da tožnikova žena H. J., ki je bila zaslišana kot priča, ve za ta postopek in konkludentno soglaša, da jo uveljavlja tožnik in da se izpolni njemu, četudi se mu ni pridružila v tej pravdi. Glede na navedeno se kot pravno nepomembne izkažejo trditve toženca, ki se nanašajo na predhodno vprašanje, ali vtoževana terjatev spada v skupno premoženje zakoncev in kolikšen je delež zakoncev na njej, in posledično na odločitev o aktivni legitimaciji tožnika glede dela vtoževane terjatve. Delitev premoženja, ki ga bo tožnik pridobil na podlagi sodbe, ni stvar tega postopka(10).

12. Ker uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je Vrhovno sodišče revizijo tožnika zavrnilo (378. člen ZPP) in s tem tudi njegov zahtevek za povrnitev stroškov revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. členom ZPP).

Op. št. (1): Prim. odločbe II Ips 297/2009 z dne 13. 12. 2012, II Ips 13/99 z dne 23. 9. 1999, II Ips 333/2006 z dne 27. 3. 2008 in II Ips 687/2009 z dne 24. 5. 2012, II Ips 73/2013 z dne 5. 9. 2013, II Ips 177/2003 z dne 27. 5. 2004, II Ips 450/2005 z dne 23. 2. 2006 in VIII Ips 384/2008 z dne 30. 11. 2009.

Op. št. (2): Glej prvi odstavek 104. člena ZOR.

Op. št. (3): Glej 104. člen ZOR in 87. člen OZ.

Op. št. (4): Glej 113. člen ZOR in 96. člen OZ.

Op. št. (5): Glej II Ips 333/2006 z dne 27. 3. 2008.

Op. št. (6): Plavšak, Vrenčur, Obligacijsko pravo, splošni del, GV Založba, Ljubljana, 2009, stran 676.

Op. št. (7): S. Cigoj, Komentar obligacijskih razmerij, Veliki komentar Zakona o obligacijskih razmerjih, II. knjiga, Ljubljana, 1984, stran 1146; V. Kranjc, Obligacijski zakonik s komentarjem – splošni del, II. knjiga, Ljubljana, 2003, stran 448.

Op. št. (8): Glej II Ips 204/2014 z dne 23. 4. 2015, kjer je glede vprašanja nujnega in enotnega sosporništva na aktivni strani že zavzelo stališče, da s tožbo ni treba zajeti vseh udeležencev materialnopravnega razmerja, kadar se o njem odloča kot o predhodnem vprašanju.

Op. št. (9): Glej II Ips 123/2011 z dne 25. 10. 2012.

Op. št. (10): Glej II Ips  204/2014 z dne 23. 4. 2015, točko 10.

OZ člen 87, 96. ZOR člen 104, 104/1, 113. ZPP člen 286, 339, 339/1. ZZZDR člen 52, 52/1, 52/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.