VSRS sodba II Ips 343/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-11-05

Janez Vlaj (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

identično dejansko stanje - identiteta spora - vezanost pravdnega sodišča na pravnomočno obsodilno sodbo - povrnitev škode - odškodnina - podlage odškodninske odgovornosti - lažna ovadba - načelo zakonitosti

Institut identičnega dejanskega stanja je treba ločiti od vprašanja identitete spora. Pri prvem sta predmet primerjave življenjska dogodka iz kazenskega in iz  kasnejšega pravdnega postopka, pri drugem pa življenjska dogodka iz pravde in iz neke druge še odprte ali že pravnomočno končane pravde. Namen prvega je pravnopolitičen: varuje naj se zaupanje v odločitev kazenskega sodišča tako, da se pravdnemu sodišču onemogoči, da bi po pravnomočnosti obsodilne kazenske sodbe v sicer dovoljeni pravdi ugotovilo, da kaznivega dejanja ni bilo ali da je njegova kvalifikacija drugačna, drugi pomeni procesno oviro (litispendenco ali res iudicata), zaradi katere se druga pravda sploh ne more začeti. Identiteta spora je, za razliko od identičnega dejanskega stanja, podana tudi tedaj, ko je v neki prejšnji pravdi odločeno o tožbenem zahtevku identične vsebine (pri čemer pravnomočnost zajema tudi historični dogodek, ki utemeljuje zahtevek oziroma sodbo), pa sta zahtevka tako nekompatibilna, da utemeljenost enega izključuje utemeljenost drugega (objektivni vidik identitete). Prav tako na identiteto spora ne vpliva različen procesni položaj strank v obeh pravdah: z vidika subjektivnega elementa identitete spora sta dve pravdi identični tudi tedaj, ko v obeh sodelujeta isti stranki, čeprav v obratnih procesnih položajih (ko je tožnik iz ene pravde v drugi pravdi tožen in obratno).

1. Tožnik je bil pravnomočno obsojen storitve nadaljevanega kaznivega dejanja kršitve spolne nedotakljivosti z zlorabo položaja po drugem odstavku 184. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ)(1) na škodo tedaj še mladoletne prve toženke, ki je hči druge toženke, takratne tožnikove zunajzakonske partnerke. Izrečeno mu zaporno kazen je tožnik že prestal, prav tako je  pravnomočna sodba, po kateri je dolžan prvotoženki plačati denarno odškodnino za s kaznivim dejanjem povzročeno ji nepremoženjsko škodo. Zaradi izterjave le-te je v teku izvršilni postopek.

2. V tožbi tožnik trdi, da je prvotoženka po zaključku kazenskega postopka pri notarju overila laično  izjavo, v kateri potrjuje, da je bila kazenska ovadba, ki jo je zoper tožnika podala njena mati, lažna, sama pa je, nagovorjena k temu od matere, v kazenskem postopku zoper njega krivo pričala,(2)  nato pa vložila še odškodninsko tožbo. Zaradi ravnanja toženk je tožnik utrpel nepremoženjsko škodo, katere povrnitev zahteva.

3. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo zaradi vezanosti na pravnomočno obsodilno sodbo, izdano v kazenskem postopku, glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca.

4. Pritožbeno sodišče je tožnikovo pritožbo v delu zoper določitev o glavni stvari zavrnilno in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

5. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo iz revizijskih razlogov bistvene kršitve procesnih pravil in zmotne uporabe materialnega prava. Vrhovnemu sodišču je predlagal, naj sodbi sodišč druge in prve stopnje spremeni tako, da bo njegovemu tožbenemu zahtevku v celoti ugodeno, podrejeno pa naj ju razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je procesno nepravilno stališče sodišč o vezanosti na pravnomočno obsodilno kazensko sodbo, saj svoj zahtevek utemeljuje z izjavo o krivi ovadbi, kriva ovadba oziroma izjavi toženk pa nista objektivni znak kaznivega dejanja, za katerega je bil obsojen. Določba 14. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP)(3) ne pride v poštev, saj se ne odloča o odgovornosti tožnika(4), pač pa o odgovornosti toženih strank za njuno ravnanje, o kateri ni bilo odločeno v nobenem drugem postopku. Njuno odškodninsko odgovornost je treba presojati po splošnih pravilih odškodninskega prava, predvsem po določbah 131. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) in naslednjih. Ker tega nista storili, sta sodišči nižjih stopenj zmotno uporabili materialno pravo. Procesno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pa sta sodišči zagrešili s tem, ko je sodišče prve stopnje najprej sprejelo dokazni sklep o postavitvi izvedenca grafološke stroke glede vprašanja, ali je sporna izjava zapis prve toženke, nato pa je, potem, ko je izvedenec že pričel z delom, izdelavo izvedenskega mnenja preklicalo, s čimer je tožniku povzročilo stroške in mu onemogočilo dokazovanje tožbene trditve, sodišče druge stopnje pa ni zavzelo stališča do nobene od drugih konkretnih in obrazloženih pritožbenih navedb, kar je tudi v nasprotju s standardom obrazloženosti iz 324. člena ZPP.

6. Tožena stranka je na revizijo odgovorila in Vrhovnemu sodišču obrazloženo predlagala, naj jo zavrne.

8. Tožnikova teza je, da sta toženki odškodninsko odgovorni za škodo, ki jo je utrpel, ker sta z lažno ovadbo druge toženke dosegli uvedbo kazenskega postopka, s krivim pričanjem med postopkom pa obsodbo za očitano mu kaznivo dejanje. Neresničnost vsebine ovadbe in izpovedbe opira na izjavo prve toženke, zapisano po zaključku kazenskega postopka. Njegovo stališče je, da pravdno sodišče ni vezano na obsodilno kazensko sodbo, ker se v konkretni pravdi ne obravnava njegova odgovornost, pač pa odgovornost toženk.

9. Da bi tožnik z odškodninsko tožbo uspel, bi morali biti (poleg krivde, ki se domneva) ugotovljeni vsi elementi civilnega delikta: škodno ravnaje toženk, tožnikova škoda, vzročna zveza med ravnanjem toženk in tožnikovo škodo ter protipravnost ravnanja toženk (131. člen OZ).

10. Škodno ravnanje toženk naj bi predstavljali lažna ovadba druge toženke in krivo pričanje obeh toženk v kazenskem postopku oziroma krivo pričanje prve toženke po nagovoru druge toženke. Ugotovitev teh dejstev bi utemeljevala sklepanje, da dejanje, storitve katerega je bil tožnik obsojen, sploh ni bilo zagrešeno. V zvezi s tem je ključno, ali je pravilno stališče izpodbijane sodbe, da pomeni pravnomočna obsodilna kazenska sodba oviro, zaradi katere jih pravdno sodišče ne sme ugotavljati. Revizijsko sodišče pritrjuje pritožbenemu, da taka ovira obstoji.

11. V izhodišču presoje kazenskega sodišča v že pravnomočno končanem postopku je bilo dejansko vprašanje, ali je bilo dejanje, s katerim je bila prizadeta spolna nedotakljivost prve toženke, sploh storjeno. Ravno ugotovitev, da je bilo storjeno, je bila neizogibna materialna predpostavka presoje, da je šlo za kaznivo dejanje(5) in da je tožnik zanj kazensko odgovoren.(6) V konkretni pravdi  uveljavljana dejanska podlaga se nanaša na isto vprašanje, le, da tožnik nanj ponuja drugačen, diametralno nasproten odgovor: dejstvo, da so bile kazenska ovadba in izpovedbe toženk zoper tožnika v kazenskem postopku lažne, pomeni, da dejanj, ki so bila opredeljena kot kršitev spolne nedotakljivosti prve toženke, ni bilo.(7)

12. Po načelu zakonitosti, vsebovanem v določbi 1. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ), ki ga je uporabilo kazensko sodišče, nikomur ni smela biti izrečena kazen ali druga kazenska sankcija za dejanje, ki ga zakon ni določil kot kaznivo dejanje, še preden je bilo storjeno, in za katero ni bila z zakonom predpisana kazen.(8) Posamezna dejanja so z zakonom kot kazniva določena z opredelitvijo objektivnih znakov. Z izpodbijanjem objektivnih znakov kaznivega dejanja, storitve katerega je bil obsojen, tožnik v resnici izpodbija pravnomočno sodbo o obstoju kaznivega dejanja.

13. ZPP v 14. členu, uporabi katerega revizija nasprotuje, določa, da je sodišče, kadar temelji tožbeni zahtevek na istem dejanskem stanju, na podlagi katerega je že bilo odločeno v kazenskem postopku, vezano na pravnomočno obsodilno sodbo, izdano v kazenskem postopku, samo glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca. Določba se uporabi, ko je dejansko stanje, na katerega tožnik opira zahtevek v pravdi, identično z dejanskim stanjem, ki je bilo podlaga  pravnomočne obsodilne kazenske sodbe – ko torej kazensko in pravdno sodišče obravnavata isti historični dogodek.(9)

14. Kazensko sodišče v sodbi, s katero spozna obtoženca za krivega, izreče, katerega dejanja ga spozna za krivega. Pri tem navede dejstva in okoliščine, ki so znaki kaznivega dejanja, in tiste, od katerih je odvisna uporaba posamezne določbe kazenskega zakona (1. točka prvega odstavka 359. člena Zakona o kazenskem postopku, v nadaljevanju ZKP). Splošno pravilo je, da v opis kaznivega dejanja sodijo v prvi vrsti odločilna dejstva, ki izražajo zakonske znake kaznivega dejanja.(10)

Pravdno sodišče je po določbi 14. člena ZPP sicer vezano na obsodilno kazensko sodbo glede obstoja kaznivega dejanja; ni torej izrecno zapovedana vezanost na ugotovljene objektivne znake kaznivega dejanja. To niti ni potrebno: če niso ugotovljena vsa dejstva, ki konkretizirajo abstraktni zakonski dejanski stan obravnavanega kaznivega dejanja, kaznivega dejanja sploh ni. Pravdno sodišče pa je vezano na tista dejstva, ki so tvorila podlago za presojo kazenskega sodišča o obstoju kaznivega dejanja in o obsojenčevi kazenski odgovornosti.(11) Vezano je tudi na dejstva, navedena v obrazložitvi, če jih je kazensko sodišče moralo ugotavljati, ker substancirajo izrek in na ta način prispevajo k njegovi pravnomočnosti.(12)

15. Teorija pojasnjuje, da gre za identično dejansko stanje, ko je isti dogodek predmet obravnavanja v civilnem in v kazenskem postopku;(13) ko je isti dejanski kompleks predmet pravdnega in kazenskega sodišča;(14) ko se pravdno sodišče srečuje z identičnim dejanskim stanjem, na podlagi katerega je predhodno že odločalo kazensko sodišče(15) oziroma kadar škoda izvira iz istega ravnanja toženca, zaradi katerega je bil spoznan za krivega kaznivega dejanja.(16)

16. Glede na v prejšnji točki navedene opredelitve je dejansko stanje identično, če je podana identiteta historičnega dogodka v objektivnem in v subjektivnem oziru.

17. Objektivni vidik identitet je v tem, da je škodno dejanje kot vzrok škode, o povrnitvi katere se odloča v pravdi, kaznivo dejanje iz pravnomočne kazenske sodbe.  Vezanost pravdnega sodišča na obsodilno kazensko sodbo po določbi 14. člena ZPP pomeni, da sodba pravdnega sodišča glede obstoja civilnopravne odgovornosti ne sme vsebovati ugotovitev, ki bi bile v nasprotju s tistimi  ugotovitvami, ki so tvorile podlago za izdajo obsodilne kazenske sodbe(17)  in da pravdno sodišče lahko drugače ugotovi le dejstva, od katerih ni bila odvisna odločitev o kvalifikaciji in obstoju kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti.(18)

18. Subjektivni vidik identitete dejanskih stanj je v tem, da je odgovorna oseba v kazenskem in v sledečem mu pravdnem postopku ista – da je torej ista oseba  storilec kaznivega dejanja in povzročitelj škode.(19) Pravilo o vezanosti na kazensko obsodilno sodbo zaradi identitete dejanskih stanj je treba razlagati restriktivno oziroma tako, da (preširoka) razlaga ne bi privedla do kršitve strankine ustavne in konvencijske pravice do sodnega varstva,(20) iz katere izhaja tudi zahteva po kontradiktornosti pravdnega postopka. In vezanost na obsodilno kazensko sodbo bi bila v nasprotju s to zahtevo, če bi imela v pravdi položaj tožene stranke oseba, ki v kazenskem postopku ni imela položaja obdolženca in s tem možnosti sodelovanja v postopku.(21)

19. V konkretnem primeru je v kazenskem postopku življenjski primer predstavljalo tožnikovo dejanje zoper spolno nedotakljivost prve toženke in se je odločalo o kazenski odgovornosti tožnika; v tu obravnavani pravdi  predstavljajo življenjski primer dejanja toženk (domnevno kriva ovadba druge toženke in krivo pričanje obeh) ter se odloča o njuni odškodninski odgovornosti tožniku. Subjektivnega elementa identitete (po merilu iz prejšnje točke obrazložitve) ni. Z objektivnega vidika identitete se življenjska primera v luči določbe 14. člena ZPP celo izključujeta: ugotovitev o krivi ovadbi in o krivem pričanju bi izpodbila ključno dejansko ugotovitev kazenskega sodišča o kršitvi spolne nedotakljivosti prve toženke, s tem pa nedovoljeno  posegla v dejansko podlago odločitve kazenskega sodišča o kvalifikaciji in obstoju kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti.(22)

20. Institut identičnega dejanskega stanja je treba ločiti od vprašanja identitete spora. Pri prvem sta predmet primerjave življenjska dogodka iz kazenskega in iz kasnejšega pravdnega postopka, pri drugem pa življenjska dogodka iz pravde in iz neke druge še odprte ali že pravnomočno končane pravde. Namen prvega je pravnopolitičen: varuje naj se zaupanje v odločitev kazenskega sodišča tako, da se pravdnemu sodišču onemogoči, da bi po pravnomočnosti obsodilne kazenske sodbe v sicer dovoljeni pravdi ugotovilo, da kaznivega dejanja ni bilo ali da je njegova kvalifikacija drugačna, drugi pomeni procesno oviro (litispendenco ali res iudicata), zaradi katere se druga pravda sploh ne more začeti. Identiteta spora je, za razliko od identičnega dejanskega stanja, podana tudi tedaj, ko je v neki prejšnji pravdi odločeno o tožbenem zahtevku identične vsebine (pri čemer pravnomočnost zajema tudi historični dogodek, ki utemeljuje zahtevek oziroma sodbo), pa sta zahtevka tako nekompatibilna, da utemeljenost enega izključuje utemeljenost drugega (objektivni vidik identitete).(23) Prav tako na identiteto spora ne vpliva različen procesni položaj strank v obeh pravdah: z vidika subjektivnega elementa identitete spora sta dve pravdi identični tudi tedaj, ko v obeh sodelujeta isti stranki, čeprav v obratnih procesnih položajih (ko je tožnik iz ene pravde v drugi pravdi tožen in obratno).(24)

21. Doslej obrazloženo pa ne pomeni, da obsodilna kazenska sodba nima nobenega učinka na ta pravdni postopek. Če se v teoriji razpravlja o tem, ali je pravilno stališče o erga omnes učinkih pravnomočne obsodilne kazenske sodbe,(25) pa ni dileme, da zaradi učinkov (subjektivnih meja) pravnomočnosti taka sodba veže obdolženca. Vzajemna izključevalnost med življenjskim dogodkom, ki je bil podlaga pravnomočne obsodilne kazenske sodbe, in življenjskim dogodkom, ki ga v tožbi zatrjuje tožnik, tako ne pomeni nič drugega kot nedovoljeno izpodbijanje sodbe kazenskega sodišča. Sodbo kazenskega sodišča  je namreč  mogoče zaradi načela prirejenosti postopkov izpodbijati le v skladu s pravili, ki veljajo za postopek, v katerem je bila izdana(26) in tam doseči razveljavitev pravnomočnosti.(27) Da obsodilne sodbe v matičnem (kazenskem) postopku ni uspel izpodbiti ne z rednimi ne z izrednimi pravnimi sredstvi, pa tožnik pove sam.

22. Po povedanem je revizija neutemeljena in jo je revizijsko sodišče zavrnilo, ne da bi preverjalo utemeljenost ostalih revizijskih očitkov, ki na odločitev o reviziji ne bi mogli vplivati (378. člen ZPP).

Op. št. (1): (1) Kdor zlorabi svoj položaj in tako pripravi osebo drugega ali istega spola, ki mu je podrejena ali od njega odvisna, k spolnemu občevanju, ali da stori oziroma trpi kakšno drugo spolno dejanje, se kaznuje z zaporom do petih let.

(2) Učitelj, vzgojitelj, skrbnik, posvojitelj, roditelj ali druga oseba, ki z zlorabo svojega položaja spolno občuje ali stori kakšno drugo spolno dejanje z osebo, staro nad petnajst let, ki mu je zaupana v učenje, vzgojo, varstvo in oskrbo, se kaznuje z zaporom od enega do osmih let.

Op. št. (2): Na podlagi te izjave je tožnik neuspešno predlagal obnovo kazenskega postopka.

Op. št. (3): Kadar temelji tožbeni zahtevek na istem dejanskem stanju, na podlagi katerega je že bilo odločeno v kazenskem postopku, je sodišče vezano na pravnomočno obsodilno sodbo, izdano v kazenskem postopku, samo glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti storilca.

Op. št. (4): To je storilca kaznivega dejanja.

Op. št. (5): Da so podani objektivni znaki kaznivega dejanja, da je nastopila prepovedana posledica, da obstoji vzročna zveza.

Op. št. (6): Da je bil prišteven in kriv.

Op. št. (7): Tak odgovor pa bi po prepričanju tožnika terjal zaključek, da kaznivo dejanje ni bilo storjeno, da sta bili zato obsodba in prestana zaporna kazen neupravičeni in da tožniku pripada odškodnina za nepremoženjsko škodo.

Op. št. (8): V 16. členu zdaj veljavnega KZ-1 je določeno, da je kaznivo dejanje človekovo protipravno ravnanje, ki ga zakon zaradi nujnega varstva pravnih vrednot določa kot kaznivo dejanje in hkrati določa njegove znake ter kazen za krivega storilca.

Op. št. (9): Ude, L., Civilno procesno pravo, Založba Uradni list RS, Ljubljana 2002, stran 93 in 94 in Galič, A., v: Ude, L. in soavtorji, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, Založba Uradni list RS in GV Založba, 1. knjiga, Ljubljana 2005, stran 140.

Op. št. (10): Glej na primer odločbo I Ips 228/2007.

Op. št. (11): Tako Triva, s. in Dika, M., Građansko parnično procesno pravo, VII. izmijenjeno i dopunjeno izdanje, Narodne novine, Zagreb 2002, stran 86 in naslednje, Wedam Lukić, D., Vmesna sodba, predhodna vprašanja in identična vprašanja v odškodninskih sporih, Pravni letopis 2012, stran 42 in 43,  Galič, A., v: Ude, L. in soavtorji, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, Založba Uradni list RS in GV Založba, 1. knjiga, Ljubljana 2005, stran 142.

Op. št. (12): Glej Triva, S. in Dika, M., navedeno delo, stran 88; poudarjata, da se je pri reševanju vprašanja vezanosti pravdnega sodišča na kazensko sodbo neprimerno naslanjati na klasično strukturo sodbe in da formalni kriterij delitve sodbe na izrek in obrazložitev ni koristen, ker obrazložitev sodeluje v pravnomočnosti izreka, ko predstavlja nujno podporo izreku, ko ga substancira. Pravdno sodišče je zato dolžno vzeti v ozir vse tisto, o čemer je bilo kazensko sodišče nujno dolžno razsojati.

Op. št. (13): Glej Juhart, J., Civilno procesno pravo, Univerzitetna založba v Ljubljani, Ljubljana 1962, stran 96.

Op. št. (14): Triva,S. in Dika, M., navedeno delo, stran 88.

Op. št. (15): Galič, A., Obstoj kaznivega dejanja kot predhodno vprašanje v pravdi ter identična dejanska stanja, Zbornik znanstvenih razprav, LVII. letnik, Ljubljana 1997, stran 70.

Op. št. (16): Glej Wedam Lukić, D., navedeno delo, stran 42.

Op. št. (17): Glej Galič, A.,  v: Ude, L. in soavtorji, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, Založba Uradni list RS in GV Založba, 1. knjiga, Ljubljana 2005, stran 142.

Op. št. (18): Galič, A., isto delo, stran 143 in 144.

Op. št. (19): Tako potem, ko je bilo pravilo o identičnem dejanskem stanju regulirano v samostojnem (najprej v 13., sedaj v 14.) členu, ločeno od določb o predhodnem vprašanju, izrecno Wedam Lukić, D., Vmesna sodba, predhodna vprašanja in identična vprašanja v odškodninskih sporih, Pravni letopis 2012, stran 42 (»... kadar škoda izvira iz istega ravnanja toženca, zaradi katerega je bil spoznan za krivega kaznivega dejanja«); enako k ZPP/99 Poročevalec Državnega zbora št. 43 z dne 16. 10. 1995 (» ... s tem želi zakon zagotoviti, da bo nekdo, ki je utrpel škodo s kaznivim dejanjem, v pravdnem postopku uspel s svojim odškodninskim zahtevkom«). Že pred spremembo ZPP obiter dictum, v zvezi s subjektivnimi mejami vezanosti, Papler, M., Identično dejansko stanje, Pravnik, letnik 52, številka 6-8, Ljubljana 1997, stran 433 (» ... civilno sodišče vezano tudi, kadar med postopkoma ni identitete strank: obsojeni iz kazenskega postopka je lahko v pravdi tožnik ali pa sploh ni njen udeleženec«); prav tako obiter dictum, v zvezi s kritiko stališča o erga omnes učinkih pravnomočne obsodilne kazenske sodbe Galič, A., Obstoj kaznivega dejanja kot predhodno vprašanje v pravdi ter identična dejanska stanja, Zbornik znanstvenih razprav, LVII. letnik, Ljubljana 1997, stran 76 (»Vezanost na kazensko obsodilno sodbo je sprejemljiva le v primeru, če kot toženec v pravdi sodeluje oseba, ki je kot obdolženec imela možnost sodelovati v kazenskem postopku«).

Op. št. (20): 22. člen Ustave RS in 6. člen Evropske konvencije o človekovih pravicah.

Op. št. (21): Glej Galič, A., Obstoj kaznivega dejanja kot predhodno vprašanje v pravdi ter identična dejanska stanja, Zbornik znanstvenih razprav, LVII. letnik, Ljubljana 1997, stran 76.

Op. št. (22): Glej 17. točko obrazložitve.

Op. št. (23): Triva,S. in Dika, M., navedeno delo, stran 646 in 647.

Op. št. (25): Več o tem Galič, A., Obstoj kaznivega dejanja kot predhodno vprašanje v pravdi ter identična dejanska stanja, Zbornik znanstvenih razprav, LVII. letnik, Ljubljana 1997, stran 76.

Op. št. (26): Triva,S. in Dika, M., navedeno delo, stran 646.

Op. št. (27): Juhart, J., navedeno delo, stran 56.

ZPP člen 14. OZ člen 131. ZKP člen 359, 359/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.