VSRS sodba VIII Ips 158/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-26

mag. Ivan Robnik (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), Karmen Iglič Stroligo, Marjana Lubinič, Borut Vukovič

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi - razlog invalidnosti - opravljanje dela pred odpovedjo - izpodbijanje dokazne ocene

Pretežni del revizijskih navedb, ki jih tožnik prikazuje kot revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, predstavlja nestrinjanje z dokaznimi zaključki sodišč druge in prve stopnje glede tega, kakšno delo oziroma kakšen obseg dela je opravljal pri toženki že dalj časa pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in kako bi to lahko vplivalo na zakonitost odpovedi.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnika za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 27. 11. 2013, vrnitve na delo in izplačilo neto plač ter drugih prejemkov iz delovnega razmerja od 28. 2. 2014 do izvršljivosti sodbe. Odločilo je tudi, da tožnik krije sam svoje stroške postopka.

2. Sodišče je med drugim ugotovilo, da je bil tožnik z odločbo ZPIZ, OE Ljubljana z dne 13. 12. 2012 (ki je postala dokončna dne 15. 4. 2013) razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic bolezni, s priznano pravico do premestitve na drugo delovno mesto, kjer je psihično nezahtevno delo, ne na terenu in ne s strankami, s polnim delovnim časom od 24. 10. 2012 dalje. Toženka je nato začela postopek redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in pridobila mnenje Komisije za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 26. 9. 2013. Iz mnenja izhaja, da tožniku utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi in da obstaja podlaga za odpoved pogodbe o zaposlitvi brez ponudbe nove pogodbe. Ob presoji zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 27. 11. 2013 zaradi nezmožnosti opravljanja dela zaradi invalidnosti je sodišče ugotovilo, da je obstajal zatrjevani odpovedni razlog. Na podlagi izvedenih dokazov je ugotovilo tudi, da zaradi neizpolnjevanja posebnih zdravstvenih zahtev za delo na njegovem delovnem mestu višjega strokovnega sodelavca za revidiranje, tožnik od leta 2004 ni več odhajal na terensko delo, temveč je po nalogu nadrejenih na sedežu toženke opravljal manj zahtevna dela, ki niso imela stika z revidiranci. Gre za dela v majhnem obsegu, ki so ga revizorji opravljali vzporedno s svojim delom. Za takšno delo toženka nima sistemiziranega posebnega delovnega mesta, saj za to ni potrebe. Toženka za tožnika ni imela na razpolago drugega ustreznega delovnega mesta.

3. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter odločilo, da tožnik krije sam svoje stroške pritožbe.

4. V obrazložitvi svoje sodbe je povzelo ugotovitve sodišča prve stopnje, da tožnik že od septembra 2004 dalje ni več v celoti opravljal dela po pogodbi, da se je v tem obdobju zdravil, opravljal pa je manjši, nezahteven del opravil tega delovnega mesta. Povzelo je tudi ugotovitve sodišča prve stopnje, da delo svetovalca državnega revizorja, za katere je tožnik menil, da bi ga lahko opravljal, zanj ni ustrezno, saj gre za eno najbolj zahtevnih del pri toženki. Zavrnilo je pritožbene navedbe, da bi morala toženka za tožnika sistemizirati delovno mesto. Dejstvo, da mu je toženka vsa leta omogočala delo vnašanja in razvrščanja podatkov in pobud s področja lokalne samouprave v tabele, ne zadošča za presojo, da bi bila potrebna posebna sistemizacija.

5. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo, v kateri se sklicuje na zmotno uporabo materialnega prava in bistvene kršitve določb postopka iz 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Zmotni naj bi bili zaključki sodišč o tem, da pri toženki ni na voljo ustreznega delovnega mesta. Navaja, da je deset let opravljal delo, ki očitno ne obstaja, ne za toženko ne za sodišči. Njegovi izdelki v tistem času naj bi bili iz oblikovnega in vsebinskega vidika primerni, to pa naj bi pomenilo, da toženka delo ima. Tudi priče naj bi jasno izpovedale, da je že vse od leta 2004 opravljal delo, ki ni sistemizirano. Sklicuje se na razloge sodb Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 224/2012 in VIII Ips 226/2012. Nato navaja, da ne more držati ugotovitev sodišč, da toženka zanj nima ustreznega delovnega mesta, da naj bi sodišči zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje v zvezi s predloženimi izdelki oziroma delom, ki naj bi ga v vseh teh letih opravljal, s tem pa zagrešilo bistveno kršitev določb postopka. Že invalidska komisija naj bi v mnenju dne 13. 12. 2012 zapisala, naj delodajalec poišče ustrezno delovno mesto za tožnika. Leta 2010 naj bi prišlo do sistematizacije delovnega mesta svetovalke vrhovne državne revizorke za lokalno samoupravo, kjer je toženka 2010 zaposlila druge osebe, njeno delo pa je podobno kot obdelovanje pobud in pisanje mnenj o vprašanjih in pobudah pravnih oseb; to delo bi lahko opravljal tudi tožnik. Podrejeno predlaga odločitev sodišča na podlagi 118. člena Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR-1).

6. V odgovoru na revizijo toženka prereka revizijske navedbe in predlaga zavrnitev revizije. Navaja, da je bila glede na zdravstvene težave tožnika dolžna pred invalidsko odločbo upoštevati njegove zdravstvene omejitve oziroma zdravniška spričevala zdravnice medicine dela. Delo tožnika opravljajo drugi revizorji ob svojem rednem delu. Sodbi Vrhovnega sodišča, na kateri se sklicuje tožnik, nista bili sprejeti v primerljivih zadevah.

8. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, oziroma zoper sklep sodišča druge stopnje, v katerem je bil  postopek pravnomočno končan (prvi odstavek 367. člena ZPP in prvi odstavek 384. člena ZPP, v povezavi z 19. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP).

9. Tožnik se v uvodu revizije sklicuje na bistvene kršitve določb postopka iz 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki pa jih v nadaljevanju ne konkretizira. Zato revizijski preizkus teh kršitev ni mogoč. Nato omenja tudi kršitev, ki naj bi bila podana s tem, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno in nepopolno ugotovili dejansko stanje glede na predložene izdelke tožnika. Ta revizijski očitek le navidezno predstavlja očitek bistvene kršitve določb postopka, saj gre izključno za nestrinjanje z dokazno oceno, kar ni dovoljen revizijski razlog.

10. Tudi pretežni del revizijskih navedb, ki jih tožnik prikazuje kot revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, predstavlja nestrinjanje z dokaznimi zaključki sodišč druge in prve stopnje glede tega, kakšno delo oziroma kakšen obseg dela je opravljal pri toženki že dalj časa pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi in kako bi to lahko vplivalo na zakonitost odpovedi. Revizijsko sodišče ponovno poudarja, da revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Dejanske ugotovitve sodišč druge in prve stopnje so tudi jasne: tožnik se je v obdobju od septembra 2004 dalje zdravil, toženka pa je morala v tem času upoštevati njegove zdravstvene omejitve (1). Ugotovljeno je bilo tudi, da je bil obseg njegovega dela majhen in da je šlo za manj zahtevna dela. Tožnik svoje revizijske navedbe gradi na drugačnih dokaznih zaključkih, kar ni sprejemljivo.

11. Prav v zvezi s temi zaključki se sicer sklicuje tudi na sodbi Vrhovnega sodišča RS, ki pa nista primerljivi, saj v tožnikovem primeru ni bilo ugotovljeno, da je pred redno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi opravljal delo delovnega mesta višji strokovni sodelavec za revidiranje, temveč zaradi zdravstvenih razlogov in omejitev le manjši obseg tega dela.

12. Revizijsko sodišče tudi ni moglo upoštevati revizijskih navedb v zvezi s sistemizacijo delovnega mesta svetovalke vrhovne državne revizorke za lokalno samoupravo za pravne zadeve, do česar naj bi prišlo leta 2010. Razen navedb, da je do te sistematizacije prišlo, da je že takrat delodajalec na tem delovnem mestu zaposlil druge osebe, revident ne navede ničesar, kar bi lahko bilo pravno odločilno. Tudi pri tem so zaključki sodišč druge in prve stopnje jasni: delovno mesto svetovalec vrhovnega državnega revizorja ni ustrezno delovno mesto glede na tožnikove omejitve pri delu, ki so posledica razvrstitve v III. kategorijo invalidnosti in njegovo preostalo delovno zmožnost.

13. Glede na navedeno in v skladu s 378. členom ZPP je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno.

Op. št. (1): Iz zdravniških spričeval je izhajalo, da je zmožen za manj zahtevna administrativna dela oziroma da ni zmožen za delo, kjer potrebuje neposreden stik z ljudmi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.