VSRS Sodba I Ips 61420/2011-536
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-07-09

Branko Masleša (preds.), mag. Damijan Florjančič (poroč.), Marko Šorli, Maja Tratnik, mag. Kristina Ožbolt

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nedovoljen dokaz - veljavnost dokazov, pridobljenih iz tujine - prikriti preiskovalni ukrepi - tajno opazovanje - pravice obrambe - zavrnitev dokaznega predloga - presoja pritožbenih navedb - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Slovensko sodišče ni pristojno vsebinsko preverjati odločitve pravosodnih organov druge države, v tem primeru članice EU, saj bi s tem poseglo v suvereno odločanje tujih državnih organov. Naše sodišče je v takem primeru pristojno preveriti le, če je imelo določeno procesno ravnanje zakonito podlago in če je bilo predmet (pravo)sodne kontrole.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Obsojeni U. V. je dolžan plačati sodno takso v višini 1.000,00 EUR, obsojeni K. L. pa v višini 500,00 EUR.

1. Obsojena U. V. in K. L. sta bila s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru I K 61420/2011 z dne 4. 10. 2012 spoznana za kriva storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami in predhodnimi sestavinami za izdelavo prepovedanih drog po prvem odstavku 186. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Obsojenemu U. V. je sodišče izreklo kazen 2 (dve) leti zapora, obsojenemu K. L. pa pogojno obsodbo z določeno kaznijo 1 (enega) leta in 4 (štirih) mesecev zapora ter preizkusno dobo 3 (treh) let. Višje sodišče v Kopru je s sodbo IV Kp 61420/2011 z dne 16. 5. 2013 pritožbi obeh obsojencev zavrnilo. Nižji sodišči sta odločili, da sta obsojenca dolžna plačati stroške kazenskega postopka.

2. Zagovornik obsojenega U. V. je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve 8. točke prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), ker se sodba opira na dokaze, ki so bili pridobljeni s kršitvijo ustavno določenih človekovih pravic in temeljnih svoboščin (kršitev 36. in 37. člena Ustave RS), zaradi kršitve pravice do obrambe iz 29. člen Ustave RS in kršitve pravice do pravnega sredstva iz 25. člena Ustave RS. Zagovornik obsojenega K. L., poleg kršitve iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, zahtevo za varstvo zakonitosti vlaga še na podlagi 427. člena ZKP. Predlagata, da Vrhovno sodišče zahtevama ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da oba obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa, da sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka je v odgovoru na zahtevi za varstvo zakonitosti, ki ga je podala na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, ocenila, da zahtevi nista utemeljeni, saj je na vse uveljavljene kršitve argumentirano odgovorilo višje sodišče, čigar oceno sprejema v celoti.

4. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil vročen obsojencema in njunima zagovornikoma, ki pa se o njem niso izjavili.

Glede zahteve zagovornika obdolženega U. V. v zvezi z zahtevo za izločitev nedovoljenih dokazov.

5. Zagovornik v zahtevi navaja, da so italijanski policisti hišni preiskavi stanovanja in skladišča pri P. B. opravili brez odredbe sodišča in brez navzočnosti dveh prič, to je v nasprotju z zahtevami, ki jih v 36. členu določa Ustava RS. Prav tako je bila preiskava opravljena v nasprotju z italijanskimi predpisi, in sicer 103. členom Odloka predsednika republike, št. 309/09, ki v času policijskih akcij za preprečevanje in zatiranje trgovine s prepovedanimi substancami dovoljuje kontrolo in pregled prevoznih sredstev, prtljage in osebnih predmetov, ne pa tudi hišne preiskave.

6. Na istovrstne pritožbene navedbe je pravilno in obsežno odgovorilo že sodišče druge stopnje (točke 9 do 14 obrazložitve sodbe), vložnik zahteve pa v zvezi s temi razlogi ne ponuja nobene dodatne ali drugačne utemeljitve, ki bi terjala vsebinsko dopolnitev teh odgovorov. Zato Vrhovno sodišče v nadaljevanju le izpostavlja posamezne poudarke glede obravnavanih vprašanj. Pri tem je treba izhajati iz okoliščine, da so v obravnavani zadevi italijanski policisti pri P. B. v Italiji opravili preiskavo stanovanja in skladiščnih prostorov na podlagi 103. člena Odloka predsednika republike, št. 309/90 (v nadaljevanju Odlok PR)(1). Ob preiskavi so zasegli drogo ter mobilni telefon s slovensko SIM kartico, v kateri je bila shranjena tudi telefonska številka U. V. Na zaslišanjih pred italijanskimi organi je P. B. povedal, da mu je drogo dobavljal fant z nadimkom „V.“, za katerega se je izkazalo, da gre za obsojenega U. V. Dokazi, ki izvirajo iz opravljene preiskave pri P. B., so bili pridobljeni v tuji državi, ki je članica Evropske unije (v nadaljevanju EU), za potrebe njihovega kazenskega postopka in brez vnaprejšnjega sodelovanja naše države. Niti ob izvedbi hišnih preiskav niti kasneje ob nadaljnjih zaslišanjih (katerih zapisnike je sodišče prve stopnje prebralo, kot izhaja iz strani 4 in 5 sodbe) P. B. ni imel nobenih pripomb ali ugovorov zoper izvedbo te preiskave, torej ni zatrjeval, da bi mu bile pri tem procesnem opravilu italijanske policije kršene katerekoli pravice (kot je tudi že ugotovilo sodišče druge stopnje – točka 13 obrazložitve sodbe). Tako izvršeno procesno dejanje mora biti takoj oziroma v 48 urah predloženo državnemu tožilcu v naknadno odobritev (razvidno iz Odobritve preiskave in zasega državnega tožilstva pri sodišču v Trstu, št. 262/2011 z dne 10. 6. 2011)(2). Posledično je sledil tudi odvzem prostosti P. B., kar je odobril sodnik Sodišča v Trstu, s čimer je bila dodatno preverjena zakonitost izvedene hišne preiskave.

7. Že iz povzetih dejstev izhaja, da je stališče vložnika zahteve o nezakonitosti navedene hišne preiskave, ker naj bi bila izvedena v nasprotju s citiranim Odlokom PR, neutemeljeno. Predvsem take vrste ugovora v kazenskem postopku v R Italiji ni uveljavljal P. B. kot obdolženec oziroma njegova obramba, so pa zakonitost te hišne preiskave tudi sicer preizkusili oziroma odobrili pristojni (pravo)sodni organi R Italije. Take odločitve pravosodnih organov druge države, v tem primeru članice EU, ni niti pristojno vsebinsko preverjati naše sodišče, saj bi s tem poseglo v suvereno odločanje tujih državnih organov.(3) (4) Naše sodišče je v takem primeru pristojno preveriti le, če je imelo določeno procesno ravnanje zakonito podlago (v tem primeru torej v tretjem odstavku 103. člena Odloka PR) in če je bilo predmet (pravo)sodne kontrole, kar vse je bilo v tem primeru izpolnjeno. Če pa vložnik zahteve izrecno navaja, da citirana določba Odloka PR ne dopušča izvedbe hišne preiskave, je ta trditev neutemeljena, ker je že iz besedila drugega odstavka 103. člena razvidno, da je dopustno izvesti pregled in nadzor po tej določbi „na kateremkoli kraju“ (in ogni luogo), kar pomeni, da ne omejuje kraja izvedbe (torej tudi v stanovanju in v drugih prostorih); tretji odstavek 103. člena pa določa še posebne procesne pogoje, ki morajo biti izpolnjeni ob izvedbi preiskave, in sicer takojšnje obvestilo državnega tožilca (znotraj roka oseminštirideset ur) ter njegova naknadna odobritev takega procesnega dejanja (v nadaljnjih oseminštiridesetih urah)(5).

8. Tudi glede vložnikovih navedb, da pogoja za izvedbo hišne preiskave na podlagi odredbe sodišča in v navzočnosti dveh prič (upoštevaje 36. člen Ustave) nista bila upoštevana, je sodišče druge stopnje navedlo zadovoljiva pojasnila (točke 12 do 14 obrazložitve). Vrhovno sodišče pri tem posebej poudarja, da tuji pravosodni organi opravljajo procesna dejanja v skladu z ustavno in zakonsko določenimi procesnimi pravili, ki veljajo v njihovi državi. Od tega lahko odstopijo v primeru, ko bi ravnali po zaprosilu pravosodnega organa druge države (država prosilka), v katerem bi bile vsebovane posebne procesne zahteve po zakonodaji te države(6), pa to ne bi nasprotovalo notranjemu (ustavno)pravnemu redu zaprošene države. V obravnavanem primeru pa ni šlo za primer, ko bi bilo procesno dejanje izvedeno po zaprosilu naše države, temveč je šlo za procesno dejanje v zvezi s kazenskim postopkom, ki se je (tudi) na podlagi tega procesnega dejanja zoper P. B. nadalje vodil v Italiji, neodvisno od sicer kasneje vodenega kazenskega postopka zoper U. V. v naši državi. V takem primeru se presoja na ta način pridobljenih dokazov ne more opraviti v luči izpolnjevanja procesnih pogojev določenih v naši Ustavi, temveč se je treba omejiti le na preverjanje, če so bile vsebinsko varovane človekove pravice in temeljne svoboščine, ki so zagotovljene tudi v naši Ustavi. V tem pogledu pa je treba pritrditi razlogom sodišča druge stopnje, da so vsebinsko določeni pogoji za izvedbo hišne preiskave v 36. členu Ustave primerljivo urejeni v 14. členu Ustave R Italije (nedotakljivost stanovanja). Ta člen italijanske ustave namreč določa, da hišne preiskave in zaplembe niso dovoljene, razen v primerih in po postopkih, kot so zagotovljeni za varstvo osebne svobode v 13. členu Ustave R Italije. V drugem odstavku te določbe je prepovedan vsakršen odvzem prostosti ali osebna preiskava, razen na podlagi obrazložene sodne odločitve. Le v izjemnih primerih, ko je to nujno in v zakonu taksativno opredeljenih primerih, lahko organi javne varnosti sprejmejo začasne ukrepe, ki pa morajo biti v oseminštiridesetih urah predloženi (pravo)sodnim organom in če jih ti v nadaljnjih oseminštiridesetih urah ne potrdijo, so razveljavljeni in brez vsakršnega učinka (tretji odstavek 13. člena Ustave R Italije). To je na zakonodajni ravni izpeljano tudi v določbi tretjega odstavka 103. člena Odloka PR, kar je bilo v obravnavanem primeru zakonska podlaga za postopanje italijanske policije. Pri tem ni nujna le vnaprejšnja sodna kontrola, kot izhaja iz drugega odstavka 36. člena Ustave, saj je isti namen mogoče doseči tudi z naknadno (pravo)sodno kontrolo, kot je določena tudi v citirani določbi Odloka PR. Enako izhaja iz prakse Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP), ki stoji na stališču, da za upravičenost posega v zasebnost predhodnost sodne odredbe ni odločujoča. Ob izpolnjevanju določenih pogojev je poseg v zasebnost upravičen celo brez odredbe(7). Sklicevanje na (pravo)sodne organe je v tem kontekstu utemeljeno z dejstvom, da so v nekaterih državah (tako tudi v R Italiji) pristojnosti, ki jih po naši ustavi izvršujejo (izključno) sodišča, podeljena tudi drugim organom, ki po ustavni umestitvi in funkcionalnosti, izpolnjujejo kriterije sicer lastne sodiščem. Tako italijanska ustava izenačuje položaj državnega (javnega) tožilca z ustavnopravim položajem sodnika, ko njun položaj, pristojnosti, imenovanje in ostale temeljne pravice, ki zagotavljajo njun neodvisen položaj, ureja v skupnem, posebnem IV. poglavju (101. do 113. člen) z naslovom Pravosodje (La Magistratura) in še konkretneje, ko v četrtem odstavku 107. člena Ustave RI izrecno določa, da pripadajo državnemu tožilcu vsa jamstva po določbah sodnega reda, predpisanega z zakonom (prvi odstavek 108. člena Ustave RI). Glede na navedeno Vrhovno sodišče ugotavlja, da je bila v obravnavanem primeru na ustavnopravni ravni primerljivo zavarovana temeljna človekova pravice (nedotakljivost stanovanja pri hišni preiskavi), v katero se je v primeru izvedene preiskave zoper P. B. poseglo. Pri tem ni bilo odločilno, če je bila (pravo)sodna kontrola opravljena pred ali po posegu, temveč da je bila, glede na izjemne okoliščine primera, opravljena po (pravo)sodnem organu – državnem (javnem) tožilstvu, četudi naknadno.

9. V zahtevi za varstvo zakonitosti se oporeka tudi neupoštevanju nadaljnjih procesnih pogojev za izvedbo hišne preiskave, kot jih določa 36. člen Ustave (prisotnost dveh prič), vendar je treba zaključiti, da ni mogoče, niti utemeljeno pričakovati, da bi se v tujih ustavnopravnih ureditvah predpisovali enaki procesni pogoji kot jih določa naša Ustava(8). V tem pogledu je treba le presojati, če tuja ureditev zagotavlja tak nadzor nad izvedbo hišne preiskave, ki učinkovito preprečuje arbitrarno delovanje policije pri njeni izvedbi(9). Kot je bilo obrazloženo že v točki 6 so italijanski pravosodni organi naknadno preverili in odobrili delovanje italijanske policije. Poleg tega je bil s prisotnostjo P. B. in zatem njegovega brata L. B. pri preiskavi v zadostni meri dosežen namen (ki ga prav tako zasleduje 36. člen Ustave z obvezno prisotnostjo dveh prič), da se prepreči arbitrarno delo policije, še posebej ob upoštevanju že navedenega dejstva, da nobeden od njiju na samo izvedbo preiskave ni imel nobenih pripomb oziroma ugovorov. Policijsko delo je bilo torej ves čas nadzorovano s strani osebe, ki ni zainteresirana za izid kazenskega postopka z obsodilno sodbo, zato v avtentičnost opravljene preiskave in pri njej najdenih dokazov ni mogoče dvomiti.

10. Vložnik zahteve utemeljuje svoje stališče o neupravičenosti hišne preiskave pri P. B. (v zvezi z razlogi sodišča druge stopnje v točki 12 obrazložitve sodbe) tudi z okoliščino, da so policisti (dne 9. 6. 2011, ko so aretirali osebo, ki je pri P. B. kupila drogo) v bližini P. B. stanovanja ustavili osebno vozilo Opel Corsa, opravili pregled in identifikacijo voznika, ki se je izkazal za P. B. in zatem, „na podlagi rezultatov prejšnjih aktivnosti,“ pri njem opravili hišno preiskavo, čeprav ni bil zaloten pri izvrševanju kaznivega dejanja. Da je tudi v tem pogledu stališče vložnika zahteve neutemeljeno, izhaja iz okoliščine, da so v obravnavani zadevi preiskave stanovanja, skladiščnih prostorov in osebnega vozila potekale v zvezi s kazenskim postopkom, št. 262/11 Državnega tožilstva pri Sodišču v Trstu, v okviru katerega so bile že izvedene aktivnosti kriminalistične policije, s katerimi so italijanski policisti ugotovili, da P. B. vodi razpečevanje prepovedanih drog, ni pa jim bilo znano, kdo je njegov dobavitelj. Na podlagi že preteklih policijskih aktivnosti je bilo mogoče utemeljeno pričakovati, da P. B. v svojem bivališču hrani prepovedano drogo in so zato v tem primeru v njegovem stanovanju, nato pa še v skladiščnih prostorih in osebnem vozilu, opravili preiskavo. V stanovanju in skladiščnih prostorih so prepovedano drogo tudi našli in zasegli 3217,79 g konoplje, 196,34 g hašiša in 0,48 g kokaina ter mobilni telefon s slovensko SIM kartico

Ob tem je treba upoštevati, da se delovanje italijanske policije po 103. členu Odloka PR razlikuje od preiskav izvedenih po določbah italijanskega Zakona o kazenskem postopku, saj so na tej pravni podlagi upravičeni delovati tudi preventivno (izrecno navedeno v drugem odstavku)(11), in tudi v obravnavanem primeru ni šlo za primer prijetja P. B. in flagranti (kar je sodišče druge stopnje v citirani točki omenjalo le v zvezi s primerjavo naše in italijanske ureditve za izvedbo hišne preiskave brez sodne odločbe).

11. Nadalje zagovornik uveljavlja, da so italijanski varnostni organi vsebino mobilnega telefona, ki so ga ob hišni preiskavi zasegli P. B., pregledali brez njegove privolitve in na ta način prišli do telefonske številke obsojenega U. V. Iz sodne prakse ESČP izhaja, da so podatki klicanih telefonskih številk sestavni del telefonskih komunikacij, zato je njihova prepustitev policiji brez pristanka naročnika poseg v pravico iz 8. člena Evropske konvencije za človekove pravice (v nadaljevanju EKČP).

12. Pritrditi gre zagovorniku v delu, kjer navaja, da prakse ESČP in naših sodišč, varstvo komunikacijske zasebnosti razlagajo široko, tako da vključuje tudi tiste podatke, ki so razvidni iz izpisa telefonskega spomina in predstavljajo sestavni del komunikacijske zasebnosti

. Prepustitev teh podatkov policiji brez odredbe sodišča in brez pristanka naročnika lahko predstavlja poseg v pravico do tajnosti pisem in drugih občil, kot je zagotovljena tudi v 37. členu Ustave RS in v pravico do zasebnosti iz 8. člena EKČP. V obravnavanem primeru pa ne gre za takšno situacijo, saj iz podatkov spisa izhaja, da je P. B. soglašal z vpogledom v mobilni telefon, kar je v 18. točki obrazložitve ugotovilo že pritožbeno sodišče. Na zaslišanju dne 27. 6. 2011 je P. B. izjavil, da je preskrba z drogo potekala preko fanta z nadimkom „V.“ in policistom povedal, da se njegova telefonska številka nahaja v mobilnem telefonu, ki mu je bil zasežen ob preiskavah. Takšna izjava implicitno vsebuje tudi dovoljenje policistom za vpogled v njegov telefon, saj je s svojo izjavo policistom jasno nakazal, da lahko pogledajo v zasežen mobilni telefon in si na ta način sami priskrbijo telefonsko številko domnevnega dobavitelja droge (za katerega se je kasneje izkazalo, da gre za U. V.). Sodišče druge stopnje pa je pravilno poudarilo, da bi tako (domnevno) kršitev lahko uveljavljala le prizadeta oseba, torej P. B. sam, česar pa ni storil, in je zato zahteva za varstvo zakonitosti tudi v tem pogledu neutemeljena.

13. V zvezi z izvajanjem prisluhov italijanskih varnostnih organov na mobilnem telefonu obsojenega U. V., vložnik zahteve navaja, da odredbe ni izdalo sodišče, temveč državno tožilstvo, iz odredbe pa ni mogoče razbrati, zakaj je prisluškovanje nujno potrebno, kar je v nasprotju z zahtevami iz 37. člena Ustave RS.

14. V sklepu o zavrnitvi predloga za izločitev dokazov je prvostopenjsko sodišče zapisalo, da navedbe o nujnosti niso relevantne, saj je šlo za podatke potrebne pri odkrivanju hujšega kaznivega dejanja. Drugačna ureditev od slovenske pa še ne predstavlja kršitve. Ukrep je bil zakonit, sledi obrambi družbe pred drogami, omejen je bil na sorazmerno kratko časovno obdobje ter tudi podvržen sodni kontroli in s tem kontroli upoštevanja demokratičnih standardov. Na vsebinsko enake pritožbene navedbe je sodišče druge stopnje odgovorilo, da gre v obravnavanem primeru za odredbo na podlagi tretjega odstavka 267. člena Zakona o kazenskem postopku Republike Italije, v kateri državni tožilec navede način in čas prisluškovanja, ki ne sme presegati 15 dni, za samo odločitev, da se ukrep prisluškovanja lahko izvaja (torej vsebinsko odločitev) pa mora imeti državni tožilec pooblastilo preiskovalnega sodnika, ki je dano z obrazloženo odločbo, ki vključuje načelo sorazmernosti in nujnosti. Iz odredbe o prestrezanju pogovorov in komunikacij, ki jo je izdalo državno tožilstvo v Trstu, izhaja, da je preiskovalni sodnik sodišča v Trstu tako odobritev oziroma pooblastilo dal dne 5. 7. 2011. V komunikacijsko zasebnost je bilo torej poseženo z obrazloženo odločbo sodišča.

15. V zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornik obsojenega U. V. ugotovitvam višjega sodišča očita, da je spregledalo, da dovoljenja preiskovalnega sodnika obramba nima, prav tako ne sodišče, saj ga v spisu ni. Tako sploh ni mogoče ugotoviti, kako je višje sodišče lahko zaključilo, da odredba preiskovalnega sodnika zadosti vsem zahtevanim kriterijem (načelo sorazmernosti in nujnosti). Obramba po določbi šestega odstavka 268. člena Zakona o kazenskem postopku Republike Italije tudi ni bila nemudoma obveščena o tem, da ima v določenem roku možnost pregledati akte in poslušati posnetke prisluškovanja.

16. Po določbi 267. člena Zakona o kazenskem postopku Republike Italije državni tožilec zaprosi preiskovalnega sodnika za odobritev prestrezanja telefonskih pogovorov. Odobritev je izdana v obliki obrazložene odredbe, če obstajajo tehtni razlogi za sum, da je bilo storjeno kaznivo dejanje in je tak ukrep absolutno nujen za učinkovito nadaljevanje preiskave. V odredbi, s katero nato državni tožilec odredi prisluškovanje, je treba navesti le obliko in trajanje operacije.

17. V spisu se nahajata zahteva italijanskih policistov za izdajo odredbe za izvajanje prisluhov na telefonski številki obsojenca (l. št. 1345) in odredba Državnega tožilstva pri Sodišču v Trstu (l. št. 782), odredbe oziroma pooblastila preiskovalnega sodnika v spisu ni. Iz odredbe državnega tožilstva izhaja, da je sodnik za predhodne preiskave na Sodišču v Trstu, dr. R. M. tožilstvu na podlagi 266., 267. in 288. člena italijanskega Zakona o kazenskem postopku dne 5. 7. 2011 izdal pooblastilo oziroma odredbo za izvajanje prisluhov. Na podlagi teh dejstev je prvostopenjsko sodišče lahko upravičeno sklepalo, da je preiskovalni sodnik pooblastilo oziroma odredbo Državnemu tožilstvu na Sodišču v Trstu res izdal. Predložitev odredbe za izvajanje ukrepov, na podlagi katerih so bili pridobljeni obremenilni dokazi, se ne zahteva zgolj zaradi preizkusa, ali so pravosodni organi ukrepe izvajali na podlagi predhodne sodne odredbe, temveč tudi zaradi preizkusa, ali so bili pri izdaji odredbe spoštovani vsi vsebinski pogoji za izvedbo ukrepa (potreben dokazni standard, neogibna potrebnost, trajanje ukrepa ipd.) in zaradi zagotavljanja pravic obrambe (29. člen Ustave). Za presojo zakonitosti dokazov torej ni odločilno le, ali je bila odredba izdana, temveč predvsem, ali je organ pri izdaji odredbe upošteval zakonske in ustavne pogoje za izvedbo določenega ukrepa. Obramba pa mora imeti možnost, da se seznani z vsebino odredbe, ki je podlaga za izvajanje ukrepov, na podlagi katerih so bili pridobljeni obremenilni dokazi, saj ji je šele tedaj omogočeno, da učinkovito izpodbija zakonitost in ustavnost izvedenih ukrepov. Po presoji Vrhovnega sodišča je bilo v obravnavanem primeru iz drugih listin v spisu mogoče preveriti in presoditi, da so bili pri odreditvi prisluškovanja na telefonski številki obsojenega U. V. spoštovani vsi zakonski in ustavni pogoji za izvedbo tega ukrepa (kot je utemeljeno zaključilo že sodišče druge stopnje v točki 16 obrazložitve sodbe). Iz zahteve italijanskih policistov za izvedbo prisluhov na obsojenčevi telefonski številki (l. št. 1345) je razvidno, da so bili za izvedbo prisluhov izpolnjeni vsi pogoji. S podatki italijanskih telekomunikacijskih operaterjev je bilo ugotovljeno, da so bile v zahtevi za izdajo odredbe naštete telefonske številke, med katerimi je tudi telefonska številka obsojenega U. V. v pogostem stiku s telefonsko številko P. B., razpečevalcem prepovedane droge. Predlaganim telefonskim številkam naj bi se prisluškovalo z namenom ugotoviti, ali so te osebe povezane s P. B. pri razpečevanju oziroma dobavi droge. Izvajanje prisluškovanja na obsojenčevi telefonski številki je bilo s tožilsko odredbo omejeno na štirinajst dni. Preiskovalni sodnik je navedenim razlogom sledil in zahtevano odredbo oziroma pooblastilo tudi izdal. Okoliščina, da te odredbe ni v spisu, na zakonitost izvedenega ukrepa ni vplivala, saj je prvostopenjsko sodišče iz drugih listin v spisu lahko preverilo, da so bili ob izdaji odredbe izpolnjeni vsi zakonski pogoji za izvedbo prisluškovanja obsojencu. Iz istega razloga tudi ni bila okrnjena obsojenčeva pravica do učinkovite obrambe; odveč pa je tudi poudariti, da je vložnikovo sklicevanje na neupoštevanje določbe šestega odstavka 268. Zakona o kazenskem postopku R Italije (kar sicer ni bilo uveljavljeno v pritožbenem postopku), neutemeljeno, saj ta določba velja za kazenski postopek, ki teče v R Italiji in ne za primere čezmejnega sodelovanja pravosodnih organov.

18. V zvezi s tajnim opazovanjem slovenskih policistov dne 12. in 13. 7. 2011 zagovornik v zahtevi navaja, da se je izvajalo brez dovoljenja državnega tožilca iz 149.a člena ZKP. Izpodbija stališče nižjih sodišč, da se ni izvajalo tajno opazovanje v smislu 149.a člena ZKP, ampak je šlo za čezmejno policijsko sodelovanje po Sporazumu med Vlado RS in Vlado Italijanske republike, v okviru katerega je bilo zaznano le enkratno srečanje, ki je trajalo dobro uro. Zagovornik v zahtevi utemeljuje, da je vendarle šlo za tajno opazovanje, za katero bi policisti morali predhodno dobiti dovoljenje tožilca.

19. Iz podatkov spisa izhaja, da so policisti dovoljenje za tajno opazovanje dobili 13. 9. 2011, tajno opazovanje pa naj bi se izvajalo že dne 12. in 13. 7. 2011. Dne 12. 7. 2011 so policisti opazovali obsojenca, ki se je s T. sestal v bližini restavracije F., vendar ne iz izreka sodbe ne iz obrazložitve ni mogoče razbrati, da bi se obsojencu v zvezi s sestankom s T. z dne 12. 7. 2011 karkoli očitalo. Izpodbijana pravnomočna sodba na izsledkih tega opazovanja ne temelji, zato se Vrhovno sodišče ni spustilo v presojo, ali je šlo za opazovanje v smislu 149.a člena ZKP, za katerega bi policisti morali pridobiti dovoljenje državnega tožilca. Zagovornik se nadalje sklicuje na poročilo o opazovanju, iz katerega je razvidno, da so slovenski policisti opazovali, kako se je S. M. pripeljal do bivališča obsojenca, zatem pa so italijanski policisti sledili S. M., ki je med vožnjo skozi okno vozila odvrgel vrečko kokaina. Vse to naj bi se dogajalo dne 13. 7. 2011, ko slovenski policisti še niso imeli dovoljenja za tajno opazovanje. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je na dokumentu na listovni št. 1601 pri navedbi datuma prišlo do pisne pomote, saj iz izreka (dejanje po 3. točki) in obrazložitve sodbe izhaja, da je do prodaje 13 gramov kokaina med obsojencem in S. M. na Škofijah prišlo dne 13. 9. 2011 in ne že 13. 7. 2011. Da je šlo res za napako pri navedbi datuma izhaja tudi iz zahteve italijanskih policistov državnemu tožilstvu za odobritev zasega 13 g prepovedane droge (listovna št. 1594), v katerem je naveden mesec september. Takrat pa so slovenski policisti že imeli dovoljenje državnega tožilca za tajno opazovanje (dovoljenje za tajno opazovanje po 149.a členu ZKP je bilo izdano za čas od 13. 9. 2011 od 15.00 ure do 13. 11. 2011 do 15.00 ure), zato se navedbe obrambe, da je slovenska policija opazovala obsojenca brez potrebnega dovoljenja tožilstva, izkažejo za neutemeljene.

Glede zahteve zagovornika obsojenega U. V. v zvezi s kršitvijo pravice do obrambe.

20. Po ustaljeni ustavnosodni presoji glede dolžnosti izvajanja dokazov, ki jih predlaga obramba, velja (1) da glede na načelo proste dokazne presoje sodišče samo odloča o tem, katere dokaze bo izvedlo in kako bo presojalo njihovo verodostojnost, (2) da sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga predlaga obramba, (3) da mora biti predlagani dokaz materialnopravno relevanten in (4) da mora obramba obstoj in pravno relevantnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. Tretjega odstavka 29. člena Ustave torej ni mogoče razlagati tako, da je potrebno izvesti prav vsak dokaz, ki ga predlaga obramba, pač pa je potrebno izvesti zgolj dokaze, ki izpolnjujejo navedene kriterije.

21. Kršitev pravice do obrambe naj bi bila podana, ker sodišče ni zaslišalo italijanskih policistov, ki so izvajali tajno opazovanje dne 12. in 13. 7. 2011 in ker ni opravilo poizvedb na PU Koper in pridobilo vseh relevantnih listin v zvezi s tem opazovanjem.

22. Vrhovno sodišče je v 19. točki te sodbe pojasnilo, da s policijskim opazovanje dne 12. 7. 2011 niso bili pridobljeni kakršnikoli obremenilni dokazi za obsojenca, opazovanje srečanja med obsojencem in S. M. na Škofijah pa se je dejansko izvajalo v septembru leta 2011, ko je bilo policijsko opazovanje že odobreno s strani pristojnega državnega tožilca. Vsi dokazni predlogi, s katerimi bi se ugotavljalo, kako je potekalo opazovanje slovenskih in italijanskih policistov, se tako izkažejo za pravno nerelevantne. Z zavrnitvijo takšnih dokaznih predlogov pa obsojenčeva pravica do obrambe ni bila prekršena.

23. Obsojenčeva pravica do obrambe naj bi bila kršena tudi z zavrnitvijo dokaznega predloga za zaslišanje razbremenilne priče A. Z., ki ga je obramba podala na predobravnavnem naroku in utemeljila s tem, da je A. Z. zaslišan v preiskavi pred sodiščem v Trstu povedal, da je po njegovem vedenju drogo P. B. dostavil O., rojen v Sloveniji. V zahtevi zagovornik izpostavlja, da je sodišče zavrnilo pravno relevanten in razbremenilen dokaz, saj bi A. Z. povedal, da je P. B. drogo dostavljal O. in ne obsojeni U. V. Navaja, da je P. B. v svojem telefonu imel shranjeno tudi telefonsko številko osebe po imenu O., sodba pa temelji le na izpovedbi P. B., zato bi obsojenec z zaslišanjem A. Z. lahko izpodbil tudi verodostojnost njegove izpovedbe.

24. Po presoji Vrhovnega sodišča z zavrnitvijo dokaznega predloga za zaslišanje priče A. Z. sodišče obsojencu ni kršilo pravice do obrambe, saj iz obrazložitve pravnomočne sodbe izhaja, da obramba ni izkazala s potrebno stopnjo verjetnosti pravne relevantnosti predlaganega dokaza. Nižji sodišči sta ocenili, da je bila A. Z. izpovedba pri sodišču v Trstu tako pavšalna, da ne more kazati na nič relevantnega. Iz njegove izpovedbe ne izhaja, da naj bi drogo P. B. dobavljal le O. A. Z. namreč ni znal povedati, kdo je P. B. dostavljal drogo, je le sklepal, da bi to lahko bil tudi O. Vrhovno sodišče sprejema zaključke nižjih sodišč, da je bila utemeljitev pravne relevantnosti predlaganega dokaza tako pavšalna, da ni mogla povzročiti realnih dvomov v to, kar je izhajalo iz konsistentne in prepričljive izpovedbe P. B. Izpovedba A. Z. je bila povsem nekonkretizirana, brez preverljive povezave glede na pavšalno izražene domneve, da naj bi P. B. drogo dobavljal O., kar naj bi nenazadnje A. Z. sklepal iz okoliščine, da ju je opazil skupaj, ko je P. B. razpolagal z drogo. Kot ugotavlja že višje sodišče, zaključkov sodišča prve stopnje ne bi omajala niti ugotovitev, da je drogo P. B. dostavljala tudi oseba z imenom O. Obramba s predlogom za zaslišanje priče A. Z. ni izkazala zadostne stopnje verjetnosti, da bi njegovo zaslišanje moglo vplivati na drugačno presojo odločilnih dejstev, povezanih z vprašanjem, kdo je P. B. dostavljal drogo, zato zatrjevana kršitev pravice do zaslišanja razbremenilne priče A. Z. ni podana.

25. Kršitev pravice do obrambe naj bi nastala tudi z zavrnitvijo dokaznega predloga obrambe za soočenje obsojenca s pričama P. B. in F. T. Priča P. B. je bil na zaprosilo Slovenije dne 11. 6. 2012 zaslišan na sodišču v Trstu. Na predobravnavnem naroku dne 13. 7. 2012 je obsojenčev zagovornik predlagal ponovno zaslišanje te priče. P. B. se na vabilo sodišča ni odzval, čeprav je bilo vabilo zanj izkazano, izostanka pa ni opravičil. Sodnik je zato sprejel sklep, da se na podlagi 1. točke prvega odstavka 340. člena ZKP prebere zapisnik o zaslišanju P. B. pri sodišču v Italiji z dne 11. 6. 2012, čemur je obramba nasprotovala. Po branju zapisnika o zaslišanju priče P. B., je obramba predlagala soočenje obsojenca s pričama P. B. in F. T. Prvostopenjsko sodišče je dokazni predlog obrambe zavrnilo, ker je bil podan prepozno in ker obramba ni ustrezno utemeljila, zakaj ga je podala šele na glavni obravnavi. V pritožbenem postopku je obsojenčeva obramba zatrjevala, da je bilo predlagano soočenje z obremenilno pričo, zato takega dokaza, skladno z ustavnosodno prakso, ni potrebno posebej utemeljiti, zapisnik o zaslišanju priče P. B. pri sodišču v Trstu pa je obramba prejela šele tri dni pred glavno obravnavo, zato tega dokaznega predloga brez svoje krivde ni mogla predlagati že na predobravnavnem naroku. Višje sodišče je na pritožbene navedbe odgovorilo, da okoliščina, da je F. T. kot priča pred preiskovalnim sodnikom povedal, da mu U. V. nikoli ni ponujal konoplje, niti kokaina, da ni slišal, da bi ponujal komu drugemu, da ne ve, zakaj bi P. B. obremenil prav U. V., ni razlog, ki bi terjal izvedbo predlaganega soočenja, saj sodišče prve stopnje do zaključkov ni prišlo le na podlagi izpovedbe priče P. B., ampak tudi na podlagi drugih izvedenih dokazov.

26. Zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti ponavlja utemeljitev, zakaj meni, da z dokaznim predlogom ni bil prekludiran in ga ni bil dolžan utemeljiti, višjemu sodišču pa očita, da na te pritožbene navedbe ni odgovorilo, temveč je odgovorilo, kot da je bil dokazni predlog zavrnjen iz razloga, ker je bilo dejansko stanje dovolj razčiščeno, ne pa zato, ker naj bi ga obramba predlagala prepozno. Tudi sicer obramba v zahtevi poudarja, da je dokazni postopek pokazal, da se izjava edine obremenilne priče P. B. v pomembnih dejstvih ne ujema z izjavo priče F. T. in zagovorom obsojenca. V takih primerih je dolžnost sodišča, da skladno s 17. in 299. členom ZKP razčisti in ugotovi pomembna dejstva in bi predlagano soočenje, ne glede na morebitno prekluzijo, moralo opraviti, ne pa da kot resnične sprejme le tiste izpovedbe priče, ki so za obsojenca obremenilne, prezre pa vse ostale dokazne predloge, ki so za obsojenca razbremenilni.

27. Obramba je zapisnik o zaslišanju P. B. pri sodišču v Italiji res dobila šele nekaj dni pred glavno obravnavo oziroma dva meseca po opravljenem predobravnavnem naroku, vendar pa je treba upoštevati dejstvo, da je zaslišanju P. B. pri sodišču v Italiji prisostvoval tudi obsojenčev zagovornik, ki je torej poznal vsebino njegove izpovedbe, zato bi že na predobravnavnem naroku lahko zahteval, da se opravi soočenje prič in obsojenca. Na pritožbene očitke je višje sodišče odgovorilo sklicujoč se na pravilno zavrnitev dokaznega predloga nižjega sodišča, pri čemer je dodalo, da je bilo dejansko stanje razčiščeno do te mere, da dokaz s soočenjem obsojenca in prič ne more biti pravno relevanten.

28. Soočenje je sicer posebno procesno dejanje, ki se izvede, potem ko so bile priče že zaslišane vsaka zase. Dejansko pa soočenje predstavlja zgolj posebno tehniko zaslišanja, ki ni obvezna in jo sodišče uporabi le, kadar pričakuje, da si bo na tak način lažje ustvarilo vtis o verodostojnosti prič. Obramba ima vselej in brez posebne utemeljitve pravico do soočenja z obremenilnimi pričami. Kadar pa želi doseči soočenje take priče z razbremenilno pričo, mora navesti konkretne okoliščine, zaradi katerih navzkrižno zaslišanje za pravilno presojo verodostojnosti ne zadostuje (npr. da bo obremenilna priča zaradi določenega razmerja do druge priče v njeni navzočnosti izpovedovala oziroma se vedla drugače)(13).

29. V obravnavani zadevi je obramba na predobravnavnem naroku zahtevala zaslišanje priče P. B. Ponovno zaslišanje te priče je sodišče, potem ko je ugotovilo, da se vabilu ni odzvala in svojega izostanka ni opravičila, zavrnilo in na podlagi 1. točke prvega odstavka 340. člena ZKP prebralo zapisnik o zaslišanju v preiskavi, ki je bilo opravljeno pri sodišču v Italiji, v navzočnosti zagovornika obsojenega U. V. Ta je v postopku zaslišanja P. B. imel možnost postavljati vprašanja in ga tudi soočiti z izpovedbami drugih prič. Obsojenčeva pravica do zaslišanja in soočenja z obremenilno pričo torej ni bila kršena, saj mu je bila enkrat v postopku ta možnost dana. V zvezi s predlaganim soočenjem s pričo F. T. gre ugotoviti, da gre za razbremenilno pričo, v zvezi s katero je obramba na glavni obravnavi dne 7. 9. 2012 zahtevala soočenje te priče s P. B. in obsojencem. Glede na to, da se soočenje izvede šele, potem ko se priče zaslišijo vsako zase, bi obramba, če bi želela doseči soočenje obremenilne priče P. B. z razbremenilno pričo F. T., morala najprej pravočasno predlagati in ustrezno utemeljiti dokazni predlog za zaslišanje priče F. T. in nato po njegovem zaslišanju še dodatno utemeljiti, zakaj njegovo zaslišanje za pravilno presojo ne zadostuje in je potrebno opraviti soočenje zaslišanih prič. V obravnavanem primeru je obramba na eni izmed kasnejših glavnih obravnav predlagala zaslišanje F. T. v zvezi z obstojem dolga v višini 35.000 EUR, v ničemer pa ni pojasnila in s potrebno stopnjo utemeljila, v zvezi s katerim spornim dejstvom zahteva soočenje F. T. s P. B., zato kršitev pravice do obrambe tudi z zavrnitvijo dokaznega predloga za soočenje obsojenca z razbremenilno in obremenilno pričo ne more biti podana.

30. Po presoji Vrhovnega sodišča tudi ni podana kršitev pravice do obrambe zaradi zavrnitve dokaznega predloga za zaslišanje F. T. in njegovega odvetnika A. R. v zvezi z obstojem dolga v višini 35.000,00 EUR. Odvetnik naj bi P. B. sporočil, da obsojenec od njega in F. T. zahteva izročitev osebnega avtomobila, s katerim bi poplačala dolg v višini 35.000,00 EUR, ki je nastal iz naslova dobavljene konoplje. Ko je bil P. B. soočen z izjavo F. T., da do obsojenca nima nobenega dolga, je slednji izjavil, da je bil dolg že poplačan. Obramba je ta dokazni predlog utemeljila s tem, da bi F. T. povprašala o tem, ali je bil dolg res plačan, njegovega odvetnika pa o tem, ali je res P. B. posredoval obsojenčevo zahtevo po izročitvi osebnega vozila.

31. Nižji sodišči sta dokazna predloga zavrnili z obrazložitvijo, da okoliščina, ali je bil dolg plačan ali ne, za obstoj očitanega kaznivega dejanja ne predstavlja pravno relevantnega dejstva. S takimi razlogi soglaša tudi Vrhovno sodišče, saj naknadno plačilo ali neplačilo dolga, ki je nastal takrat, ko je obsojenec konopljo dostavil, P. B. in F. T. pa je nista plačala, v ničemer ne vpliva na obstoj kaznivega dejanja proizvodnje in prometa s prepovedanimi drogami po prvem odstavku 186. člena KZ-1. To kaznivo dejanje je dokončano že takrat, ko je bila droga dostavljena, tudi če ni bila plačana.

32. V zvezi z dejanjem, ki se obsojencu očita v 3. točki izreka, je obramba zahtevala zaslišanje priče S. M., ki naj bi sodišču pojasnil, da je kokain imel pri sebi že pred srečanjem z obsojencem. Potem ko se ta priča sodišču, kljub izkazanemu vabilo, ni odzvala, je sodišče sprejelo sklep, da prebere zapisnik o zaslišanju pred preiskovalnim sodnikom v Italiji, iz katerega pa je bilo razvidno, da priča S. M. ni želel odgovarjati na zastavljena vprašanja. Glede na to, da sodba na izpovedbi S. M. ne temelji, da v preiskavi ni želel pričati, na vabilo sodišča se ni odzval, obramba pa ni navedla nobenih okoliščin, iz katerih bi se dalo sklepati, da bo na glavni obravnavi v zvezi z očitanim dogodkov karkoli izpovedal, gre pritrditi razlogom nižjega sodišča, da obramba ni uspela izkazati verjetnosti, da bo predlagan dokaz uspešen. Iz tega razloga Vrhovno sodišče zaključuje, da tudi v tem delu kršitev pravice do obrambe ni podana.

Glede zahteve zagovornika obsojenega U. V. v zvezi s kršitvijo pravice do pritožbe.

33. Zagovornik sodišču druge stopnje očita, da se ni opredelilo do pritožbenih navedb v zvezi z verodostojnostjo izpovedbe priče B. in navedb o tem, da je način trgovanja, ki naj bi potekalo med obsojencem, P. B. in F. T., nelogičen in lahko kaže le na to, da si je P. B. celotno zgodbo izmislil. Izpovedba P. B. je edini dokaz, da je bil obsojenec dobavitelj droge P. B. (dejanje pod 1. točko izreka sodbe), sodišče pa naj se ne bi opredelilo do navedb 1) da je P. B. imel motiv, da nekoga obremeni, saj je v postopku, ki se je vodil za isto dejanje v Italiji sodeloval s tožilstvom in si na ta način prislužil določene ugodnosti, 2) da je vse kar je povedal P. B., njegov partner F. T. zanikal in 3) da je bila njegova izpovedba zelo pavšalna, kar ugotavlja tudi sodišče, ki je zapisalo, da P. B. na zaslišanju pred sodnikom v Italiji ni želel natančneje odgovarjati na vprašanja. Zagovorniki nadalje navajajo, da so v pritožbi izpostavili, da so pri hišni preiskavi pri obsojencu našli le 10 g konoplje. Da bi lahko nastal dolg v višini 35.000,00 EUR, kar je tudi očitek v izreku, bi obsojenec, ki je po izjavi P. B. vsakič dostavil od 1,5 do 2 kg konoplje, P. B. moral brezplačno zalagati z drogo kar 7 do 11 mesecev. Višje sodišče se po prepričanju zagovornikov ni opredelilo do obsežnih pritožbenih navedb obrambe, s katerimi so utemeljevali, da je takšna prodaja droge „na lepe oči“ nelogična, nevzdržna in je lahko le posledica P. B. izmišljene zgodbe, ki je ni potrdil niti F. T., katerega naj bi obsojenec prav tako zalagal z drogo.

34. Obveznost sodišča druge stopnje je, da svojo odločitev ustrezno obrazloži. Vendar pa je procesni standard obrazložitve odločbe sodišča druge stopnje drugačen oziroma nižji, kot standard obrazložitve odločitve sodišča prve stopnje. Tako ni nujno, da se sodišče druge stopnje vselej izrecno opredeli do pritožbenih navedb, včasih zadošča že, da odgovor smiselno izhaja iz obrazložitve sodbe. Prav tako ni potrebno, da sodišče druge stopnje ponavlja argumente prvostopenjske sodbe, če se z njimi strinja: zahtevanemu standardu obrazložitve zadosti tudi, če iz razlogov izhaja, da se je z njimi seznanilo in jih ni prezrlo(14). Na pritožbene navedbe, povzete v prejšnji točki, je sodišče druge stopnje odgovorilo v 34. točki obrazložitve svoje sodbe, zato stališču zagovornika, da se višje sodišče ni opredelilo do pravno relevantnih pritožbenih navedb, ni mogoče pritrditi. Iz obrazložitve je razvidno, da se je sodišče druge stopnje seznanilo z očitki in pritrdilo razlogom prvostopenjskega sodišča, pri čemer je potrebno poudariti, da motiv, zaradi katerega oseba ravna na določen način, v kazenskem postopku ne predstavlja pravno relevantnega dejstva v zvezi s katerim bi se sodišče moralo obširno izrekati. Dokazni zaključki sodišča temeljijo na izpovedbi P. B., ki jo je sodišče ocenilo kot verodostojno, to oceno pa je sprejelo tudi sodišče druge stopnje. Zagovornik v zahtevi iz konteksta vzame določene njegove izjave, s katerimi skuša prikazati, da je bila njegova izpovedba v celoti neverodostojna in neprepričljiva in na ta način ponuja lastno dokazno oceno, ki je drugačna od tiste, ki jo je napravilo sodišče prve stopnje. S tem po vsebini dejansko uveljavlja nedovoljen razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Enako velja za ugotovitve glede načina financiranja dobavljene droge. Na te pritožbene navedbe je sodišče druge stopnje odgovorilo, da je dokazni postopek pokazal, da obsojenčeve finančne zmožnosti le niso tako slabe, kot se prikazuje v pritožbi. V zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornik napravi teoretičen matematičen izračun, ki naj bi pokazal, da obsojenec ni mogel biti dobavitelj droge, s čimer prav tako izpodbija dejanski zaključek sodišča, da je drogo P. B. dostavljal obsojeni U. V.

Glede zahteve zagovornika obsojenega K. L.

35. Tudi zagovornik obsojenega K. L. vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker naj bi bili dokazi iz tujine, na podlagi katerih je policija prišla do takrat osumljenega U. V. ter dalje do obsojenega K. L., pridobljeni na protiustaven način in bi zato iz spisa morali biti izločeni.

36. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da zagovornik obsojenega K. L. v zvezi z opravljeno hišno preiskavo pri P. B. v Italiji, pregledom njegovega mobilnega telefona in tajnim opazovanjem obsojenega U. V. po vsebini uveljavlja identične kršitve kot zagovornik obsojenega U. V., zato se Vrhovno sodišče v zvezi s temi očitki sklicuje na razloge, s katerimi je zavrnilo očitke o nedovoljenosti dokazov, ki jih je uveljavljal zagovornik obsojenega U. V.

37. V preostalem delu zahteve zagovornik izpodbija zaključek sodišča, da je obsojeni K. L. sodeloval pri gojenju konoplje v stanovanjski hiši v Izoli, pri čemer izpostavlja, da nepopolno in napačno ugotovljeno dejansko stanje sicer ni razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, vendar pa ZKP v 427. členu Vrhovnemu sodišču daje možnost, da sodbo tudi iz tega razloga razveljavi. Navaja, da zgolj dejstvo, da je obsojenec sklenil najemno pogodbo za hišo, v kateri se je gojila konoplja, še ne dokazuje, da je bil vpleten v gojenje le-te. Analizira tajne prisluhe in zatrjuje, da iz njih ne izhaja, da bi pogovor tekel o konoplji in obširno utemeljuje, zakaj določenih besed, na podlagi katerih sodišče napravi zaključek, da se nanašajo na gojenje konoplje, ni mogoče razumeti v tem kontekstu. Zagovornik meni, da sodba sloni le na indičnih dokazih, ki jih po slabi kritični presoji sodišče razlaga obsojencu v škodo. Taka sodba po prepričanju zagovornika ne dosega dokaznega standarda onkraj razumnega dvoma.

38. Kot razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti je izrecno izključeno uveljavljanje zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, torej navajanje pomislekov, da odločilna, tako materialno kot procesnopravno relevantna dejstva, na katerih neposredno temelji uporaba materialnega ali procesnega zakona, niso bila pravilno ali v celoti ugotovljena. Vrhovno sodišče je pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje ugotovljeno v pravnomočni sodbi ter ne presoja pravilnosti zaključkov sodišča prve in druge stopnje glede obstoja pravnorelevantnih dejstev (drugi odstavek 420. člena ZKP). Zato je sklicevanje obsojenčevega zagovornika v zahtevi za varstvo zakonitosti na 427. člen ZKP v nasprotju z navedeno določbo. Precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev ni razlog, ki bi ga bilo mogoče uveljavljati oziroma se nanj sklicevati v zahtevi za varstvo zakonitosti. V 427. členu ZKP je zgolj določeno postopanje Vrhovnega sodišča, če se mu ob siceršnjem odločanju o zahtevi, vloženi zaradi razlogov, iz katerih jo je mogoče vložiti (prvi odstavek 420. člena ZKP), pojavi tak dvom. Če takega dvoma ni, Vrhovno sodišče, kljub obširnim navedbam v zahtevi, ni dolžno obrazložiti, zakaj dvoma ni zaznalo(15). V konkretni zadevi ob presoji drugih uveljavljenih kršitvah Vrhovno sodišče precejšnjega dvoma v ugotovljena dejstva nižjih sodišč ni zaznalo, zato v tem delu ne bo odgovarjalo na obširne navedbe zahteve za varstvo zakonitosti, s katerimi zagovornik izpodbija v pravnomočni sodbi ugotovljeno dejansko stanje.

39. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da v zahtevah za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve niso podane, zato ju je, v skladu z določilom 425. člena ZKP, kot neutemeljeni zavrnilo.

40. Vrhovno sodišče je obsojencema odmerilo sodno takso na podlagi določbe prvega odstavka 95. in 98.a člena ZKP, pri tem je upoštevalo njune premoženjske razmere in zahtevnost obravnavane zadeve.

(1) Po določbi petega odstavka 87. člena Ustave R Italije ima tak odlok zakonsko moč.

(2) Odlok PR v drugem odstavku 103. člena podeljuje policiji, pri opravljanju nalog v zvezi s preprečevanjem in zatiranjem nedovoljenega prometa z drogami in drugimi psihotropnimi snovi, pooblastilo, da na kateremkoli kraju opravijo nadzor in preglede prevoznih sredstev, prtljage ter osebnih predmetov, če obstajajo utemeljeni razlogi, da bodo pri tem najdene droge ali psihotropne snovi. O rezultatih nadzora in pregleda policija sestavi zapisnik na ustreznih obrazcih, ki jih mora v oseminštiridesetih urah predložiti državnemu tožilcu in ta jih mora v nadaljnjih oseminštiridesetih urah preveriti ter če so izpolnjeni pogoji, ukrepe odobriti. V tretjem odstavku pa je določeno, da policija v posebno nujnih primerih, ko ni mogoče dobiti telefonske odobritve pristojnega sodnika oz. državnega tožilca (magistrato) lahko opravi preiskave, ter takoj, vsekakor pa v oseminštiridesetih urah obvestiti državnega tožilca (procuratore della Repubblica), ki jih v primeru izpolnjenih pogojev, odobri v nadaljnjih oseminštiridesetih urah.

(3) Za primerjavo: enako stališče izhaja tudi iz sodne prakse nemških sodišč, kjer se na primer v sodbi Nemškega zveznega sodišča, 1 Str 39/14 BGH z dne 9. 4. 2014, navaja, da ni dovoljen preizkus suverenih odločitev zaprošene države na podlagi meril njenega lastnega pravnega reda, ki bi ga opravilo nemško sodišče. Vsebinsko enako stališče je isto sodišče zavzelo tudi v sklepu 1 Str 310/12 BGH z dne 21. 11. 2012.

(4) Ob tem je treba dodati, da je že sodišče druge stopnje v tem primeru utemeljeno izpostavilo (točka 9 obrazložitve) tudi načelo vzajemnega priznavanja sodb in sodnih odločb, ki velja med državami članicami EU in je izrecno zapisano v 82. členu Pogodbe o delovanju Evropske Unije. To načelo je upoštevno tudi v obravnavanem primeru, ko gre za naknadno odobritveno odločitev italijanskega državnega tožilca in sodnikovo odreditev pripora za obdolženega B.

(5) Glej sodbi Kazenskega oddelka Kasacijskega sodišča R Italije, št. 38559 z dne 2. 11. 2010 in št. 11908 z dne 12. 12. 1992.

(6) V takem primeru bi bilo naše sodišče upravičeno presojati skladnost tako pridobljenega dokaza z določbami ZKP, v nadaljnjem, pri nas vodenem kazenskem postopku.

(7) Glej npr. zadeve: Camenzind proti Švici z dne 16. 12. 1997, 45. odst., Smirnov proti Rusiji z dne 12. 6. 2007, 45. odst., Heino proti Finski z dne 15. 2. 2011, 45. odst.

(8) Ustava v 36. členu določa, da nihče ne sme brez odločbe sodišča proti volji stanovalca vstopiti v tuje stanovanje ali v druge tuje prostore, niti jih ne sme preiskovati. Preiskava se sme opraviti samo v navzočnosti dveh prič. Pod pogoji, ki jih določa zakon, sme uradna oseba brez odločbe sodišča vstopiti v tuje stanovanje ali v tuje prostore in izjemoma brez navzočnosti prič opraviti preiskavo, če je to neogibno potrebno, da lahko neposredno prime storilca kaznivega dejanja ali da se zavarujejo ljudje in premoženje.

(9) V takem primeru je treba primerjati ne le ustavnopravno ureditev naše in tuje države, ampak tudi, če tuja ustavnopravna in zakonska ureditev zadostita istemu namenu.

(10) Sodba sicer ne temelji neposredno na teh dokazih; prvostopenjsko sodišče z njimi le dodatno podkrepi svoj zaključek, da je P. B. izpovedoval verodostojno.

(11) Glej sodbo Kazenskega oddelka Kasacijskega sodišča R Italije, št. 150 z dne 5. 1. 2006.

(12) Na primer Melone proti Združenemu kraljestvu z dne 2. avgust 1984, 83. odst.

(13) Tako v sodbi Vrhovnega sodišča I Ips 24015/2010 z dne 11. 9. 2014.

(14) Glej npr. sodbi VS RS: I Ips 53457/2011 z dne 8. 1. 2015, I Ips 58000/2012 z dne 11. 12. 2014.

(15) Glej npr. sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 8816/2010 z dne 7. 3. 2013.

ZKP člen 149a, 371, 371/1-8, 371/2, 395, 395/1, 420, 420/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.