VSRS Sodba I Ips 25398/2014-35
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-10-29

Marko Šorli (preds.), Barbara Zobec (poroč.), Vladimir Balažic, mag. Kristina Ožbolt, Maja Tratnik

kršitev kazenskega zakona - pranje denarja - zakonski znaki kaznivega dejanja

Kaznivega denarja pranja denarja ni brez tako imenovanega predikatnega kaznivega dejanja. Storilec kaznivega dejanja pranja denarja ne more, s tem ko naj bi izvrševal zakonske znake predhodnega kaznivega dejanja, hkrati tudi prati denarja.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, izpodbijana pravnomočna sodba se razveljavi ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

1. S sodbo Okrožnega sodišča v Novi Gorici je bila D. A. spoznana za krivo storitve kaznivega dejanja pranja denarja po prvem v zvezi s tretjim odstavkom 245. člena v zvezi z 20. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izrečena ji je bila pogojna obsodba, v kateri ji je bila določena kazen deset mesecev zapora s preizkusno dobo štirih let, in ob upoštevanju tretjega odstavka 245. člena KZ-1 in 44. ter 47. člena tega zakona še denarna kazen v višini 115-dnevnih zneskov, to je 1.000,00 EUR, ki jih je dolžna plačati v roku treh mesecev od dneva pravnomočnosti sodbe. Višje sodišče je pritožbo obsojenkinega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodno odločbo je vložil zagovornik obsojenke zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve kazenskega zakona in Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). Sporni denar je namreč izhajal iz legalne dejavnosti in tako obsojenki očitana kazniva dejanja ne predstavljajo elementov kaznivega dejanja pranja denarja. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in obsojenko oprosti obtožbe.

3. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, meni, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Zahteva za varstvo zakonitosti je namreč podana le iz razloga zmotno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, torej iz razloga, iz katerega zahteve za varstvo zakonitosti ni dopustno vlagati.

4. V odgovoru na odgovor vrhovnega državnega tožilca pa zagovornik vztraja na navedbah v zahtevi, pri čemer poudarja, da se obsojenki očitajo ravnanja, ki dejansko pomenijo pomoč h kaznivim dejanjem, s katerimi naj bi bil denar šele pridobljen na nelegalen način, ne pa prikrivanje njegovega izvora. Prikrivanje izvora se lahko prične šele tedaj, ko denar že imaš, oziroma je kaznivo dejanje v zvezi z nezakonitim pridobivanjem končano. Vlagateljici se očitajo ravnanja, ki se nanašajo izključno na predikatno kaznivo dejanje.

5. Kaznivo dejanje pranja denarja stori oseba, ki denar ali premoženje, za katero ve, da je bilo pridobljeno s kaznivim dejanjem, sprejme, zamenja, hrani, z njim razpolaga, ga uporabi pri gospodarski dejavnosti ali na drug način, določen z Zakonom o preprečevanju pranja denarja, s pranjem zakrije ali poskusi zakriti njegov izvor. Če je denar ali premoženje velike vrednosti, je podana kvalificirana oblika tega kaznivega dejanja s hujšo predpisano kaznijo. Namen storilcev teh kaznivih dejanj je torej otežiti oziroma onemogočiti identifikacijo deliktnega izvora protipravno pridobljene premoženjske koristi (najpogosteje denarja, lahko pa tudi druge oblike premoženja), torej prikriti njen nezakonit izvor.

6. V konkretni kazenski zadevi se obsojenki očita, da je prikrila denar, pridobljen s kaznivimi dejanji ponareditve ali uničenja poslovnih listin po prvem odstavku 235. člena KZ-1, s kaznivim dejanjem zlorabe položaja ali zaupanja pri gospodarski dejavnosti po drugem v zvezi s prvim odstavkom 240. člena KZ-1 in oškodovanja upnikov po drugem odstavku 227. člena KZ-1, ki so opisana v izreku obsodilne sodbe zoper M. A., dejanje pa je, kot nadalje izhaja iz izreka sodbe, storila tako, da je iz transakcijskega računa družbe M. dvignila na banki 491.500,36 EUR, neposredno po prejetih prilivih in skupaj z M. A. neugotovljeno kako, z njimi kot z zakonitimi razpolagala, med drugim tudi tako, da jih je položila v znesku 29.018,30 EUR na svoj transakcijski račun, odprt pri SKB, nadalje prenakazala iz računa družbe M. na svoj račun še skupaj 101.700,00 EUR, na osebni transakcijski račun D. G., skupaj 42.050,00 EUR, na osebni račun S. Š. 29.400,00 EUR in na osebni transakcijski račun M. A. skupaj 58.500,00 EUR. V obrazložitvi pa sodišče ugotavlja, da je obsojenka, s tem ko je opravila vse sporne dvige gotovine in odredila vse sporne prenose sredstev družbe M. na transakcijske račune fizičnih oseb, izpolnila vse zakonske znake očitanega kaznivega dejanja. S transakcijskega računa družbe M. je namreč dvigovala vrtoglave zneske gotovine ter jih nakazovala na transakcijske račune svojih sorodnikov in sebe.

7. Zagovornik pa se v zahtevi s takimi stališči, kot je bilo že pojasnjeno, ne strinja. Meni namreč, da sporni denar ni bil pridobljen s kaznivim dejanjem, vsaj ne v času, ko je z njim ravnala obsojenka. Denar je izhajal iz legalne dejavnosti, tudi vsa opravila obsojenke so bila usmerjena v njegovo nadaljnjo sledljivost, vključno s predajo posojilnih pogodb pri računovodkinji. Izvor denarja je jasen, definirani so dolžniki. Lahko je bilo tudi storjeno kakšno kaznivo dejanje na škodo državnega proračuna, do katerega bi lahko navidezno prišlo, ker denar še ni bil vrnjen pred inšpekcijskim postopkom, zagotovo pa se obsojenki ne more očitati pranja denarja, kot je to opisano v izpodbijanih sodbah. Konstrukcija kaznivega dejanja pranja denarja govori o poti denarja iz teme v svetlobo, predlagateljici pa se dejansko očita pot denarja iz svetlobe v temo.

8. Navedbam vložnika, da sodba glede nezakonitega izvora denarja ni jasna, je potrebno pritrditi. V izreku citirana kazniva dejanja ponareditve ali uničenja poslovnih listin ter oškodovanja upnikov, že po naravi stvari ne morejo predstavljati podlage za storitev kaznivega dejanja pranja denarja oziroma premoženja, ki je pridobljeno s kaznivim dejanjem, torej premoženja, ki bi se s kaznivim dejanjem pranja denarja lahko opralo. Glede kaznivega dejanja zlorabe uradnega položaja pa je potrebno upoštevati (kot izhaja iz podatkov v spisu), da je bil soobtoženec M. A. pravnomočno obsojen za to kaznivo dejanje, storjeno preko D. A. z istimi izvršitvenimi ravnanji, kot se sedaj očitajo obsojenki, kot pranje denarja. Bil je namreč spoznan za krivega, da je preko obsojenke izvršil 54 dvigov gotovine z bančnega računa družbe M. in poskrbel še za prenakazila zneskov na svoj račun, na račun D. A. ter D. G. in S. Š., s čimer je dosegel izplačila na škodo družbe M. in pridobil premoženjsko korist sebi in prej navedenim osebam, pri dejanju pa mu je tudi šlo za to, da pridobi tako premoženjsko korist. Za dvige denarja v teh zneskih in prenakazila na svoj račun in na račune že imenovanih oseb, pa je bila spoznana za krivo v obravnavanem postopku tudi obsojenka, vendar je bilo v tem primeru dejanje pravno opredeljeno kot kaznivo dejanje pranje denarja. Kaznivega denarja pranja denarja ni brez tako imenovanega predikatnega kaznivega dejanja. Storilec kaznivega dejanja pranja denarja ne more, s tem ko naj bi izvrševal zakonske znake predhodnega kaznivega dejanja hkrati tudi prati denarja. Ker sodba tudi nima jasnih razlogov o tem, zakaj bi bil denar, ki ga je obsojenka dvigovala in nakazovala na različne račune, deliktnega izvora, poleg tega pa je sodišče njeno vlogo obrazložilo bolj kot sostorilstvo oziroma pomoč pri kaznivem dejanju zlorabe položaja, je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo in izpodbijani sodbi razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

9. V ponovljenem postopku bo moralo sodišče navesti, s katerim predikatnim dejanjem je bil denar pridobljen oziroma, kdaj je bilo predikatno kaznivo dejanje končano, in katera so tista obsojenkina ravnanja, s katerimi je izpolnila zakonske znake očitanega ji kaznivega dejanja.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.