VSRS sodba II Ips 117/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-28

Anton Frantar (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

MEDIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

povrnitev nepremoženjske škode - razžalitev dobrega imena in časti - odškodnina - preklic izjave - objava opravičila - pravica do svobode izražanja - kolizija ustavnih pravic - žaljivost trditev - žaljiva obdolžitev - resničnost dejstev - vrednostna sodba - mnenje

Vsak poseg v ugled določene osebe ni nedopusten in je meja med dovoljenim in nedovoljenim odvisna tudi od tega, kakšna je tema spornega besedila, na čigavo ravnanje se pisanje nanaša in ali gre za izrekanje trditev o dejstvih ali za izražanje mnenj, kritik in vrednostnih sodb. Ločiti je treba med objavo dejstev, ki lahko škodujejo dobremu imenu, in med objavo mnenja, ki vsebuje (žaljive) vrednostne sodbe. Pri slednjih po naravi stvari ni mogoče (drugače kot pri dejstvih) zahtevati, da bi bile podvržene dokazovanju resničnosti. Vseeno pa mora, po stališču ESČP, tudi vrednostna sodba imeti nekaj podlage v dejstvih.

Tožnik mora tožencu v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti toženi stranki njegove stroške odgovora na revizijo v znesku 1.578,68 EUR.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 41.000,00 EUR odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 4. 8. 2007 dalje ter objavo sodbe na stroške toženca v časopisih H., I. in J. ter na njihovi spletni strani z javnim opravičilom toženca in preklicem njegove trditve, da je tožnik odtujil dokumente v zvezi z obsojenimi iz „E. procesa“ in mu je bilo zato odpovedano delovno razmerje v A.

2. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Tožnik je zoper drugostopenjsko sodbo vložil revizijo iz vseh revizijskih razlogov in predlagal, da ji revizijsko sodišče ugodi, razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrne v novo sojenje oziroma da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenim zahtevkom ugodi.

4. Meni, da je sodba sodišča druge stopnje tako skromna, da ne odgovori skoraj na noben pritožbeni očitek, s čimer je pritožbeno sodišče storilo kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), saj nima razlogov o odločilnih dejstvih in se je zato ne da preizkusiti. Pritožbeno sodišče je spregledalo bistveni pritožbeni argument, in sicer, da je toženec tožnika navedel kot tistega, ki naj bi odtujil sporno dokumentacijo, čeprav je vedel, da tega ni storil, pri tem pa je imel tudi žaljiv namen.

5. Ker sodišče druge stopnje ni odgovorilo na pritožbeni razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, revident pritožbene očitke ponovno uveljavlja v reviziji. Sodišče ni niti časovno niti analitično poskusilo povezati dogodkov pred objavo spornih člankov in po tem. Ob skrbni analizi bi moralo ugotoviti, da je A. zoper tožnika v letu 2005 odredila tri interne nadzore. S sodbo Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani z dne 8. 1. 2009 je bilo ugotovljeno, da očitki A. ne držijo, zato je bila redna odpoved pogodbe o zaposlitvi razveljavljena kot nezakonita. Sodišče ni imelo nobenega pravno razumnega razloga, da je utemeljilo sodbo na okoliščinah, ki so se s pravnomočno sodbo in s kasneje sklenjenim sporazumom izkazale za neresnične. Ne bi smelo ugotoviti, da je imel tožnik nezakonito pri sebi popis bolezni pacientov iz svojega oddelka za določen čas in da je imel toženec v letu 2006 vsaj utemeljen razlog verjeti, da je bilo dogajanje z manjkajočo (ne pa tudi odtujeno in uničeno) dokumentacijo povezano s tožnikom. Če bi sodišče upoštevalo B.-jevo poslansko vprašanje in presodilo dogodke, ki so se dogajali po tem (po 26. 7. 2007) o domnevnem uničevanju arhivske dokumentacije oseb iz „E. procesa“, bi ugotovilo, da je bil toženec že seznanjen z izsledki internega nadzora, pa je kljub temu 4. 8. 2007 za J. in I. neresnično in zlonamerno izjavil, da je toženec odnesel/odtujil zdravstveno dokumentacijo in mu zavestno prilepil etiketo tatu. Ker dokazna ocena ne temelji na presoji vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj, je sodišče kršilo 8. člen ZPP v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP.

6. Toženčevih navedb, da je imel v spornem času utemeljen razlog verjeti, da je bilo dogajanje z manjkajočo dokumentacijo povezano s tožnikom, ni potrdilo niti zaslišanje prič C. C. in D. D. Slednja je celo pojasnila, da je toženec v času, ko se je pogovarjal z novinarji, vedel, da v A. niso imeli nikakršne zdravstvene dokumentacije na ime E. Sodišče je nekritično sledilo toženčevi navedbi, da ni šlo za naklep z namenom škoditi tožniku in da ob podajanju izjave ni omenjal tožnikovega imena, temveč je šlo za prosti zapis novinarja. Sodišče se ni vprašalo, zakaj toženec že v odgovoru na tožbo ni predlagal zaslišanja novinarjev. Neupravičeno pa se je spustilo v razlago tožnikovih duševnih procesov, ko je v sodbi obrazložilo, da tožnik ne razločuje med posameznimi dogodki in se počuti močno prizadetega zaradi celote dogodkov od 2004 dalje.

7. Povsem zmotna je ugotovitev, da naj bi se afera po postavljenem poslanskem vprašanju pojavila v času, ko so na A. še vedno pogrešali del dokumentacije. V člankih v J. in I. je navedeno, da naj bi odpuščeni psihiater odnesel več kartotek. V obeh je zapisano, da je toženec zavrnil očitke B. o domnevnem uničenju arhivskega gradiva in pojasnil, da po njegovem mnenju očitki izhajajo iz spora z nekdanjim zaposlenim psihiatrom, ki so ga pred letom odpustili zaradi odtujitve dokumentacije. Te trditve so neresnične in lažnive ter utemeljujejo odškodninsko odgovornost toženca. Toženec je tožniku očital odtujitev dokumentov iz „E.“ procesa, s čimer mu je očital dejanje, ki z njegovo odpovedjo ni bilo povezano. V sodbi so prezrte trditve, da zatrjevana odtujitev dokumentacije ni povezana z odpovedjo delovnega razmerja, kar izhaja tudi iz postopka, ki je tekel pred Delovnim in socialnim sodiščem v Ljubljani. Tudi iz sklepa Okrožnega državnega tožilstva v Ljubljani z dne 10. 12. 2007, s katerim je zavrglo kazensko ovadbo zoper tožnika zaradi zatajitve, uničenja uradnega spisa in kaznivega dejanja ponarejanja listin, ker preiskava ni potrdila utemeljenega suma, izhaja, da toženec ni imel razloga za podajanje lažnive izjave in mnenja medijem. Vedel je, da izjava ni resnična, namen zaničevanja izhaja že iz nerabe pogojnika glede povezave z uničevanjem kartotek.

8. Zmotno je bilo uporabljeno tudi materialno pravo, na kar je opozoril že v pritožbi, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da bi moral toženec svojo izjavo avtorizirati ali jo vsaj naknadno preveriti in po potrebi demantirati. Ugotovilo je pomanjkanje toženčeve skrbnosti, kar je sopomenka za malomarnost, to pa je v nasprotju z zaključkom, da njegovo ravnanje ni bilo protipravno. Zaključilo je, da je imel toženec glede na ugotovljeno dogajanje v 2006 utemeljen razlog verjeti, da je bilo dogajanje z manjkajočo dokumentacijo (ne pa tudi uničeno ali odtujeno) povezano s tožnikom. Po mnenju revidenta pa je pravno odločilno, ali je imel toženec utemeljen razlog verjeti v odtujitev dokumentacije. Če ga ni imel, gre za zavestno žaljivo obdolžitev in za protipraven poseg v tožnikovo čast in dobro ime. Sodišče je sodbo oprlo na okoliščine, ki niso predmet tožbe, to je na odtujitev in uničenje dokumentacije, ki se ne nanaša na dokumentacijo iz „E. procesa“, na katero se nanaša sporna izjava, s čimer je prekoračilo tožbeni zahtevek (extra et ultra petitum, 357. člena ZPP).

9. Neutemeljeno je sodišče zavrnilo zaslišanje prič, ki so po naročilu toženca nasilno vlomile v prostore, v katerih so bili shranjeni popisi tožnikovih pacientov in nato z zamenjano ključavnico tožniku onemogočile dostop do njih. Že iz datumov ovadbe (26. 4. 2006), ki jo je vložila A., in odpovedi tožnikove pogodbe o zaposlitvi iz krivdnih razlogov (1. 2. 2006), je razvidno, da tožnik dokumentacije ni mogel odtujiti, saj je bil do 8. 5. 2006 še vedno zaposlen pri tožniku. Listinski dokazi, na katere je sodišče oprlo svoje prepričanje v verodostojnost toženca, pa so papirji, ki jih je kreiral sam, ali so jih po njegovem nareku ustvarjali njegovi podrejeni.

10. Sodišče prve stopnje je neenakopravno obravnavalo stranki v postopku, kot to izhaja iz zvočnega prepisa snemanja glavne obravnave z dne 23. 4. 2012 in zapisnika glavne obravnave z dne 23. 4. 2012. Tožencu je dovolilo, da pripoveduje tudi o dejstvih, ki niso predmet dokaznega postopka, tožniku pa ne. Svoje izpovedbe ni mogel podati prosto, v okviru tožbenih trditev. S tem je sodišče zagrešilo kršitev izjave iz 22. člena Ustava RS (v nadaljevanju URS) in absolutno bistveno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

11. Sodišče prve stopnje je v zvezi z vodenjem disciplinskega postopka zaslišalo priče, čeprav dejstvo, da zoper tožnika disciplinski postopek ni bil uveden, ni bilo sporno. Sklicevalo se je na njihove izpovedbe, čeprav o drugih relevantnih dejstvih niso izpovedale in je sámo zapisalo, da izpovedbe za odločitev niso bistvene. S tem je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Enako kršitev je tožnik uveljavljal v pritožbi tudi, ker je toženec na prvem naroku za glavno obravnavo vložil pripravljalno vlogo, v zvezi s katero je sodišče tožniku odobrilo rok za odgovor in predlaganje dokazov, nato pa je njegove dokazne predloge zavrnilo kot prepozne. Sodišče prve stopnje je torej najprej pravilno v skladu s prvim odstavkom 286.a člena ZPP omogočilo tožniku, da predlaga nove dokaze in navede nove trditve, nato pa si je neutemeljeno premislilo in dokazne predloge zavrnilo.

12. Revizija je bila vročena tožencu, ki je nanjo odgovoril in obrazloženo predlagal njeno zavrnitev.

14. Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili, da:

- so v A. v letu 2006 ugotovili, da manjka večje število popisov bolnikov;

- je 20. 3. 2006 toženec tožniku poslal dopis, v katerem ga seznanja, da manjka približno 100 popisov bolezni bolnikov, ki so se zdravili na oddelku, ki ga je tedaj vodil tožnik. Enaka vsebina izhaja iz dopisa dr. C. (predstojnice kliničnega oddelka za klinično psihiatrijo), naslovljenega na strokovnega direktorja dr. G., in iz dopisa z dne 11. 4. 2006 D. D. dr. C., v katerem je bilo navedeno, da če tožnik do 15. 4. 2006 ne bo vrnil popisov bolnikov ter pravdnega spisa Okrajnega sodišča v Cerknici, bo A. sprožila postopke pred rednimi sodišči in pri Zdravniški zbornici, kar je tudi storila;

- je bila zaradi manjkajočih popisov zoper tožnika 25. 4. 2006 vložena kazenska ovadba, pred tem pa odpovedana tudi njegova pogodba o zaposlitvi;

- je poslanec B. B. poleti leta 2007 postavil Vladi RS poslansko vprašanje o domnevnem uničevanju arhivske zdravstvene dokumentacije oseb iz „E. procesa“,

- je na podlagi tega vprašanja Vlada RS A. dala navodilo, da v zvezi s tem opravi določen interni nadzor in pripravi ustrezno poročilo;

- so izsledki nadzora pokazali, da dokumentacija v A. ni bila ustrezno arhivirana, ni pa bilo nobenih odkritij v zvezi z dokumentacijo iz „E. procesa“. Ugotovili so, da pacienta s tem priimkom v zgodovini A. ni bilo;

- so o poslanskem vprašanju poročali tudi mediji: J. je na str. 4., 4. 8. 2007 objavil članek z naslovom „...“, istega dne je bil v I. objavljen skoraj enak članek z naslovom „...“. Iz obeh člankov izhaja, da je direktor A. (toženec) zavrnil očitke B. B. o domnevnem uničenju arhivskega gradiva A. in pojasnil, da zgodba (verjetno) izhaja iz spora z nekdanjim zaposlenim psihiatrom, ki so ga pred letom odpustili zaradi odtujitve zdravstvene dokumentacije. Imensko psihiatra ni omenjal; iz spornih člankov (tudi drugih v H., na portalih ...), ki so povzeli toženčevo izjavo, izhaja, da toženec tožnika ni želel imenovati, potrdil pa je verjetnost povezave;

- je 10. 12. 2007 Okrožno državno tožilstvo zavrglo ovadbo zoper tožnika. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je tožnik prostovoljno vrnil 54 popisov pacientov, medtem ko je zanikal, da bi ostalih 45 popisov imel pri sebi, zato ni bil podan utemeljen sum storitve očitanih kaznivih dejanj;

- je bila 8. 1. 2009 izdana sodba Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani, s katero je bila razveljavljena odpoved tožnikove pogodbe o zaposlitvi.

15. Kadar sodišče druge stopnje zavrne pritožbo in pritrdi dejanskim in pravnim zaključkom sodišča prve stopnje, je standard obrazloženosti sodbe sodišča druge stopnje nižji. V tem primeru sodišče druge stopnje ni dolžno na novo izdelovati dokazne ocene in ponavljati argumentov sodišča prve stopnje, ampak se nanje lahko le sklicuje.(1) Pritožbeno sodišče je pritrdilo dejanskim in pravnim zaključkom prvostopenjskega sodišča ter (s tem) zadostilo standardu obrazloženosti drugostopenjske odločbe, zato ni podana v reviziji očitana procesna kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Izrecno se je sklicevalo tudi na obrazložitev zavrnitve tožnikovih ugovorov v zvezi s prekluzijo glede dejstev in predlaganih dokazov v pripravljalni vlogi z dne 16. 3. 2012. Strinjalo se je s presojo prvostopenjskega sodišča, da so pravočasne le tiste trditve in predlagani dokazi, ki odgovarjajo na drugo pripravljalno vlogo toženca, saj je bil postavljen rok namenjen le odgovoru na navedbe iz te vloge, ne pa navajanju novih dejstev in predlaganju novih dokazov (286. člen ZPP).

16. Neutemeljen je tudi revizijski očitek kršitve določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je sodišče obe pravdni stranki obravnavalo enakopravno, obe sta se imeli možnost izjaviti o pravno odločilnih dejstvih, ki sta jih navedli sami ali ki jih je navedla nasprotna stranka, postavljati vprašanja nasprotni stranki in nanje odgovarjati. Dejstvo, da sodnica tožniku ni pustila govoriti o dejstvih, ki za odločitev o zadevi niso relevantna in dokazovati trditev, ki jih je navedel prepozno, pa ne pomeni uveljavljane kršitve, ampak je izraz vodenja postopka, ki je v rokah sodišča.

17. Tožnik v tej pravdi uveljavlja varstvo pravice do časti in dobrega imena, ki jo varuje 35. člen URS. Pojma čast in dobro ime se prepletata, vendar velja, da je čast zavest o lastni vrednosti (notranja, subjektivna čast), dobro ime ali ugled pa spoštovanje človeka v družbi, njegova veljava v očeh drugih (zunanja, objektivna čast), oba pa se uvrščata med osebnostne pravice posameznika. Povrnitev nepremoženjske škode zaradi kršitve te osebnostne pravice je mogoče doseči z objavo sodbe oziroma popravka, s preklicem izjave, s katero je bila storjena kršitev, ali na drug način, s katerim je mogoče doseči namen, ki se doseže z odškodnino (178. člen Obligacijskega zakonika - v nadaljevanju OZ), ali s prisojo pravične denarne odškodnine (179. člen OZ). Za utemeljitev tožbenega zahtevka mora oškodovanec dokazati poseg v svojo osebnostno pravico (za poseg v čast in ugled se žaljivost izjave presoja objektivno kot pri presoji kaznivega dejanja razžalitve)(2) kakor tudi njegovo subjektivno trpljenje oziroma obstoj duševnih bolečin, ki izvirajo iz tega posega. Pri presoji pravnega standarda žaljivosti je treba upoštevati vse okoliščine primera; celovita presoja pa je potrebna tudi pri ugotavljanju (in vrednotenju) pretrpljenih duševnih bolečin. Pri presoji objektivne žaljivosti je treba navedbe vedno presojati kot celoto, pri tem pa imeti v mislih povprečnega bralca, ker ima lahko izjava več pomenov in razlag.(3)

18. Tako kot za druge človekove pravice tudi za pravico do varstva časti in dobrega imena velja, da ni neomejena, ampak jo po tretjem odstavku 15. člena URS omejujejo pravice in svoboščine drugih ljudi (pravica do svobodnega izražanja,(4) ki jo varuje 39. člen URS, oziroma svobodo izražanja in obveščanja, ki ji varuje 10. člen Evropske konvencije za človekove pravice - v nadaljevanju EKČP), omejena je lahko tudi v primerih, ki jih določa URS. Poseg v osebnostno pravico zunaj teh okvirov ni dopusten. Do izključitve protipravnosti lahko pride na podlagi tehtanja sorazmernosti med očitanim posegom na eni strani in javnim ali zasebnim interesom za poseg na drugi strani. Ker civilni predpisi ne vsebujejo definicije, kaj sploh je razžalitev časti in dobrega imena, se sodna praksa, predvsem v zvezi z protipravnostjo določenega ravnanja,(5) na splošno praviloma sklicuje na kazenskopravno pojmovanje terminov.(6) Ali je bil poseg nedopusten, je zato v vsakem primeru stvar tehtanja, do kod lahko sega svoboda izražanja pri posegu v drugo osebnostno pravico, upoštevajoč konkretne okoliščine vsakega posameznega primera in meril, ki jih je ustvarila sodna praksa, zlasti Ustavno sodišče in Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP). Tako Ustavno sodišče RS kot ESČP svobodi izražanja pripisujeta visoko mesto v sistemu pravno varovanih vrednot, zato je ta pravica lahko močan argument proti uresničitvi pravnega varstva pravice do časti in ugleda. Vsak poseg v ugled določene osebe ni nedopusten in je meja med dovoljenim in nedovoljenim odvisna tudi od tega, kakšna je tema spornega besedila, na čigavo ravnanje se pisanje nanaša in ali gre za izrekanje trditev o dejstvih ali za izražanje mnenj, kritik in vrednostnih sodb. Ločiti je treba med objavo dejstev, ki lahko škodujejo dobremu imenu, in med objavo mnenja, ki vsebuje (žaljive) vrednostne sodbe. Pri slednjih po naravi stvari ni mogoče (drugače kot pri dejstvih) zahtevati, da bi bile podvržene dokazovanju resničnosti. Vseeno pa mora, po stališču ESČP, tudi vrednostna sodba imeti nekaj podlage v dejstvih.(7)

19. Toženec je kot poslovni direktor s prvim delom svoje izjave zanikal očitke poslanskega vprašanja o uničenju arhivskega gradiva (v) A., v drugem delu pa podal svoje mnenje, da verjetno očitki izhajajo (so povezani) iz spora z nekdanjim zaposlenim psihiatrom, ki so ga pred letom odpustili zaradi odtujitve zdravstvene dokumentacije. Glede na dejanske ugotovitve, da je toženec na novinarsko vprašanje odgovoril kot poslovni direktor A., da je interni nadzor na A. v skladu z navodilom Vlade RS, povezanim s postavljenim poslanskim vprašanjem, sovpadal z obdobjem, ko je bil pogrešan del dokumentacije z oddelka, ki ga je vodil tožnik, in da so zaradi tega zoper njega stekli postopki pred večimi institucijami, tožniku pa je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi, ter glede na to, da del dokumentacije v času izjave (še do 9. 8. 2008) ni bil vrnjen, sta nižji sodišči utemeljeno zaključili, da je imel toženec vsaj utemeljen razlog verjeti, da je bilo dogajanje z manjkajočo dokumentacijo povezano s tožnikom. Mnenje v odgovoru na novinarsko vprašanje o povezavi manjkajoče dokumentacije in tožnika ni protipravno, saj je temeljilo na dejstvih, ki so bila tožniku takrat znana in za katera je utemeljeno verjel, da so resnična.(8) Okoliščine, ki so nastopile pozneje (razveljavitev sodbe o odpovedi pogodbe o zaposlitvi in dostavek v člankih, kdo naj bi omenjeni psihiater bil), za presojo o dejstvih, na katerih je temeljila izjava toženca in za presojo njegove vere v resničnost tistega, kar je trdil, niso relevantne.

20. Tožnik tudi ni uspel dokazati, da bi dal toženec izjavo z namenom zaničevanja, kar bi utemeljevalo zatrjevani poseg v čast in dobro ime tožnika v obliki razžalitve. Zgolj dejstvo, da je bila izjava dana v trdilni obliki, in ne v pogojniku, še ne pomeni, da je imel toženec namen škoditi tožniku. Nižji sodišči sta namreč ugotovili, da toženec tožnikovega imena ni želel omenjati in ga tudi ni omenjal. Pritožbeno sodišče je poudarilo, da to izrecno izhaja tudi iz člankov, ki so toženčevo izjavo povzemali.(9) Toženec je v kontekstu zavračanja očitkov na račun A., katere poslovni direktor je bil, govoril le o verjetnosti povezave med očitki in odtujitvijo dokumentacije enega od zaposlenih na A., kar je imelo za posledico tudi prenehanje delovnega razmerja. Tudi sicer tožnika ni (osebno) poznal in z njim ni sodeloval ter mu strokovno ni bil nadrejen. Prav tako toženec ob podajanju izjave ni vedel, v kakšnem vsebinskem kontekstu bo njegova izjava objavljena (uporabljena), saj je njegova izjava do bralca prišla preko posrednika (novinarja). Ob navedenih okoliščinah in upoštevaje dejstvo, da je toženec izjavo podal kot direktor A. ter da je bila izrečena kot odgovor na očitke (iz) poslanskega vprašanja, pomeni njegov odgovor na vprašanje novinarjev dopustno izvrševanje pravice iz 39. člena URS.

21. Drugi revizijski očitki, s katerimi skuša tožnik (tudi pod pretvezo procesnih kršitev) izpodbiti dokazno oceno prvostopenjskega sodišča, na revizijski stopnji niso dovoljeni (tretji odstavek 370. člena ZPP).

22. Revizijsko sodišče je revizijo zavrnilo kot neutemeljeno, saj je ugotovilo, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena (378. člen ZPP).

23. V skladu z določbo prvega odstavka 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo, da mora tožnik tožencu povrniti stroške odgovora na revizijo. Sodišče jih je v skladu s stroškovnikom in Odvetniško tarifo odmerilo na 1.578,68 EUR, ki jih mora tožnik plačati v petnajstdnevnem paricijskem roku (prvi in drugi odstavek 313. člena ZPP). Ti obsegajo seštevek nagrade za sestavo odgovora na revizijo (1.274,00 EUR) in 20,00 EUR materialnih stroškov.

Op. št. (1): Odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 233/2013, II Ips 179/2012, II Ips 348/2011, II Ips 272/2011 in druge.

Op. št. (2): Civilni predpisi ne vsebujejo opredelitve, kaj je razžalitev časti in dobrega imena, zato si sodna praksa pomaga s kazenskopravnim poimenovanjem teh terminov.

Op. št. (3): Prim. sodbi Vrhovnega sodišča RS II Ips 402/1999 in II Ips 784/2007.

Op. št. (4): Ta pravica vključuje svobodo izražanja misli, govora in javnega nastopanja, tiska in drugih oblik javnega obveščanja in izražanja. Vsakdo lahko svobodno zbira, sprejema in širi vesti in mnenja.

Op. št. (5): Za obstoj protipravnega ravnanja v smislu civilnega delikta ni treba, da so podani znaki točno določenega kaznivega dejanja zoper čast in dobro ime.

Op. št. (6): Primerjaj Alojzij Finžgar, Žalitev časti in širjenje neresničnih trditev o drugem, Pravnik 39, 1-2/84,  str. 5, Obligacijski zakonik s komentarjem, GV Založba 2003, prva knjiga, stran 786 in odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 272/2000, II Ips 229/2001, II Ips 660/2005, II Ips 952/2007.

Op. št. (7): Primerja sodbe ESČP v zadevah Karman proti Rusiji, Feldek proti Slovaški, Jerusalem proti Avstriji in Novaya Gazeta proti Voronezhe proti Rusiji.

Op. št. (8): S tem je izključena protipravnost po vsebini očitane žaljive obdolžitve.

Op. št. (9): V članku na portalu 24ur.com je izrecno napisano, da toženec ni želel imenovati osebe, ki je bila kazensko ovadena.

EKČP člen 10. URS člen 15, 15/3, 35, 39. OZ člen 178, 179. ZPP člen 8, 339, 339/2, 339/2-8, 339/2-14.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.