VSRS sodba III Ips 133/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-09-29

Vladimir Balažic (predsednik), dr. Mile Dolenc (poroč.), dr. Ana Božič Penko, mag. Marijan Debelak, dr. Miodrag Đorđević

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

povrnitev škode - odgovornost države - avtorska pravica - kolektivno uveljavljanje pravic izvajalcev - tarifa za uporabo fonogramov - potrditev tarife po Uradu RS za intelektualno lastnino

Revidentu ni mogoče pritrditi, ko uveljavlja, da je tožena stranka brez vsakega pravnega temelja zadrževala potrditev tarife. Nekdanja določba drugega odstavka 153. člena ZASP, po kateri je kolektivna organizacija predložila splošne tarife v odobritev URSIL-u, ni pomenila, da mora URSIL odobriti vsako predloženo tarifo, pač pa šele potem, ko presodi njeno primernost. Ker so uporabniki fonogramov dolžni po določbi prvega odstavka 130. člena ZASP plačevati „primerno“ nadomestilo, je morala presoja URSIL vsebovati tudi oceno o zneskovni primernosti tarife. Ne drži torej, da URSIL ne bi smel odlašati s potrditvijo splošne tarife tožeče stranke. Sam je ni mogel določiti, lahko pa je dajal pripombe na predloženo tarifo, dokler ne bi bila ustrezno popravljena.

Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki njene stroške revizijskega postopka v višini 2.085,50 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega dne od poteka roka za izpolnitev obveznosti dalje.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala povrnitev škode, ki ji naj bi nastala zaradi ravnanja Urada Republike Slovenije za intelektualno lastnino (v nadaljevanju URSIL) pri odločanju o tarifi tožeče stranke. Izdalo je še popravni sklep, s katerim je popravilo očitno pisno napako v stroškovnem delu izreka.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

3. Tožeča stranka izpodbija drugostopenjsko sodbo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Vrhovnemu sodišču predlaga spremembo izpodbijane sodbe, podrejeno pa razveljavitev obeh sodb sodišč nižjih stopenj in vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje.

4. Tožena stranka je v odgovoru na vročeno revizijo predlagala, da jo Vrhovno sodišče zavrne.

5. Tožeča stranka je še pred pridobitvijo dovoljenja URSIL za kolektivno uveljavljanje pravice izvajalcev (7. 11. 2000), predložila URSIL-u v odobritev tarifo za uporabo fonogramov, ki pa ni bila odobrena vse do 11. 5. 2004, ko je pričela veljati novela ZASP, ki je sprejemanje tarife uredila na drug način, brez odobritve URSIL-a.

6. URSIL je zavračal odobritev splošne tarife zaradi tega, ker uporabnikom po njihovem mnenju ni omogočala enostavnega izračuna njihovih obveznosti, nalagala pa jim je tudi previsoke obveznosti. Dodal je, da bi se morala tožeča stranka najprej dogovarjati z uporabniki fonogramov (tako npr. v dopisu tožeči stranki z dne 20. 7. 2001 - dokazilo B1).

7. Sodišče prve stopnje je zavzelo stališče, da neodobritev splošne tarife tožeči stranki ni onemogočala izterjave nadomestil za uporabo fonogramov od njihovih uporabnikov. Sklepalo je, da je v takem primeru izterjava sicer zahtevnejša, a bi tožeča stranka kljub temu v morebitnih sodnih postopkih lahko dokazala, kakšno je običajno plačilo za uporabo fonogramov in ga izterjala od uporabnikov. V zvezi s tem je opozorilo še na določbo o civilni kazni v višini do 200 % (nekdanji prvi odstavek 168. člena ZASP), ki bi prispevala k učinkovitejši izterjavi. Zato v nepotrditvi splošne tarife ni videlo vzroka za nastanek zatrjevane škode.

8. Sodišče druge stopnje se je pretežno ukvarjalo z očitano protipravnostjo ravnanja tožene stranke. Izhajalo je predvsem iz določbo prvega odstavka 130. člena ZASP, po kateri je uporabnik dolžan vsakokrat plačati proizvajalcu fonogramov enkratno primerno nadomestilo, če se fonogram, ki je bil izdan za komercialne namene, ali njegov posnetek uporabi za radiodifuzno oddajanje ali kakšno drugo obliko javne priobčitve. Ker določba govori o primernem nadomestilu, je moral URSIL ocenjevati, ali splošna tarifa tožeče stranke v tem pogledu ustreza zakonski zahtevi. Pri tem je moral upoštevati tudi interese uporabnikov fonogramov. Na tej podlagi je pritožbeno sodišče sklepalo, da tožeča stranka ni imela javnopravne pravice zahtevati, da ji tožena stranka odobri predloženo tarifo (ne glede na njeno vsebino). Zato je ocenilo, da ravnanje tožene stranke ni bilo protipravno.

9. Pritožbeno sodišče je zavrnilo tudi argument tožeče stranke, da je URSIL drugače obravnaval združenje SAZAS, ki mu naj bi potrdil „sistemsko enako“ tarifo. Navedlo je, da je URSIL odločal o dveh različnih tarifah in tudi o različnih pravicah, čeprav se vse uveljavljajo kolektivno. Ker je le enako treba obravnavati enako, neenakega pa ne, ni šlo za samovoljno ravnanje.

10. Revident ponavlja argumente iz dosedanjega postopka v prid protipravnosti ravnanja tožene stranke. Pojasnjuje, v čem se razlikujejo avtorske pravice od sorodnih pravic, kar naj bi URSIL zanemaril v postopku odobravanja njegove splošne tarife. Nadaljuje, da so bili individualni imetniki pravic zaradi nepotrditve splošne tarife oropani možnosti, da bi svoje pravice sami (individualno) uveljavljali.

11. Revident navaja, da je po spremembi zakonske ureditve „v zelo kratkem času na istih „sistemsko nepreverljivih“ tarifnih temeljih uspel skleniti tarifne sporazume z vsemi skupinami uporabnikov.“ Zahteve tožene stranke naj bi se zato v sistemskem in zneskovnem pogledu  izkazale kot neutemeljene. Nadaljuje, da ni in ne more biti zlorabe njegovega monopolnega položaja. Ceno naj bi določal trg, v vrednost (ceno) zasebne lastnine pa država nima pravice posegati. To bi bilo mogoče samo v javnem interesu.

12. Revident poudari, da toženi stranki ne očita, „da bi morala potrditi njeno tarifo, kot smiselno zmotno izhaja iz obrazložitve pritožbene odločbe, ampak gre za očitek, da je tožena stranka brez vsakega pravnega temelja zadrževala potrditev tarife z domnevnim očitkom, da naj bi šlo za sistemsko neuporaben in za individualnega uporabnika nepreverljiv tarifni sistem, ki naj bi bil po vrhu še previsok.“

13. Revident očita sodiščem nižjih stopenj, da se „nista opredelili do dejstva, da tožeča stranka uveljavlja oškodovanje zaradi preprečevanja nastopanja na trgu z oblastnim ravnanjem države, kakor tudi zaradi neenakega obravnavanja.“ Zato naj bi bila zagrešena bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP.

14. Revident uveljavlja še, da „nosi tožena stranka odškodninsko odgovornost za napačen napotek“, ker ga je odvrnila od namere, da začne nadomestila uveljavljati navkljub nepotrjeni tarifi.

15. Po določbi prvega odstavka odstavka 153. člena Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (Uradni list RS, št. 21/1995, 9/2001 in 30/2001, v nadaljevanju ZASP) so kolektivne organizacije sprejemale splošne tarife za uporabo avtorskih del. Po določbi drugega odstavka istega člena je bila potrebna še odobritev URSIL-a.

16. Splošna tarifa ni bila ovira za neposredno dogovarjanje med kolektivnimi organizacijami in posameznimi uporabniki ali njihovimi združenji. Na ta način so se lahko določile posebne tarife (tretji odstavek 153. člena ZASP). Če avtorski honorar ali nadomestilo ni določeno z nobeno tarifo ali dogovorom, se po tedanji kakor tudi sedanji ureditvi (določbi prvega odstavka 81. člena ZASP) določi po običajnih plačilih za določeno vrsto del, po obsegu in trajanju uporabe ter glede na druge okoliščine primera. To je veljalo tudi v primeru oziroma za čas, dokler ni bila sprejeta veljavna tarifa po določbah 153. člena ZASP. Tožnik bi torej lahko izterjeval avtorske honorarje kljub temu, da URSIL ni potrdil njegove tarife, lahko pa bi se tudi neposredno dogovoril o tarifah s posameznimi uporabniki ali njihovimi združenji, za kar ni potreboval odobritve URSIL-a.

17. Revident v reviziji pove, da je, resda po spremenjeni zakonski ureditvi, ki ne pozna več potrditve URSIL-a, v zelo kratkem času na istih „sistemsko nepreverljivih“ tarifnih temeljih uspel skleniti tarifne sporazume z vsemi skupinami uporabnikov. Če je tako, potem ni videti razloga, da ne bi tako ravnal že po poprejšnji ureditvi, po kateri je njegovo splošno tarifo moral potrditi URSIL. Na ta način, torej s sklepanjem posameznih tarifnih sporazumov, bi dosegel v bistvenem enak cilj, kot bi ga pomenila odobritev njegove splošne tarife. Na ta način bi lahko preprečil nastanek zatrjevane škode.

18. Odobrena splošna tarifa ali sklenitev posebnih tarifnih sporazumov gotovo ni bil pogoj za uveljavljanje nadomestil od uporabnikov fonogramov. Za primer, ko nadomestilo ni bilo določeno, je že zakon določal, kakšno nadomestilo je treba plačati, čeprav na zelo splošen način, ki je terjal še konkretizacijo v posameznih primerih. Veljavna splošna tarifa bi uveljavljanje nadomestil nedvomno olajšala, vendar brez nje ni bila onemogočena. Revident zato neutemeljeno navaja, da je bil onemogočen pri uveljavljanju nadomestil.

19. Revidentu ni mogoče pritrditi, ko uveljavlja, da je tožena stranka brez vsakega pravnega temelja zadrževala potrditev tarife. Nekdanja določba drugega odstavka 153. člena ZASP, po kateri je kolektivna organizacija predložila splošne tarife v odobritev URSIL-u, ni pomenila, da mora URSIL odobriti vsako predloženo tarifo, pač pa šele potem, ko presodi njeno primernost. Ker so uporabniki fonogramov dolžni po določbi prvega odstavka 130. člena ZASP plačevati „primerno“ nadomestilo, je morala presoja URSIL vsebovati tudi oceno o zneskovni primernosti tarife. Ne drži torej, da URSIL ne bi smel odlašati s potrditvijo splošne tarife tožeče stranke. Sam je ni mogel določiti, lahko pa je dajal pripombe na predloženo tarifo, dokler ne bi bila ustrezno popravljena.

20. Stališče revidenta, da monopola ni mogoče izrabljati in tudi ne določati cene, saj jo določa trg, je v popolnem nasprotju z vsem, kar je znano o monopolih. Monopol je zlahka mogoče zlorabljati in prav zato so potrebni pravni mehanizmi, ki to onemogočajo.

21. Ravnanje tožene stranke bi, ne glede na zgoraj pojasnjeno, lahko bilo protipravno, če bi brez resnega razloga zavračala potrditev predložene splošne tarife tožene stranke. Vendar zatrjevana dejstva tega ne izkazujejo. URSIL je zavračal odobritev splošne tarife zaradi tega, ker je po razgovorih z uporabniki fonogramov ugotovil, da jim ni omogočala enostavnega izračuna njihovih obveznosti, nalagala pa jim je tudi previsoke obveznosti. Tožniku je svetoval, da se pred oblikovanjem tarife dogovori z uporabniki fonogramov. Tako stališče se zdi dovolj razumno, saj mora tarifa vsaj v grobem odražati tržne razmere (rezultanto med ponudbo in povpraševanjem).

22. Tožeča stranka ni zatrjevala, da je opravila razgovore (pogajanja) z uporabniki fonogramov, še manj, da je z njimi (vsaj z večjimi uporabniki) dosegla okviren sporazum. Čeprav take zaveze ni najti v tedaj veljavni zakonski ureditvi, pa je to najbolj razumna pot, ki bi lahko pripeljala do uravnotežene splošne tarife in s tem do primernih nadomestil za uporabo fonogramov v smislu določbe prvega odstavka 130. člena ZASP. Vsekakor je bilo dokazno breme, da ponujena splošna tarifa določa primerna nadomestila za uporabo fonogramov, na revidentu in ne na toženi stranki.

23. Revidentu ni mogoče pritrditi, da se nobeno od sodišč nižjih stopenj ni opredelilo do dejstva, da tožeča stranka uveljavlja oškodovanje zaradi preprečevanja nastopanja na trgu z oblastnim ravnanjem države, kakor tudi zaradi neenakega obravnavanja. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da revidentu ni bila onemogočena izterjava nadomestil za uporabo fonogramov in se mu zato ni bilo treba ukvarjati z ostalimi elementi odškodninske odgovornosti, sodišče druge stopnje pa je odgovorilo na očitek, da naj bi jo tožena stranka neenako obravnavala v primerjavi s S. Odškodninske odgovornosti tožene stranke tudi ni mogoče utemeljevati z njenim „napačnim napotkom“. Dolžnost povrniti nastalo škodo bi lahko nastala le, če bi URSIL dajal obvezna navodila tožeči stranki iz svoje pristojnosti. To pa ni izkazano.

24. Po obrazloženem je bilo treba revizijo tožeče stranke zavrniti, ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena (378. člen ZPP).

25. Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbah prvega odstavka 154. člena in prvega odstavkom 165. člena ZPP. Odmerjeni so po specificiranem stroškovniku tožene stranke.

ZASP člen 81, 81/1, 130, 130/1, 153, 153/1, 153/2, 153/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.