VSRS Sodba I Ips 52800/2011-143
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-07-07

Marko Šorli (preds.), Vesna Žalik (poroč.), mag. Damijan Florjančič, Brigita Domjan Pavlin, Barbara Zobec

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - oškodovanje tujih pravic - overitev lažne vsebine - zahteva za varstvo zakonitosti - pravočasnost zahteve - vročanje - seja pritožbenega senata - kršitev kazenskega zakona - opis dejanja - precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev

Kaznivo dejanje oškodovanja tujih pravic po drugem odstavku 223. člena KZ-1 stori kdor, zato da bi preprečil poplačilo upnika, med prisilno izvršbo uniči, poškoduje, odtuji ali skrije dele svojega premoženja in s tem upnika oškoduje. Storilec tega kaznivega dejanja med izvršilnim postopkom je lahko le oseba, ki je lastnik premoženja in zoper katero teče izvršilni postopek. Premično ali nepremično premoženje mora biti torej v lasti storilca, ki to premoženje med prisilno izvršbo uniči, poškoduje, odtuji ali skrije z namenom oškodovati upnika. V obravnavani zadevi se je Vrhovnemu sodišču porodil dvom v resničnost oziroma pravilnost zaključka sodišča v zvezi z lastništvom vozila, ki ga je obsojenec skril z namenom preprečiti poplačilo upnika med prisilno izvršbo.

Kaznivo dejanje overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1 predstavlja posebno obliko goljufije, pri katerem storilec spravi v zmoto pristojni organ z navajanjem lažnih okoliščin ali zamolčanjem določenih okoliščin, izključno na podlagi teh navedb pa pristojni organ v javni listini, zapisniku, knjigi ali poslovni listini te lažne okoliščine potrdi.

V skladu z določbo 445. člena ZKP sodišče druge stopnje, kadar odloča o pritožbi zoper sodbo, ki jo je izdalo sodišče prve stopnje po skrajšanem postopku, obvesti stranki o seji svojega senata samo, če predsednik senata ali senat spozna, da bi bila navzočnost strank koristna za razjasnitev stvari. V obravnavani zadevi pritožbeno sodišče obsojenca in njegovega zagovornika o seji senata ni obvestilo, iz česar je sklepati, da je menilo, da navzočnost strank ne bi bila koristna za razjasnitev obravnavane zadeve.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se delno ugodi in se izpodbijana pravnomočna sodba v točki 1 izreka sodbe sodišča prve stopnje razveljavi glede odločbe o krivdi, v celoti pa se razveljavijo odločbe o pogojni obsodbi, stroških postopka in premoženjskopravnem zahtevku ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

II. V ostalem se zahteva za varstvo zakonitosti zavrne.

1. Okrajno sodišče na Ptuju je s sodbo I K 52800/2011 z dne 23. 6. 2014 obsojenega U. Č. spoznalo za krivega storitve kaznivih dejanj oškodovanja tujih pravic po drugem odstavku 223. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) in overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1. Izreklo mu je pogojno obsodbo, v kateri mu je za kaznivo dejanje oškodovanja tujih pravic določilo kazen štiri mesece zapora, za kaznivo dejanje overitve lažne vsebine kazen pet mesecev zapora, ter mu na podlagi 3. točke drugega odstavka 53. člena KZ-1 določilo enotno kazen sedem mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če obsojenec v preizkusni dobi dveh let ne bo storil novega kaznivega dejanja. Sodišče prve stopnje je odločilo, da se oškodovanko s celotnim priglašenim premoženjskopravnim zahtevkom napoti na pravdo, ter da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka ter krivdno povzročene stroške. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo IV Kp 52800/2011 z dne 15. 1. 2015 pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da je obsojenec dolžan plačati sodno takso.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je dne 14. 7. 2015 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik, kot navaja v uvodu zahteve, zaradi kršitev kazenskega zakona po 1. točki prvega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 2. točki prvega odstavka 420. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost izpodbijane sodne odločbe. V obrazložitvi zahteve navaja, da je bila obsojencu nepravilno vročena sodba pritožbenega sodišča, da v obravnavanem primeru ni izpolnjen noben zakonski znak obsojencu očitanih kaznivih dejanj, da je v izpodbijani pravnomočni sodbi podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker obstaja nasprotje med razlogi sodbe in vsebino listin glede lastništva vozila, da sodišče ni izvedlo dokaza, ali je upnik vedel za lastništvo dolžnikovih premičnin, da za obstoj kaznivega dejanja overitve lažne vsebine ne zadostuje samo spravljanje državnega organa v zmoto, temveč mora državni organ v zmoti potrditi nekaj lažnega, česar pa v obravnavanem primeru ni bilo, da sodišče ni izvedlo dokaza z zaslišanjem priče K. Č., ter da pritožbeno sodišče obsojenca ni obvestilo o seji senata. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti v celoti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti vseh obtožb, ter odloči, da stroški kazenskega postopka bremenijo proračun oziroma da izpodbijano pravnomočno sodbo v celoti razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

3. Vrhovni državni tožilec je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem skladno z določbo drugega odstavka 423. člena ZKP, ki ga je Vrhovno sodišče prejelo dne 7. 8. 2015, predlagal zavrnitev zahteve. Meni, da je trditev zahteve, da obsojencu sodba pritožbenega sodišča ni bila vročena skladno z določbami ZKP, sama s seboj v nasprotju, da dejanje opisano v izreku sodbe vsebuje vse zakonske znake kaznivega dejanja, zahteva pa s tem v zvezi uveljavlja nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, da ni odločilno, ali je šlo za obsojenčevo vozilo ali vozilo pravne osebe, če je obsojenec lastnik oziroma solastnik te pravne osebe, ter da trditev zahteve, da bi moralo sodišče zaslišati še dodatno pričo, ne predstavlja drugega, kakor uveljavljanje razloga nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

4. Z odgovorom vrhovnega državnega tožilca na zahtevo za varstvo zakonitosti sta bila obsojenec in njegov zagovornik seznanjena. Obsojenčev zagovornik se je o odgovoru vrhovnega državnega tožilca izjavil z vlogo, ki jo je Vrhovno sodišče prejelo dne 25. 8. 2015. V njej je ponovil navedbe zahteve za varstvo zakonitosti ter poudaril, da vozilo, ko naj bi bilo storjeno kaznivo dejanje, ni bilo v lasti obsojenca kot fizične osebe niti pravne osebe, katere lastnik in zakoniti zastopnik je bil obsojenec v času storitve kaznivega dejanja.

Glede pravočasnosti vložene zahteve za varstvo zakonitosti.

5. Obsojenčev zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti, očitno z namenom utemeljiti, da je zahteva vložena znotraj zakonsko predpisanega trimesečnega roka, navaja, da sodba Višjega sodišča v Mariboru ni bila vročena v skladu z določbami ZKP. Kršitev utemeljuje z navedbo, da je bila sodba pritožbenega sodišča obsojencu vročena na način, da je bila vložena v njegov hišni predalčnik dne 10. 4. 2015, ter da je bil obsojenec s sodbo dejansko seznanjen šele dne 13. 7. 2015, ko je vpogledal v kazenski spis ter prejel fotokopijo sodbe pritožbenega sodišča.

6. V skladu z določbo prvega odstavka 120. člena ZKP je treba obdolžencu osebno vročiti vabilo na prvo zaslišanje v predhodnem postopku in vabilo na glavno obravnavo. Po prvem odstavku 119. člena ZKP se pisanja, za katera ni določeno, da morajo biti osebno vročena, prav tako vročajo osebno, vendar pa se, v primeru, če naslovnika ni v stanovanju ali na delovnem mestu, lahko izročijo kateremu od njegovih odraslih družinskih članov.

7. Iz podatkov kazenskega spisa izhaja, da je bila v obravnavanem primeru obsojenčevemu zagovorniku sodba sodišča druge stopnje vročena dne 9. 3. 2015. Obsojencu je bila sodba pritožbenega sodišča vročena dne 10. 4. 2015 na način, da je bila vložena v njegov hišni predalčnik. Takšnega načina vročanja ZKP ne predvideva, zato je treba pritrditi navedbam vložnika zahteve, da sodba pritožbenega sodišča obsojencu ni bila pravilno vročena. Dne 13. 7. 2015 je obsojenec pri sodišču opravil pregled kazenskega spisa. Iz uradnega zaznamka z dne 13. 7. 2015 na listovni številki 250 spisa izhaja, da je bila obsojencu izročena fotokopija sodbe Višjega sodišča v Mariboru in vročilnice o prevzemu sodbe višjega sodišča. Vrhovno sodišče je zato štelo, da je bil obsojenec tega dne zanesljivo seznanjen s sodbo pritožbenega sodišča ter da od tega dne dalje teče trimesečni rok za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti. Obsojenčev zagovornik je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil dne 14. 7. 2015, torej znotraj trimesečnega roka, ki je v obravnavanem primeru začel teči z dnem, ko je bila obsojencu na sodišču osebno vročena fotokopija sodbe pritožbenega sodišča.

Glede kaznivega dejanja oškodovanja tujih pravic po drugem odstavku 223. člena KZ-1.

8. Zahtevo za varstvo zakonitosti je na podlagi prvega odstavka 420. člena ZKP mogoče zoper pravnomočno sodno odločbo in postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno sodno odločbo, vložiti zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. Če nastane pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev, ki so bila ugotovljena v odločbi, zoper katero je bila zahteva vložena, Vrhovno sodišče razveljavi to odločbo (427. člen ZKP).

9. Sodišče prve stopnje je obsojenca spoznalo pod točko 1 izreka za krivega storitve kaznivega dejanja oškodovanja tujih pravic po drugem odstavku 223. člena KZ-1, ker je štelo za dokazano, da kot direktor družbe z omejeno odgovornostjo, z namenom, da bi preprečil poplačilo upnika, med prisilno izvršbo ni dostavil dela premoženja družbe in je s tem oškodoval upnika, ker je skril predhodno zarubljen tovorni avtomobil, s čimer je preprečil poplačilo upnika – Davčne uprave Republike Slovenije.

10. Kaznivo dejanje oškodovanja tujih pravic po drugem odstavku 223. člena KZ-1 stori kdor, zato da bi preprečil poplačilo upnika, med prisilno izvršbo uniči, poškoduje, odtuji ali skrije dele svojega premoženja in s tem upnika oškoduje. Storilec tega kaznivega dejanja med izvršilnim postopkom je lahko le oseba, ki je lastnik premoženja in zoper katero teče izvršilni postopek. Premično ali nepremično premoženje mora biti torej v lasti storilca, ki to premoženje med prisilno izvršbo uniči, poškoduje, odtuji ali skrije z namenom oškodovati upnika. V obravnavani zadevi se je Vrhovnemu sodišču porodil dvom v resničnost oziroma pravilnost zaključka sodišča v zvezi z lastništvom vozila, ki ga je obsojenec skril z namenom preprečiti poplačilo upnika med prisilno izvršbo.

11. Sodišče prve stopnje se je z vprašanjem lastništva inkriminiranega vozila ukvarjalo v 6. točki razlogov sodbe. V razlogih sodbe se podrobneje ni ukvarjalo z vprašanjem, ali je bila lastnica skritega vozila gospodarska družba M., d. o. o., kakor to izhaja iz kazenskopravnega očitka obsojencu, ali pa je bilo vozilo v obsojenčevi lasti, temveč je navedlo le, da je dokazni postopek pokazal, da je bila gospodarska družba M., d. o. o., lastnik zarubljenega vozila, in da je v svojstvu odgovorne osebe obsojenec podpisal rubežni in cenilni zapisnik. Sodišče je navedlo še, da družba M., d. o. o., v tistem času ni razpolagala s kakšnimi drugimi motornimi vozili, kar naj bi izhajalo iz posredovanega odgovora Upravne enote Ptuj z dne 29. 4. 2014.

12. Pritožbeno sodišče je v 7. in 15. točki razlogov sodbe navedlo, da obsojenec v kazenskem postopku ni zatrjeval, da ni lastnik vozila, sicer pa da ta okoliščina za storitev obravnavanega kaznivega dejanja sploh ni bistvena. Po presoji pritožbenega sodišča je bistveno, da je obsojenec imel vozilo, ki je bilo zarubljeno, v posesti, ter zaključilo, da zgolj formalno nelastništvo vozila ne daje podlage za sklepanje, da obsojenec ni bil dejanski lastnik zarubljenega tovornega vozila.

13. Iz opisa kaznivega dejanja v izreku sodbe sodišča prve stopnje izhaja, da je obsojenec kaznivo dejanje oškodovanja tujih pravic storil dne 25. 5. 2011, ko kot direktor gospodarske družbe med prisilno izvršbo ni dostavil zarubljenega vozila Davčnemu uradu Ptuj. Iz dopisa Upravne enote Ptuj z dne 29. 4. 2014 (listovna številka 174 spisa) izhaja, da je gospodarska družba M., d. o. o., od 29. 7. 2013 uporabnik vozila znamke Volkswagen crafter, ter da iz uradne evidence ni razvidno, da bi bila ta gospodarska družba v letih 2010 in 2011 lastnica kateregakoli vozila.

14. V izpodbijani pravnomočni sodbi po presoji Vrhovnega sodišča ni najti jasnih odgovorov, kdo je bil v inkriminiranem obdobju lastnik vozila, ki naj bi bilo skrito z namenom preprečitve poplačila upnika v izvršilnem postopku. Sodišče prve stopnje je navkljub jasnemu zapisu v odgovoru Upravne enote Ptuj, da gospodarska družba M., d. o. o., v inkriminiranem obdobju ni imela v lasti nobenega vozila, sprejelo dokazni zaključek, da je bila gospodarska družba lastnica zarubljenega vozila. Pritožbeno sodišče je takšen zaključek sodišča prve stopnje relativiziralo z zaključkom, da je za obstoj obsojencu očitanega kaznivega dejanja „formalno nelastništvo tovornega vozila“ nepomembno, ter da je bistveno, da je obsojenec imel zarubljeno vozilo v posesti. V takšen zaključek sodišča je Vrhovno sodišče podvomilo, zato je izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo odločanje. V ponovnem postopku naj sodišče upošteva, da je storilec kaznivega dejanja oškodovanja tujih pravic po drugem odstavku 223. člena KZ-1 lahko le oseba, ki je lastnik premoženja, zoper katero teče izvršilni postopek, ter ugotovi, ali je bilo inkriminirano vozilo v lasti gospodarske družbe, kakor to izhaja iz opisa kaznivega dejanja, ali je bilo v lasti obsojenca, ali morda nobenega od njiju, ter glede na popolno in pravilno ugotovitev dejanskega stanja v zvezi z lastništvom vozila pravilno uporabi materialno pravo.

15. Vložnik v zahtevi v zvezi s kaznivim dejanjem, opisanim pod točko 1 izreka sodbe, uveljavlja še kršitev kazenskega zakona z navedbami, da ni bila dolžnikova dolžnost dostaviti dele premoženja na mesto oziroma kraj, ki jih določi upnik ali izvršitelj, ter kršitev pravice do obrambe, ker sodišče ni izvedlo dokazov, ali je upnik vedel za premoženjsko stanje dolžnika. Ker je Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo v tem delu razveljavilo že iz drugih razlogov, se v presojo teh kršitev ni spuščalo.

Glede kaznivega dejanja overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1.

16. Obsojenčev zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti navaja, da v obravnavanem primeru niso izpolnjeni vsi zakonski znaki kaznivega dejanja overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1. Kršitev utemeljuje z navedbo, da zgolj povzročitev zmote pri državnem organu ne zadostuje za obstoj obsojencu očitanega kaznivega dejanja, temveč mora državni organ v zmoti potrditi nekaj lažnega. V obravnavanem primeru je državni organ izdal sklep o vpisu pravne osebe v sodni register, vpis novega subjekta pa ni bil lažen, saj gospodarski subjekt še vedno posluje in je aktiven na trgu.

17. Obsojencu se je v zvezi s storitvijo kaznivega dejanja overitve lažne vsebine očitalo, da je spravil Okrožno sodišče na Ptuju v zmoto, ker je predlogu za vpis v sodni register predložil lažno izjavo, da imajo vse kapitalske družbe, v katerih je udeležen z več kot 25 %, poravnane vse davke in druge obvezne dajatve, čeprav je vedel, da vse navedene obveznosti niso poravnane, s tem pa je dosegel vpis pravne osebe M., d. o. o., v sodni register pravnih oseb.

18. Kaznivo dejanje overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1 predstavlja posebno obliko goljufije, pri katerem storilec spravi v zmoto pristojni organ z navajanjem lažnih okoliščin ali zamolčanjem določenih okoliščin, izključno na podlagi teh navedb pa pristojni organ v javni listini, zapisniku, knjigi ali poslovni listini te lažne okoliščine potrdi.

19. Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v opisu obsojencu očitanega kaznivega dejanja podani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1. Obsojenec je pri vpisu v sodni register sodišču predložil lažno izjavo, na podlagi katere je dosegel, da je bila pravna oseba, katere direktor je bil, vpisana v sodni register pravnih oseb, kar naj bi služilo kot dokaz v pravnem prometu. Obsojencu očitano kaznivo dejanje je bilo dokončano že z vpisom pravne osebe M., d. o. o., v sodni register, zato okoliščina, da vpisani gospodarski subjekt še vedno posluje in je aktiven na trgu, ki jo v zahtevi za varstvo zakonitosti izpostavlja obsojenčev zagovornik, na obstoj kaznivega dejanja nima vpliva, temveč sodi v sfero uveljavljanja nedovoljenega razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP). Enako velja tudi za navedbe v zahtevi, da bi moral biti gospodarski subjekt iz sodnega registra izbrisan, da je predlog za vpis v sodni register vložila večinska družbenica K. Č., ki bi jo moralo sodišče v postopku zaslišati, da v zvezi z očitanim kaznivim dejanjem ni izkazan obsojenčev direktni naklep, da obsojenec ni imel interesa, da postane družbenik v novi družbi, da je do tega prišlo povsem naključno, ter da obsojenec s svojim ravnanjem ni zasledoval pravne ali dejanske koristi. S temi navedbami vložnik zahteve ne uveljavlja kršitve zakona, temveč v nasprotju z izrecno določbo drugega odstavka 420. člena ZKP uveljavlja razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

20. Neutemeljena je tudi navedba zahteve, da je pritožbeno sodišče kršilo določbe ZKP, obsojenčevo pravico do poštenega postopka iz 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in 29. člena Ustave Republike Slovenije, ker obsojenca in njegovega zagovornika, kljub izrecni zahtevi v pritožbi, ni obvestilo o seji pritožbenega senata. Obsojenčev zagovornik je v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje (listovna številka 227 spisa) res zahteval, da pritožbeno sodišče njega in obsojenca obvesti o seji senata, pri uveljavljanju kršitve v zahtevi za varstvo zakonitosti pa je očitno prezrl, da zoper obsojenca ni tekel redni sodni postopek, temveč skrajšani postopek pred okrajnim sodiščem. V skladu z določbo prvega odstavka 445. člena ZKP, ki pomeni izjemo od določbe 378. člena ZKP glede obveščanja strank in zagovornika o seji senata v rednem sodnem postopku, pritožbeno sodišče obvesti stranke o seji senata samo, če predsednik senata ali senat spozna, da je navzočnost strank koristna za razjasnitev stvari. Navedena določba v skrajšanem postopku pomeni, da stranke ter zagovornik sicer lahko predlagajo, da se jih obvesti o pritožbeni seji, vendar pa predsednik senata oziroma senat tega ni dolžan storiti, če glede na stanje stvari oceni, da njihova navzočnost ne bo pripomogla k razjasnitvi zadeve. V obravnavani zadevi pritožbeno sodišče obsojenca in njegovega zagovornika o seji senata ni obvestilo, iz česar je sklepati, da je menilo, da njihova navzočnost ne bi bila koristna za razjasnitev obravnavane zadeve.

21. Ker je Vrhovnemu sodišču nastal precejšen dvom o resničnosti odločilnih dejstev v zvezi s kaznivim dejanjem oškodovanja tujih pravic, ki so bila ugotovljena v izpodbijani pravnomočni sodbi, je na podlagi določbe 427. člena ZKP izpodbijano pravnomočno sodbo glede kaznivega dejanja po drugem odstavku 223. člena KZ-1 razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Ker je bila obsojencu v okviru pogojne obsodbe določena enotna kazen, je Vrhovno sodišče v celoti razveljavilo tudi odločbo o pogojni obsodbi, kakor tudi odločbi o stroških postopka in o premoženjskopravnem zahtevku.

22. Ker je Vrhovno sodišče ugotovilo, da v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve v zvezi s kaznivim dejanjem overitve lažne vsebine po prvem odstavku 253. člena KZ-1 niso podane, zahteva pa je bila v tem delu v pretežni meri vložena iz razloga zmotno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, je zahtevo v tem delu v skladu z določilom 425. člena ZKP zavrnilo.

ZKP člen 119, 199/1, 120, 120/1, 371, 371/2, 420, 420/2, 445, 427. KZ-1 člen 223, 223/2, 253, 253/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.