VSRS sklep II Ips 71/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-08-20

Janez Vlaj (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), dr. Mile Dolenc, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - razpravno načelo - sklepčnost tožbe pooblastila sodišča druge stopnje - - neupravičena pridobitev - korist od uporabe tuje stvari - solastnina

Pritožbeno sodišče ne more zavrniti zahtevka zaradi nesklepčnosti tožbe, če relevantna dejstva, ki jih tožnik ni zatrjeval, sodišče prve stopnje ugotovi samo, ta dejstva pa (samostojno ali v povezavi z zatrjevanimi) tožbeni zahtevek utemeljujejo in ko pritožnik ne uveljavlja kršitve razpravnega načela. Pod nadaljnjo predpostavko, da te dejanske ugotovitve niso izpodbijane s pritožbo ali da prestanejo pritožbeni preizkus, jih mora sodišče druge stopnje vzeti v podlago svoje odločitve (ne glede na to, da je prvostopenjsko sodišče do nje prišlo ob postopkovni kršitvi, na katero drugostopenjsko sodišče ne pazi po uradni dolžnosti).

Za obogatitveni zahtevek je bistvena korist, ki jo je brez pravne podlage pridobil okoriščeni solastnik: predmet zahtevka je dosežena korist oziroma njena vrednost (prvi odstavek 190. člena, 198. člen OZ). Prikrajšanje na eni strani je relevantno (le) kot vzrok, ki je omogočil korist na drugi strani, zato zadošča, da obstoji, ni pa ga treba ovrednotiti; skladno z navedenim za sklepčnost tožbe v zvezi s prikrajšanjem zadošča trditev, da tožnik ni mogel uporabljati solastne stvari, ker mu je toženec to onemogočil. V zvezi s koristjo mora tožba, da bi bila sklepčna po temelju, vsebovati trditev o načinu in času (trajanju) uporabe, ter o okoliščinah, relevantnih za zaključek o koristi od uporabe. Trditve o okoliščinah, pomembnih za vrednotenje koristi, pa so potrebne za odločitev o višini zahtevka.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Toženec in njegove tri sestre so, vsak do ¼-ine,  podedovali parcelo št. 1635 k.o. ... površine 558 m2, ki je bila njihovemu očetu vrnjena v denacionalizacijskem postopku. Toženčeve sestre so trdile, da zemljišče uporablja toženec kot sadni in zelenjavni vrt ter trato pred lastni hišo, da ga je ogradil z žično ograjo, na njem postavil garažo in uredil betonirano parkirišče za več vozil. Zahtevale so, da jim je dolžan plačati uporabnino in sicer po 418,50 EUR za ¾-ine parcele mesečno za čas od decembra 2005 do avgusta 2010 oziroma po razširitvi tožbe do novembra 2011.

2. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo odločilo, da je zahtevek tedanjih tožnic po prvotnem zahtevku, ki zajema obdobje od decembra 2007 do novembra 2010 po podlagi utemeljen do 65,76% (o zvišanem zahtevku, ki se nanaša na obdobje po novembru 2010, še ni odločilo). Navedeni odstotek ne odraža vsote deležev toženčevih sestra, pač pa delež parcele, ki je bil denacionalizacijskemu  upravičencu vrnjen bremen prost; s sodno poravnavo, sklenjeno v denacionalizacijskem postopku, si je namreč denacionalizacijski zavezanec M. V. zagotovil pravico uporabe površine 194 m2 do leta 2010 in za ta delež oziroma razmerje med njegovo površino in površino celotne parcele po prvostopenjski sodbi ni podlage za uporabnino.

3. Drugostopenjsko sodišče je pritožbi toženca ugodilo in zahtevek zavrnilo, češ da tožeča stranka ni izpolnila svojega trditvenega bremena, ker ni pojasnila, v čem naj bi bila korist toženca in ker ni trdila, da bi bila sama prikrajšana.

4. Vrhovno sodišče je zoper sodbo pritožbenega sodišča  s sklepom II DoR 105/2013 z dne 7. 11. 2013 dopustilo revizijo glede vprašanja solastnikove dolžnosti povračila nadomestila drugim solastnikom za brezplačno uporabo nepremičnine, ki presega njegov solastniški delež v obdobju od 1. 1. 2007 dalje.

5. Tožeča stranka v dopuščeni reviziji uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču očita, da se je sklicevalo na določbe tretjega odstavka 76. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen) v zvezi z 211. členom Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR), ki za konkreten primer ne pridejo v poštev in da ni preizkušalo utemeljenosti zahtevka na podlagi dejstev, ki jih je tožeča stranka zatrjevala, a se mu niso zdela pomembna. Poudarja, da toženec celotno zemljišče uporablja sam, čeprav so ga tožeče stranke pozvale, naj z izključno uporabo preneha, ker bi želele zemljišče uporabljati tudi same; med toženčevo obogatitvijo, ki je podana zato, ker uporablja zemljišče le v svojo korist, in prikrajšanjem tožečih strank, ki svojih deležev ne morejo uporabljati, obstoji vzročna zveza. Odločitev sodišča prve stopnje je bila zato materialnopravno pravilna. Da je izpodbijana odločitev materialnopravno zmotna, potrjujejo nasprotna stališča v sodni praksi, na primer v sodbi VS RS II Ips 178/2011, po kateri je trditev o prikrajšanju implicirana že v trditvi, da toženki proti tožničini volji izključno sami uporabljata sporno nepremičnino in da zato podrobnejša konkretizacija prikrajšanja lahko vpliva le na odločitev o višini zahtevka, ne more pa vplivati na sklepčnost tožbe. Glede vprašanja neupravičene uporabe v primeru, ko v stanovanju, ki je v solasti bivših zakoncev, živi le bivša žena z otrokom, je Vrhovno sodišče dopustilo revizijo s sklepom II DoR 306/2012. Stališče drugostopenjskega sodišča, da v primeru, ko se solastniki ne morejo dogovoriti o načinu rabe solastne stvari, o tem odloči sodišče v nepravdnem postopku, je v konkretnem primeru napačno, saj ne gre za stvarnopravni spor, pač pa za obligacijskopravni spor o plačilu uporabnine, do katere so tožniki upravičeni, ker je toženec kot eden od solastnikov ostalim solastnikom prikrival zaključek denacionalizacijskega postopka in jim preprečil souporabo, nepremičnino pa je uporabljal sam in jih s tem prikrajšal. Trdi še, da po določbi 66. člena Stvarnopravnega zakonika (v nadaljevanju SPZ) iz solastnine izhajajo enaka upravičenja za vse solastnike, zato je izvrševanje lastninske pravice odvisno od volje prav vseh solastnikov ter da se izpodbijana odločitev razlikuje od odločitve istega sodišča v zadevi I Cp 1106/99, po kateri je treba, dokler razmerja med solastniki niso urejena, na drug način preprečiti prikrajšanje tistega, ki mu je onemogočena uporaba solastnega deleža ter obogatitev tistega, ki uporablja solastno stvar preko svojega deleža, to pa ob slabovernosti toženca narekuje njegovo obveznost tožeči stranki plačati uporabo njenega solastninskega deleža za določeno preteklo obdobje.

6. Toženec je na revizijo odgovoril in Vrhovnemu sodišču predlagal, naj jo zavrne.

8. Odločitev o neupravičeni pridobitvi je v izpodbijani sodbi utemeljena z določbami 198. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) in 66. člena SPZ. Zato je neutemeljen revizijski očitek, da je izpodbijana sodba materialnopravno zmotna, ker naj bi bila oprta na določbe tretjega odstavka 76. člena ZDen v zvezi z 211. členom ZZZDR. Na te predpise se je pritožbeno sodišče sklicevalo z zvezi z odškodninsko podlago tožbenega zahtevka, ki ni predmet revizijskega preizkusa.

9. Očitek, da pritožbeno sodišče ni preizkušalo utemeljenosti zahtevka na podlagi dejstev, ki jih je tožeča stranka zatrjevala, a se sodišču niso zdela pomembna, je neutemeljen, ker je neobrazložen. Revizija je samostojno pravno sredstvo, na podlagi katere revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni oziroma glede konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena (prvi in drugi odstavek 371. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Ena od posledic navedenega pravila je tudi v tem, da revizijsko sodišče na obstoj bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ne pazi po uradni dolžnosti, ampak le na tiste kršitve, ki jih revizija konkretizirano in obrazloženo opredeli.(1)

10. Neutemeljena je revizija tudi, ko trdi, da je v konkretnem primeru napačno stališče pritožbenega sodišča, naj v primeru spora med solastniki o načinu rabe solastne stvari odloči sodišče v nepravdnem postopku. Iz razlogov izpodbijane sodbe je namreč jasno razvidno, da je pritožbeno sodišče tožnikom  pravico do uporabnine odreklo zaradi nesklepčnosti tožbe (torej ne zato, ker bi menilo, da do nje v nobenem ne bi bili upravičeni); poudarilo je, da jim uporabnina ne gre, ker niso zatrjevali lastnega prikrajšanja in toženčevega okoriščenja, tem razlogom pa je zgolj dodalo za odločitev o pritožbi neodločilen poduk, da imajo (če že s tožbo za plačilo uporabnine za čas od leta 2007 do spremembe tožbe niso uspele) možnost vsaj zahtevati ureditev razmerij v zvezi z uporabo solastne nepremičnine v nepravdnem postopku.

11. Tožniki pravico do uporabnine izpeljujejo iz svoje solastninske pravice na sporni nepremičnini. Lastninska pravica na vsaki stvari je ena sama. Njena vsebina je enovita in nedeljiva, nosilcu pa daje neomejeno, izključno, a socialno vezano oblast in upravičenja na stvari, ki je njen predmet.(2)  Solastnina kot posebna oblika lastninske pravice na stvari pomeni pravno oblast več oseb na  nerazdeljeni stvari, pri čemer vsaki od teh oseb pripada računsko določen delež te stvari (condominium pro divisio).(3) Institut solastnine je koncipiran individualno: vsaka oseba, ki sodeluje v lastništvu stvari, je samostojen pravni subjekt, ki mu pripada določen del lastninske pravice.(4)  Solastninski del je torej tisti del lastninske pravice, ki pripada določenemu solastniku. Ker pa je lastninska pravica enovita, lahko le vsem solastnikom pripadajo na stvari oblast in upravičenja enake  vsebine ne glede na velikost solastninskih deležev. Pač pa je izvrševanje lastninske pravice vsakega solastnika na celi stvari omejeno s solastninsko pravico drugih solastnikov.(5)  Lastninska upravičenja, določena v 37. členu SPZ, izvršujejo v skladu s svojimi solastninskimi deleži, vendar vsebinsko neokrnjeno.(6)

12. Eno od upravičenj, ki pripada solastnikom, je tudi uporaba solastne stvari. Dejanski odraz izvrševanja pravice do uporabe kot pravice stvarnega prava je  neposredna ali posredna posest, ki je lahko skupna (solastniki jo izvršujejo hkrati ali sukcesivno) ali deljena (vsak soposestnik izvršuje dejansko oblast na fizično določenem delu stvari).

13. Soglasja vseh solastnikov glede izvrševanja lastninskih upravičenj neredko ni; če jih posamezen solastnik izvršuje brez soglasja oziroma proti volji ostalih solastnikov, krši njihove pravice.

14. V konkretnem primeru je v relevantnem obdobju (od 1. 1. 2007 do spremembe tožbe) posest nepremičnine, ki je v solastnini vseh pravdnih strank, izvrševal toženec. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je sporno zemljišče, ki meri 588 m2, zazidljivo; da meji na zemljišče, na katerem stoji toženčeva hiša; da ga je toženec ogradil z žičnato ograjo tako, da je mogoč dostop nanj le skozi toženčevo dnevno sobo in da je znotraj ograje namestil psa in da se je na opozorila solastnic, da se s tem ne strinjajo in da želijo zemljišče  uporabljati tudi same (ga oddajati v najem ali na njem graditi) odzval odklonilno, češ da postopki še niso končani in da odstranitve ograje ne dovoli do dogovora vseh solastnikov o tem, »kaj bodo naredili«.

15. Po prevladujoči sodni praksi pripada solastniku, čigar pravico uporabe je kršil drug solastnik, obligacijskopravno varstvo po določbi 198. člena v zvezi s 190. členom OZ. V 198. členu OZ je določeno, da če je nekdo uporabil  tujo stvar v svojo korist, lahko imetnik ne glede na pravico do odškodnine, in tudi če te pravice nima, zahteva od njega, naj mu nadomesti korist, ki jo je imel od uporabe. Ta norma sama zase pravice do nadomestila koristi ne pogojuje s prikrajšanjem imetnika stvari. Da je tudi prikrajšanje imetnika predpostavka uspešnosti zahtevka za plačilo uporabnine, izhaja iz splošnega pravila o neupravičeni pridobitvi iz prvega odstavka 190. člena OZ, po katerem je tisti, ki je bil brez pravnega temelja obogaten na škodo drugega, dolžan prejeto vrniti, če je to mogoče, sicer pa nadomestiti vrednost dosežene koristi.

16. Predpostavka vsake obogatitve, tudi verzije,(7) je uporaba tuje stvari. Stvar je z vidika določbe 198. Člena OZ tuja takrat, ko tisti, ki jo uporablja, do nje nima pravice.(8) Za zahtevek za plačilo uporabnine je potrebno izkazati korist na strani tistega, ki solastno stvar uporablja, ter prikrajšanje na strani tistega, ki solastne stvari ne uporablja. Zgolj dejstvo, da solastnik solastne stvari ne uporablja, pri tem pa od drugega solastnika ni zahteval dopustitve uporabe, ne zadošča za zahtevek na podlagi neupravičene pridobitve.(9) Načelo uporabe solastninskemu deležu sorazmernega dela nepremičnine ni kršeno, če solastnik izrecno ali konkludentno, na primer s prostovoljno odsotnostjo, privoli v neuporabo in s tem v prikrajšanje.(10) Prikrajšanje mora biti konkretno in realno,(11) takšno pa je, če je posamezen solastnik proti svoji volji izključen iz uporabe solastne stvari. Na nasprotni strani se šteje, da je imel solastnik, ki je drugega solastnika izključil iz souporabe, od uporabe njegovega deleža korist (v primerih, ko je njena višina težko ugotovljiva,  se lahko upošteva t.i. hipotetično korist, na primer najemnino, ki bi jo bilo mogoče doseči(12) ).

17. Za obogatitveni zahtevek je bistvena korist, ki jo je brez pravne podlage pridobil okoriščeni solastnik: predmet zahtevka je dosežena korist oziroma njena vrednost (prvi odstavek 190. člena, 198. člen OZ). Prikrajšanje na eni strani je relevantno (le) kot vzrok, ki je omogočil korist na drugi strani, zato zadošča, da obstoji, ni pa ga treba ovrednotiti; skladno z navedenim za sklepčnost tožbe v zvezi s prikrajšanjem zadošča trditev, da tožnik ni mogel uporabljati solastne stvari, ker mu je toženec to onemogočil.(13)  V zvezi s koristjo mora tožba, da bi bila sklepčna po temelju, vsebovati trditev o načinu in času (trajanju) uporabe, ter o okoliščinah, relevantnih za ovrednotenje koristi od uporabe. Trditve o okoliščinah, pomembnih za vrednostenje koristi, pa so potrebne za odločitev o višini zahtevka.

18.  Materialnopravno stališče sodne prakse, da je prikrajšanje konkretno in realno, če je posamezen solastnik proti svoji volji, s katero je drugega solastnika seznanil,(14) izključen iz uporabe solastne stvari in da se šteje, da je imel solastnik, ki je drugega solastnika izključil iz souporabe, od uporabe njegovega deleža korist, opredeljuje trditveno in dokazno breme tožnika. S pravilno in popolno izpolnitvijo trditvenega bremena tožeča stranka sodišču omogoči ugotavljanje dejstev, pomembnih za odločitev o njenem zahtevku.

19. V konkretnem primeru je sodišče prve stopnje ugotovilo obstoj vseh dejstev, potrebnih za pravni zaključek, da so bili tožniki prikrajšani (da spornega zemljišča proti svoji tožencu izraženi volji niso mogli uporabljati), toženec pa okoriščen (da je tožnika izključil iz uporabe).

V pritožbi je toženec izpodbijal dejanske ugotovitve o vseh teh dejstvih. Drugostopenjsko sodišče pritožbe v delu, ki se nanaša na dejansko stanje, ni obravnavalo; menilo je, da toženec v pritožbi utemeljeno opozarja, da »tožeča stranka v okviru trditvenega in dokaznega bremena ne pove, v čem bi bila podana korist toženca, niti ne zatrjuje, da na njeni strani obstoji prikrajšanje.«

20. Vrhovno sodišče revidentom pritrjuje, da pritožbeno sodišče nima prav glede toženčeve koristi: trditve tožečih strank so bile ustrezne. Ima pa prav glede prikrajšanja tožečih strank. Te v reviziji neutemeljeno zatrjujejo odstop izpodbijane odločitve od stališča, ki ga je Vrhovno sodišče zavzelo v zadevi II Ips 178/2011, in sicer, da je trditev tožnice o prikrajšanju implicirana že v trditvi, da toženci proti njeni volji izključno sami uporabljajo sporno nepremičnino in da zato podrobnejša konkretizacija prikrajšanja  ni potrebna in ne vpliva na sklepčnost. V konkretnem primeru so namreč tožeče stranke opustile ravno bistveno trditev, da je toženec celotno zemljišče (tudi njihove deleže) uporabljal proti njihovi volji; ni šlo za premalo konkretizirano trditev, pač pa za njen popoln izostanek. Tudi  v revizijo povzetem delu obrazložitve v zadevi I Cp 1106/99, na katero se sklicujejo tožeče stranke, je ugotovljeno, da je toženec tožnici preprečil uporabo solastnega deleža nepremičnine.

21. Vendar pa po presoji Vrhovnega sodišča v konkretnem primeru pritožbeno sodišče tožbenega zahtevka  zaradi (sicer pravilne presoje o) nesklepčnosti tožbe zaradi specifične procesne situacije ne bi smelo zavrniti. Zato ne, ker je sodišče prve stopnje  to pomanjkljivost – sicer na procesno napačen način, tako, da je ugotovilo nezatrjevana dejstva, ki utemeljujejo prikrajšanje tožečih strank – saniralo, toženec pa (relativne) postopkovne kršitve razpravnega  načela ni uveljavljal; na procesne kršitve se je skliceval le ob uvodnem naštevanju pritožbenih razlogov, nato pa je pretežni del pritožbe namenil graji dejanskih ugotovitev.

Po presoji Vrhovnega sodišča pritožbeno sodišče ne more zavrniti zahtevka zaradi nesklepčnosti tožbe, če relevantna dejstva, ki jih tožnik ni zatrjeval, sodišče prve stopnje ugotovi samo, ta dejstva pa (samostojno ali v povezavi z zatrjevanimi) tožbeni zahtevek utemeljujejo in ko pritožnik ne uveljavlja kršitve razpravnega načela. Pod nadaljnjo predpostavko, da te dejanske ugotovitve niso izpodbijane s pritožbo ali da prestanejo pritožbeni preizkus, jih mora sodišče druge stopnje vzeti v podlago svoje odločitve (ne glede na to, da je prvostopenjsko sodišče do nje prišlo ob postopkovni kršitvi, na katero drugostopenjsko sodišče ne pazi po uradni dolžnosti). V opisanem procesnem položaju vprašanje sklepčnosti tožbe ne more biti več relevantno. Izpodbijana odločitev torej izhaja iz materialnopravno zmotnega stališča, da ugotovitve o dejstvu, nanašajoče se na presojo o prikrajšanju tožnikov niso upoštevne.

22. Pravilnosti dejanskih ugotovitev, ki utemeljujejo presojo o prikrajšanju tožečih strank, sodišče druge stopnje zaradi nesklepčnosti tožbe ni obravnavalo. Zato je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo, sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo in mu zadevo vrnilo v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP).

23. Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Op. št. (2): Gavella, N., v Gavella, N. in soavtorji, Stvarno pravo, 1. knjiga, Narodne novine, Zagreb 2007, stran  684.

Op. št. (3): Prvi odstavek 65. člena SPZ: Več oseb ima lastninsko pravico na stvari (solastniki), če je delež vsakega izmed njih določen v sorazmerju s celoto (idelani delež). Glej Juhart, M.,, Tratnik, M., in Vrenčur, R., Stvarno pravo, Gospodarski vestnik Založba, Ljubljana 2007, stran 309.

Op. št. (4): Gavella, N., navedeno delo, stran 683.

Op. št. (5): Gavella, N., navedeno delo, stran 685, Juhart, M.,, Tratnik, M., in Vrenčur, R., Stvarno pravo, Gospodarski vestnik Založba, Ljubljana 2007, stran 312.

Op. št. (6): Prvi odstavek 37. člena SPZ: Lastninska pravica je pravica imeti stvar v posesti, jo uporabljati in uživati na najobsežnejši način ter z njo razpolagati. Omejitve uporabe, uživanja in razpolaganja lahko določi samo zakon.

Op. št. (7): Obogatitveni zahtevek zaradi uporabe tuje stvari v svojo korist ima naravo kondikcije, ko se zahteva vrnitev stvari, ki jo je stranke prejela kot izpolnitev, ali naravo verzije, če je do nje prišla na kakšen drug način. Glej Polajnar Pavčnik, A., v Plavšak, N. in soavtorji, Obligacijski zakonik s komentarjem, 2. knjiga, Gospodarski vestnik Založba, Ljubljana 2003, stran 57.

Op. št. (8): Cigoj, S., Komentar obligacijskih razmerij, II. knjiga, Časopisni zavod Uradni list SR Slovenije, Ljubljana 1984, stran 848.

Op. št. (9): Glej na primer sodbi II Ips 206/2014 z dne 16.10.2014, II Ips 187/2013 z dne 19.2.2015 in druge.

Op. št. (10): Tako sodba II Ips 251/2006 z dne 25.9.2008.

Op. št. (11): Sodba II Ips 206/2014 z dne 16.10.2014 in druge tam navedene odločbe Vrhovnega sodišča.

Op. št. (12): Glej sodbo II Ips 802/2008 z dne 4.12.2008.

Op. št. (13): Tako sodba II Ips 118/2010 z dne 3.2.2011.

Op. št. (14): Glej sodbo II Ips 187/2013 z dne 19.2.2015, opomba 2: » ... se je danes ustalilo stališče, da mora biti solastnik proti svoji volji (ki jo mora izraziti drugemu solastniku) izključen od souporabe stanovanja, da je upravičen do uporabnine. Primerjaj sodne odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 169/99, II Ips 131/99, II Ips 998/2007, II Ips 852/2007, II Ips 67/2009, II Ips 802/2008, II Ips 589/2008 idr.«

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.