VSRS Sklep I Up 91/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-03-30

Brigita Domjan Pavlin (preds.), Peter Golob (poroč.), dr. Erik Kerševan

elektronske telekomunikacije - podaljšanje odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc - pritožba - aktivna legitimacija za vložitev tožbe - stranka oziroma stranski udeleženec upravnega postopka - položaj stranke v upravnem sporu - procesne predpostavke- zavrženje tožbe

Predhodno priznan status stranke oziroma stranskega udeleženca v upravnem postopku podaljšanja veljavnosti odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc je pogoj za priznanje položaja stranke v upravnem sporu oziroma vsebinsko obravnavanje tožbe zoper odločbo, izdano v tem postopku.

Določba drugega odstavka 66. člena ZPOmK-1 pritožnici ne daje možnosti vložitve neposredne tožbe v obravnavani zadevi, saj ne izključuje določb ZUS-1, ki določajo stranke in stranske udeležence v upravnem sporu (prvi odstavek 17. člena ZUS-1), ampak določa le vrsto pravnega varstva, to je upravni spor.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

II. Tožeča stranka in stranka z interesom sami trpita svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrglo tožničino tožbo zoper odločbo tožene stranke št. 38115-7/2013/8 z dne 25. 3. 2013. Z njo je tožena stranka v postopku podaljšanja veljavnosti odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc, vodenem na podlagi 243. člena Zakona o elektronskih komunikacijah (v nadaljevanju ZEKom-1) na predlog družbe T. Slovenije d. d. (stranka z interesom v tem upravnem sporu), le-tej za čas od 3. 4. 2013 do 3. 1. 2016 podaljšala odločbo o dodelitvi radijskih frekvenc v pasu 900 MHz (1. točka izreka) ter odločila o plačilu zneska za učinkovito rabo omejene naravne dobrine (2. točka izreka).

2. Sodišče prve stopnje se v obrazložitvi izpodbijanega sklepa sklicuje na določbe prvega odstavka 17. člena ZUS-1 in navaja, da tožnica nima aktivne legitimacije za izpodbijanje predmetne odločbe v tem upravnem sporu, saj je odločbo prejela na podlagi zahteve za dostop do informacij javnega značaja z dne 1. 3. 2013. Pojasnjuje tudi, zakaj tožnica nima podlage za neposredno sprožitev upravnega spora po drugem odstavku 17. člena ZUS-1 zoper izpodbijano odločbo. Sklicuje se na prakso Vrhovnega sodišča (I Up 49/2010, I Up 334/2010) in na odločitev Ustavnega sodišča v zadevi U-I-76/2013 z dne 24. 4. 2013, s katero je bila zavržena tožničina pobuda za začetek postopka za presojo ustavnosti 243. člena ZEKom-1.

3. Tožnica (v nadaljevanju pritožnica) izpodbija navedeni sklep sodišča prve stopnje iz vseh pritožbenih razlogov iz 75. člena ZUS-1. Navaja, da je že v tožbi utemeljevala svojo aktivno legitimacijo v tem upravnem sporu na podlagi določb 64. in 66. člena Zakona o preprečevanju omejevanja konkurence (v nadaljevanju ZPOmK-1), ki so specialne narave glede na določbe ZUS-1. Ker se sodišče prve stopnje do tega ni opredelilo, je podana bistvena kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1. Pri utemeljevanju aktivne legitimacije se sklicuje na odločbo Vrhovnega sodišča v zadevi G 2/2008. Ponavlja navedbe iz tožbe in pripravljalne vloge z dne 15. 11. 2013 glede interesa za uporabo spornih radijskih frekvenc in se sklicuje na določbe ZPOmK-1, ZEKom-1, 74. člen Ustave RS in določbe 28., 45., 49., 56. in 63. člena Pogodbe o delovanju Evropske unije (v nadaljevanju PDEU). Predlaga, naj Vrhovno sodišče pritožbi ugodi, razveljavi izpodbijani sklep in vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

4. Tožena stranka in stranka z interesom v odgovorih na pritožbo predlagata njeno zavrnitev. Pojasnjujeta zakaj določbe ZPOmK-1 ne pridejo v poštev in zakaj odločba Vrhovnega sodišča G 2/2008 ni relevantna za obravnavani primer. Stranka z interesom priglaša stroške pritožbenega postopka.

6. Po presoji Vrhovnega sodišča je sodišče prve stopnje obravnavano tožbo utemeljeno zavrglo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1, saj pritožnica v obravnavani zadevi ne more biti stranka v upravnem sporu oziroma vložiti tožbe zoper izpodbijano odločbo, ker v upravnem postopku, to je v postopku izdaje izpodbijane odločbe tožene stranke, ni imela priznanega statusa stranke oziroma stranskega udeleženca. Predhodno priznan status stranke v upravnem postopku kot pogoj za vsebinsko obravnavanje tožbe predstavlja ustaljeno upravnosodno prakso Vrhovnega sodišča (npr. sklepi I Up 49/2010, I Up 334/2010, I Up 18/2011, I Up 512/2012, I Up 104/2013, I Up 131/2014).

7. Stranke v upravnem sporu so določene v 16. členu ZUS-1, in sicer so to tožnik, toženec in prizadeta oseba s položajem stranke, če tako določa zakon. Po prvem odstavku 17. člena ZUS-1 je tožnik oseba, ki je bila stranka ali stranski udeleženec v postopku izdaje upravnega akta. Po drugem odstavku navedenega člena pa lahko zoper dokončen sklep, s katerim je bila osebi zavrnjena pravica do udeležbe v postopku izdaje upravnega akta, vloži tožbo tista oseba, kateri je bila pravica do udeležbe v postopku s tem sklepom zavrnjena.

8. S tožbo, ki jo je pritožnica vložila v tem upravnem sporu, je izpodbijala odločbo tožene stranke z dne 25. 3. 2013, s katero je bila, na podlagi 243.člena ZEKom-1, družbi T. Slovenije podaljšana odločba o dodelitvi radijskih frekvenc. Iz podatkov upravnega in sodnega spisa izhaja, kar med strankama tudi ni sporno, da je pritožnica izpodbijano odločbo prejela 28. 3. 2013 na podlagi zahteve za dostop do informacij javnega značaja z dne 1. 3. 2013. Pred tem, dne 11. 2. 2013, je podala vlogo, s katero je priglasila stransko udeležbo v postopku podaljšanja odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc. Njena vloga je bila zavrnjena s sklepom tožene stranke št. 38115-20/2013/5 z dne 12. 3. 2013. Pritožnica je zoper pravnomočno sodbo (s katero je bila zavrnjena njena tožba zoper sklep o zavrnitvi njene vloge za priznanje statusa stranskega udeleženca) vložila tudi revizijo, ki je bila zavrnjena s sodbo Vrhovnega sodišča X Ips 156/2014 z dne 15. 3. 2016, s katero je Vrhovno sodišče tudi vsebinsko obrazložilo, zakaj pritožnici pravilno ni bil priznan status stranskega udeleženca v postopku podaljšanja odločb o dodelitvi radijskih frekvenc na podlagi 243. člena ZEKom-1 in da je takšna ureditev skladna s predpisi EU. Pritožbeni ugovori, ki se nanašajo na interes za pridobitev frekvenc v tem postopku, so zato neutemeljeni.

9. Glede na navedeno pritožnica ni bila niti stranka niti stranski udeleženec v postopku izdaje odločbe o podaljšanju odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc, ki jo izpodbija v tem upravnem sporu in tako v skladu s prvim odstavkom 17. člena ZUS-1 nima aktivne legitimacije za izpodbijanje te odločbe v upravnem sporu.

10. Položaja stranke v obravnavanem upravnem sporu pa pritožnici ne dajeta niti  določba 64. člena ZPOmK-1 v povezavi z drugim odstavkom 66. člena ZPOmK-1, v kateri je določeno, da če zoper akte in dejanja iz prejšnjega odstavka niso mogoča pravna sredstva v upravnem postopku, lahko prizadeto podjetje začne upravni spor. Po presoji Vrhovnega sodišča citirana določba pritožnici ne daje možnosti vložitve neposredne tožbe v obravnavani zadevi, saj ne izključuje določb ZUS-1, ki določajo stranke in stranske udeležence v upravnem sporu (prvi odstavek 17. člena ZUS-), ampak določa le vrsto pravnega varstva, to je upravni spor(1). ZPOmK-1 ne vsebuje specialnih določb glede aktivne legitimacije za vložitev tožbe zoper odločbe tožene stranke v teh postopkih, zato se za to presojo uporabljajo določbe ZUS-1 (17. člen). Poleg tega pa je pritožnica imela na voljo pravna sredstva v upravnem postopku, konkretno zahtevo za priznanje statusa stranke v predmetnem upravnem postopku(2) , ki jo je, kot je bilo obrazloženo v 8. točki obrazložitve tega sklepa tudi izkoristila in zoper to dokončno odločitev vložila tudi tožbo v upravnem sporu na podlagi drugega odstavka 17. člena ZUS-1 v povezavi s 192. členom ZEKom-1, Vrhovno sodišče pa je potrdilo zavrnitev priznanja položaja stranskega udeleženca kot pravilno in zakonito. Glede na navedeno je neutemeljen pritožbeni ugovor, da se v teh postopkih ZUS-1 uporablja le smiselno(3).

11. Sodišče prve stopnje se res ni opredelilo do tožbene navedbe o sprožitvi upravnega spora na podlagi drugega odstavka 66. člena ZPOmK-1, vendar to po presoji pritožbenega sodišča na pravilnost odločitve ne vpliva. Sodišče prve stopnje je procesno predpostavko za vložitev tožbe – aktivno legitimacijo pravilno presojalo po določbah 17. člena ZUS-1, razloge za to obrazložilo in glede tega sledilo ustaljeni sodni praksi Vrhovnega sodišča(4).

12. Prav tako je neutemeljeno pritožbeno sklicevanje na odločbo Vrhovnega sodišča  G 2/2008. Ta odločba se nanaša na razmejitev pristojnosti med Upravnim in Vrhovnim sodiščem glede obravnavanja tožb zoper dokončne odločbe tožene stranke in določa, da je zanje pristojno Upravno sodišče (in ne Vrhovno sodišče) in se ne opredeljuje do vprašanja aktivne legitimacije za te tožbe, zato sklicevanje na to odločbo ni relevantno.

13. Vrhovno sodišče se v tem sklepu ne opredeljuje do drugih pritožbenih navedb, saj na odločitev, glede na zgoraj navedena stališča, ne morejo vplivati.

14. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče na podlagi 76. člena ZUS-1 pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

15. Pritožnica s pritožbo ni uspela, zato sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka (154. člen in prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

16. Ker stranka z interesom z navedbami v odgovoru na pritožbo ni v ničemer prispevala k odločitvi Vrhovnega sodišča, je Vrhovno sodišče v skladu z določbami prvega odstavka 155. člena in prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 odločilo, da sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

(1) Enako Vrhovno sodišče v zadevi I Up 131/2014 z dne 22. 5. 2014.

(2) Drugo pravno sredstvo, ki pa ga stranka (po podatkih spisa) ni izkoristila je obnova postopka po 9. točki 260. člena Zakona o splošnem upravnem postopku.

(3) Smiselno uporabo določb ZUS-1 določa npr. 54. člen ZPOmK-1 v zvezi s sodnim varstvom zoper odločbe Javne agencije RS za varstvo konkurence. Te določbe pa so za obravnavani primer nerelevantne.

(4) Npr. sklepi VSRS I Up 49/2010, I Up 334/2010, I Up 18/2011, I Up 512/2012,  Up 104/2013, I Up 131/2014.

ZUS-1 člen 17, 17-1, 17-2. ZPOmK-1 člen 64, 66, 66/2. ZEKom-1 člen 192, 243.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep I Up 527/2011, enako tudi I Up 557/2011, I Up 558/2011,  I Up 622/2011 in I Up 623/2011, I Up 559/2011, I Up 525/2011, I Up 526/2011, I Up 720/2011, I Up 706/2011, I Up 691/2011, I Up 692/2011