VSRS sodba in sklep II Ips 374/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-10-08

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel, dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

OBLIGACIJSKO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode - osebnostne pravice - razžalitev dobrega imena in časti - pravica do zasebnosti - pravica do nedotakljivosti stanovanja - predkazenski postopek - kazenski postopek - odgovornost države za delo tožilstva - odgovornost države za delo tožilstva sodišča - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - sojenje brez nepotrebnega odlašanja - sojenje v razumnem roku - odškodnina - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

Presoja protipravnosti ravnanja tožilstva in sodišča.

Revizija zoper pravnomočno odločitev o tožbenem zahtevku za povračilo nepremoženjske škode zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja se zavrže.

1. Tožnik je zaradi protipravnega ravnanja policije, tožilstva in sodišča v kazenskem postopku zahteval plačilo denarne odškodnine za premoženjsko (kot izpad dohodka) in nepremoženjsko škodo (zaradi duševnih bolečin na račun kršitve osebnostnih pravic: do zasebnosti, nedotakljivosti stanovanja, do tajnosti pisem in drugih občil, ..., in zaradi duševnih bolečin na račun prizadetega ugleda, dobrega imena in časti, do katerega je prišlo zaradi pisanja medijev o njegovi hišni preiskavi in o vložitvi obtožnice) ter plačilo nepremoženjske škode zaradi dolgotrajnega postopka, vse skupaj v višini 99.665,00 EUR.

2. Sodišče prve stopnje je tožniku zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja in s tem povzročeno nepremoženjsko škodo priznalo 5.000,00 EUR odškodnine. V ostalem je njegov tožbeni zahtevek zavrnilo.

3. Sodišče druge stopnje je toženkini pritožbi delno ugodilo in odmerjeno odškodnino znižalo na 2.500,00 EUR, v tem delu tožnikov tožbeni zahtevek zavrnilo, v celoti zavrnilo tudi njegovo pritožbo in v nespremenjenem delu sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

4. Tožnik vlaga revizijo zoper sodbo sodišča druge stopnje iz vseh dopustnih revizijskih razlogov. Opozarja, da je odškodnino uveljavljal ravno zato, ker je zanj v kazenskem postopku veljalo obrnjeno dokazno breme in je moral dokazovati svojo nekrivdo. Tožilstvo ga je nekritično obremenjevalo, utemeljevalo vloge na očitnih neresnicah, zgolj čakalo, opustilo zbiranje javno dostopne dokumentacije, gradilo na polresnicah edine priče, nekritično mu je očitalo prodaje, s katerimi je bilo vse v redu, kar predstavlja na prvi pogled očitno napačno ravnanje sodišča in tožilstva. Vsa ravnanja tožilstva in sodišča so bila v nasprotju z določbami Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), ki ne dovoljuje samovolje, kršitve zakona in zanikanja načela nedolžnosti ter obračanja dokaznega bremena. Njegove določbe so namenjene ravno preprečevanju neutemeljenih posegov v človekove pravice in preprečevanju neutemeljenega kazenskega postopka, saj postavljajo kriterije, ki morajo biti izpolnjeni, da je njegova uvedba dovoljena. Protipravnost državnih organov vidi skozi celoten kazenski postopek, predvsem pa v njegovih ključnih fazah, ko bi državni organi morali pridobiti pravno relevantne dokaze za presojo, pridobiti vsaj osnovne izjave prič, pridobiti in upoštevati izjave upnikov, ki so sodelovali v prestrukturiranju družbe G., pa so to kljub vsemu na fakulteti pridobljenemu znanju opustili, čeprav toženka tovrstnih očitkov sploh ni prerekala. Dolžni so bili namreč ugotoviti dejstva, ki so ga obremenjevala, kot tudi dejstva, ki bi ga razbremenila. Slednjega niso storili in so ga diskriminirali. Sodišče druge stopnje - zaradi napačnega izhodišča, da pravdni sodniki dokazov ne morejo ponovno presojati - ni vsebinsko obravnavalo njegovih pritožbenih očitkov o škodnih dogodkih, o protipravnih ravnanjih, o obsegu, intenziteti in trajanju posega v njegove osebnostne pravice. Namen civilnega postopka je ravno ponovna ocena dokazov, ali je bil izkazan za posamezno fazo postopka zahtevan dokazni standard. Sodišči nižjih stopenj bi morali s civilnopravnega stališča tehtati in postaviti pravila dolžnega ravnanja tožilstva in sodišča v posamezni fazi postopka ter ugotoviti, v kolikšnem obsegu je prišlo do odstopa od njega. Protipravna uvedba preiskave in zavrnitev njegovega ugovora s strani sodišča namreč ne pokrivata protipravnih ravnanj tožilstva. Sodišči nižjih stopenj sta tudi napačno uporabili 154. člen Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) in se z bistvenim delom, da bi morala toženka dokazati, da ni odgovorna za škodo, nista ukvarjali. Poudarja, da toženka ni podala niti ene trditve v smeri, da krivde ni, in ni dokazovala dolžnega ravnanja. Na drugi strani pa je sam podal konkretne očitke zoper ravnanje tožilstva (da zahtevi za preiskavo ni priložilo konkretnih javno dostopnih dokazov, niti predlagalo izvajanja dokazov, temveč zgolj zaslišanje priče, ki ni vedela bistvenega), o katerih se sodišči nižjih stopenj sploh nista izjavili, češ da gre za nesklepčne očitke. Enako velja glede ravnanja sodnika, njegove očitno neutemeljene zahteve za preiskavo, manjkajoče dokumentacije, manjkajočih izjav prič, dolžnosti prepoznati očitne neresnice, kršitve dolžnosti ločitve tožilstva kot organa pregona in sodišča (sodišče je nalagalo sodišču pridobivanje podatkov, ki so bili na razpolago tožilstvu). Tudi senat ni opravil tehtanja vsebinskih in formalnih pomanjkljivosti izdanih aktov, temveč je vse očitke brez argumentov zavrnil. Z vsem tem utemeljuje absolutni bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi z 2., 7., 8. členom in četrtim odstavkom 324. člena ZPP, pa tudi kršitve ustavnih pravic iz 21., 22., 23., 25., 26., 27., 28. in 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS), ki jih podrobno pojasnjuje. Stališču sodišča druge stopnje, da bi moral dokazati šikanozno ravnanje, torej več kot protipravno ravnanje, pripisuje zmotnost. Pojasnjuje, da šikanoznosti ne more očitati, ker tvega sankcijo zaradi razžalitve, z državnimi organi pa se bo slej ko prej spet srečal in utemeljeno lahko pričakuje maščevanje. Sploh pa ni potrebno, da bi bilo ravnanje šikanozno, zadošča že, da ni v skladu s skrbnostjo dobrega strokovnjaka. Odvzeti so mu bili dostojanstvo, varnost, zasebnost in osebnostne pravice iz 34. in 35. člena URS. Primarno vztraja na krivdni, podrejeno pa tudi na objektivni odgovornosti državnih organov. Pojasnjuje določbo 26. člena URS in določbe o odškodninski odgovornosti iz Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Utemeljuje, zakaj mu gre odškodnina zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja v višini 18.800,00 EUR. Predlaga, da mu Vrhovno sodišče prizna celotno zahtevano nepremoženjsko škodo v znesku 50.625,00 EUR in najmanj premoženjsko škodo v višini 30.240,00 EUR, vse s pripadki.

5. Tožena stranka na vročeno revizijo ni odgovorila.

6. Revizija zoper pravnomočno odločitev o tožbenem zahtevku za plačilo nepremoženjske škode zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja ni dovoljena. V ostalem delu revizija ni utemeljena.

7. ZPP določa, da je revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 40.000,00 EUR (drugi odstavek 367. člena ZPP) ali če jo na predlog stranke dopusti sodišče (tretji odstavek 367. člena ZPP). Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da revizija ni bila dopuščena in da je tožnik neposredno vložil revizijo. To izhaja iz poimenovanja vloge in iz njene vsebine. Tožnik v njej izpodbija zavrnilni del sodb sodišč nižjih stopenj,(1)  ki pa ne izhaja v celoti iz istega vprašanja. S tožbenim zahtevkom je zahteval 50.625,00 EUR kot povračilo nepremoženjske škode zaradi kršitve osebnostnih pravic med trajanjem predkazenskega in kazenskega postopka, 30.240,00 EUR kot povračilo premoženjske škode - izgube na dohodku in 18.800,00 EUR zaradi kršitve pravice do sojenja v razumnem roku (na ta račun je dobil 2.500,00 EUR). Ker tožnikova zahtevka zaradi kršitve pravice do sojenja v razumnem roku ter zaradi neutemeljenega postopka in z njim povezanih zatrjevanih kršitev njegovih pravic ne temeljita na isti pravni in dejanski podlagi in ne izvirata iz istega škodnega dogodka, se po pravilu iz drugega odstavka 41. člena ZPP dovoljenost revizije presoja po vrednosti vsakega posameznega zahtevka in ne po njunem seštevku. Revizija zoper zavrnitev tožbenega zahtevka za plačilo zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja tako ni dovoljena, saj izpodbijani del dosega le 16.300,00 EUR, zato jo je revizijsko sodišče v tem delu zavrglo (377. člen ZPP). Nasprotno pa velja za zahtevka za povračilo premoženjske in nepremoženjske škode, ki je tožniku nastala zaradi predkazenskega in kazenskega postopka, skupaj v višini 80.865,00 EUR, saj izvirata iz istega škodnega dogodka in sta medsebojno povezana, zato se njuna vrednost sešteva po petem odstavku 367. člena ZPP.

8. Revizijsko sodišče pojasnjuje še, da revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Zato se ne bo opredeljevalo do tožnikovih očitkov izven v nadaljevanju povzetega ugotovljenega dejanskega stanja. Ker revizijsko sodišče niti na dovoljene revizijske razloge ne pazi po uradni dolžnosti (371. člen ZPP), pa mora revident vsak očitek ustrezno obrazložiti.

9. Kazensko pravo obsojencem ali pripornikom v primerih neutemeljeno odvzete prostosti oziroma neupravičene obsodbe priznava povračilo škode ne glede na to, kako so ravnali organi, ki so te postopke vodili.(2) Odgovornost države za škodo je v teh primerih objektivna, protipravnost ravnanja državnih organov pa ni predpostavka pravice do povračila škode. Tovrstne odgovornosti države tožnik ni zatrjeval. Škoda, ki nastane zaradi samega teka (pred)kazenskega postopka, ni posebej urejena.(3) Toženka pa lahko odškodninsko odgovarja na podlagi 26. člena URS, po katerem ima vsakdo pravico do povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. Protipravnost ravnanja je povzdignjena že na ustavno raven, kar izključuje presojo po načelu objektivne odgovornosti, kot jo ponuja revident.

10. Odškodninska odgovornost države za tovrstna dejanja je specifična oblika odgovornosti, ki izvira iz posebnega položaja države nasproti fizičnim osebam. Glede na to je treba pri presoji posameznih predpostavk njene odgovornosti (predvsem pri presoji protipravnosti) upoštevati tudi posebnosti, ki izvirajo iz oblastvene narave delovanja njenih organov, funkcionarjev in uslužbencev.(4)  Ustaljena sodna praksa protipravnost pri vodenju policijskih, tožilskih in sodnih postopkov v smislu civilne odškodninske odgovornosti tako priznava le, če so obremenjene s t. i. kvalificirano stopnjo napačnosti in ne pri vsaki zmotni presoji ali kršitvi postopka. Pojma protipravnosti sodnikovega ravnanja tako ni mogoče enačiti z oceno, da je sporna sodna odločba nepravilna in nezakonita, in ne z vsako napako v postopku. Prav tako ni protipravno dejanje sam proces odločanja oziroma uvedba predkazenskega ali kazenskega postopka, čeprav pozneje ni prišlo do obsodbe.(5) Narava tožilskega ali sodniškega odločanja namreč omogoča različno presojo izvedenih dokazov in različno pravno presojo. Na drugi strani tudi pravnomočnost sodne odločbe ne preprečuje možnosti presoje o zatrjevani protipravnosti ravnanja v odškodninskem sporu.(6) Ravnanje tožilstva, ki je protipravno, pa mu pritrdi kazensko sodišče, zato ne postane dovoljeno. Vsaka intervencija državnih organov, ki je usmerjena proti posamezniku, je zanj neprijetna in poseže v njegove z ustavo in zakoni varovane pravice.(7) A zato še ni protipravna. Takšna postane le, če prekorači mejo dopustnega.

11. Tako, kvalificirano napačnost je sodna praksa npr. prepoznala v nerazumnem odstopu od jasnih določb materialnega prava ali od uveljavljene sodne prakse, pri neuporabi povsem jasne določbe zakona ali namerne razlage predpisa v nasprotju z ustaljeno sodno prakso zaradi pristranskosti, pri opustitvi ugotavljanja lastništva stanovanja, ki je bilo predmet izvršbe, v napakah, ki so povsem zunaj okvira pravno še dopustnega dejanja v smislu arbitrarnosti oziroma izdaje odločbe zunaj kakršnegakoli z zakonom predvidenega postopka, v vrsti hudih postopkovnih napak v postopku, za katerega je že po naravi stvari značilna velika občutljivost (postopek pridržanja v psihiatrični organizaciji).(8)

12. Protipravnost delovanja državnih organov sodi v tožnikovo materialno trditveno in dokazno breme, z dokazom nekrivde pa se lahko odgovorna oseba razbremeni svoje odgovornosti.(9) Procesno dokazno breme je zgolj odraz opisanega materialnega dokaznega bremena v postopku in vsaki stranki nalaga, da navede dejstva in predlaga dokaze, ki so po materialnem pravu odločilni za njen uspeh.(10) Šele, če bi tožnik protipravno ravnanje izkazal, bi toženki naložil breme, da se brani z dokazom nekrivde. Protipravno ravnanje je pravni standard, ki ga na podlagi s tožnikove strani zatrjevanega in ugotovljenega sodišče napolni v vsakem posameznem primeru in sodi v okvir pravilne uporabe materialnega prava. Pravo namreč sodišče pozna sámo. Tožniku zato ni bilo treba zatrjevati, da so bila dejanja državnih organov šikanozna. Zadošča, da je opisal, kakšna so bila, kot šikanozna ali drugače protipravna pa jih lahko okvalificira sodišče.

13. Sodišči nižjih stopenj sta ugotavljali potek kazenskega in predkazenskega postopka. Ugotovili sta:

- odredba za hišno preiskavo je bila izdana na obrazložen predlog policije, v njej so bili vsi z zakonom zahtevani podatki;

- zahteva za preiskavo, sklep o njeni uvedbi, obtožnica in sklep o tožnikovem ugovoru zoper obtožnico so imeli zahtevane sestavine;

- tožnikova pravna sredstva so bila vsebinsko obravnavana;

- v preiskavi je sodišče izvajalo dokaze, ki jih je predlagalo tožilstvo (zaslišalo ni le priče M. T., kar je tudi obrazložilo), tožnik pa njegovega zaslišanja ni predlagal;

- v kazenskem postopku je tožnik predlagal zaslišanje priče M. T. in sodišče ga je zaslišalo;

- kazenski postopek se je končal brez obsodbe delno zaradi absolutnega zastaranja kazenskega pregona, delno pa zaradi tožilčevega umika obtožnice po zaslišanju priče T.,

- zahteva za preiskavo je bila vložena leta 1999, kazenski postopek se je končal leta 2005.

14. Revidentov glavni očitek je, da so državni organi predkazenski oziroma kazenski postopek vodili brez dokazov (s čimer le nedovoljeno nasprotuje ugotovljenemu dejanskemu stanju, pa tudi sam sebi), da so bili dokazi, ki jih je predlagalo tožilstvo, nerelevantni in natančno izbrani - le njemu v breme, da so bili očitki na njegov račun neresnični in nekritični, ter da bi tožilstvo in sodišče morala to prepoznati. Da bi to ugotovili, bi morali sodišči nižjih stopenj v pravdnem postopku ponovno opraviti presojo dokazov, predloženih v (pred)kazenskem postopku. Zelo na splošno poudarja, da se tovrstnim očitkom tožena stranka sploh ni zoperstavila in da se sodišči nižjih stopenj o njih nista izrekli ter s tem zagrešili absolutni bistveni kršitvi določb pravdnega postopka iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Da očitki glede zatrjevanih procesnih kršitev povsem ne držijo, v nadaljevanju pove že sam revident, ko opozarja na po njegovem mnenju sicer zmotne razloge sodišča druge stopnje, da njegovi očitki (deloma) niso sklepčni, čemur pritrjuje tudi revizijsko sodišče.(11) To v tem delu izključuje zatrjevani absolutni kršitvi,(12) izpodbijana sodba pa ima tudi v preostalem delu vse razloge, na podlagi katerih je bila sprejeta ocena, da protipravnega ravnanja državnih organov ni. Sodišči nižjih stopenj pa sta v njem opravili tudi presojo, ali očitki držijo in s tem odgovorili na tožnikove trditve.(13) Konkretnejšega odgovora glede na splošne očitke tožniku revizijsko sodišče ne more dati.

15. Revizijsko sodišče se strinja z oceno sodišč nižjih stopenj, da v ravnanju tožilstva in kazenskega sodišča ni prepoznati kvalificirane stopnje napačnosti in ne protipravnosti. Kazenski in predkazenski postopek sta temeljila na potrebnih predlogih tožilstva in odločbah sodišča. Te so imele tudi dokaze. Če v postopku niso bili predlagani vsi dokazi, po tožnikovi oceni predvsem ne tisti, ki so bili njemu v korist, je to tudi njegovo breme. Imel jih je možnost predlagati, kar je tudi izkoristil. Ravno to, da jih je moral predlagati, je po njegovi oceni protipravno. Takšno mnenje pa je zmotno. URS v 29. členu vsakomur, ki je obdolžen kaznivega dejanja, zagotavlja, da ima primeren čas in možnosti za pripravo svoje obrambe, zagotovljeno pa mu mora biti izvajanje dokazov v njegovo korist. Podobno tudi pravila ZKP v 12. členu obdolžencu omogočajo, da se brani sam ali s strokovno pomočjo zagovornika, v ta namen mu je treba zagotoviti primeren čas in možnosti. Očitno je, da je možnost obrambe tožnik imel, z njo je tudi uspel. Predkazenski in kazenski postopek tako nista tekla izven običajne, z ustavo in zakoni predpisane metode. Ponovna presoja, ali je bil v posamezni fazi dosežen potreben dokazni standard, ne more biti stvar pravdnega postopka, saj narava tožilskega ali sodniškega odločanja pogosto omogoča različno presojo izvedenih dokazov in različno pravno presojo, država pa ne more odškodninsko odgovarjati za njuno razlago prava znotraj meja danih pooblastil.(14)  Nasproten revidentov pristop je povsem zmoten. Zato sodišči nižjih stopenj, ki mu nista pritrdili, nista mogli kršiti določb pravdnega postopka in tožnikovih z zakonom in ustavo varovanih pravic, ki jih ima v njem.

16. Če ni protipravnosti, ne more biti toženkine odškodninske odgovornosti. Zato se sodiščema nižjih stopenj s toženkinim bremenom - dokazom nekrivde ni bilo treba ukvarjati.

17. Razlogi, ki jih tožnik navaja v dovoljenem delu revizije, niso podani, zato je Vrhovno sodišče revizijo v tem delu zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP). Ker je revizijo zoper zavrnitev tožbenega zahtevka za plačilo denarne odškodnine zaradi okrnitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja zavrglo, na revizijske navedbe, s katerimi tožnik to odločitev izpodbija, ni odgovarjalo.

18. Odločitev, da tožnik sam krije svoje stroške revizijskega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP ter je zajeta z izrekom te odločbe.

Op. št. (1): Čeprav tožnik na začetku revizije pravi, da izpodbija zgolj zavrnitev zahtevka za nepremoženjsko škodo, na koncu zahteva tudi povračilo premoženjske škode v višini 30.240,00 EUR, zato je revizijsko sodišče štelo, da izpodbija vse sprejete odločitve.

Op. št. (2): Primerjaj določbi 538. in 542. člena ZKP.

Op. št. (3): Primerjaj odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 46/2015 z dne 23. 4. 2015 in II Ips 91/2000 z dne 19. 2. 2001.

Op. št. (4): Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča Up-679/12 z dne 16. 10. 2014 in Možina v Odškodninska odgovornost države, Pravni letopis 2013.

Op. št. (5): Za protipravnost zato tudi ne zadošča, da kazensko sodišče pozneje ni ugotovilo resničnosti očitkov tožilstva.

Op. št. (6): Primerjaj pravno mnenje Vrhovnega sodišča, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča Slovenije 14. 12. 1995, odločbo Ustavnega sodišča Up-2/04 z dne 4. 5. 2005, odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 252/2013 z dne 2. 4. 2015 in II Ips 688/2005 z dne 6. 3. 2008, ...

Op. št. (7): Vsaka hišna preiskava npr. pomeni poseg v preiskovančevo zasebnost.

Op. št. (8): Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 1014/2007 z dne 13. 1. 2011, II Ips 556/2002 z dne 13. 11. 2003, II Ips 64/2010 z dne 20. 5. 2010, II Ips 505/2003 z dne 28. 10. 2004, III Ips 48/2010 z dne 17. 12. 2012, II Ips 110/2012 z dne 20. 7. 2012.

Op. št. (9): Čeprav ju je včasih težko ločiti, gre v bistvenem za to, da protipravnost pomeni objektivno protipravnost (ravnanje v nasprotju s pravom), element krivde pa je subjektiven (ali je povzročitelj škode ob tem, ko je deloval v nasprotju s pravom, ravnal dovolj skrbno ali celo naklepno oziroma ali mu je mogoče pripisati odgovornost), primerjaj Možina, prav tam.

Op. št. (10): Zobec v Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, Uradni list in GV Založba, Ljubljana 2006, stran 348.

Op. št. (11): Tožniku je pritožbeno sodišče pojasnilo tudi, da se zato toženki zoper tovrstne očitke (da so bili očitki tožilstva neresnični, da jih torej tožilstvu v kazenskem postopku ni uspelo dokazati, ...) ni bilo treba zoperstaviti. Tožnik pa v zvezi z očitanimi postopkovnimi napakami predvsem vztraja na tem, da se toženka ni branila z dokazom nekrivde. Zanj je je revizijsko sodišče že pojasnilo, kdaj postane relevanten.

Op. št. (12): Neprerekano dejstvo sicer šteje za resnično (drugi odstavek 214. člena ZPP), kar pa še ne pomeni, da je tožbeni zahtevek utemeljen. S presojo njegove utemeljenosti zato sodišče ne krši načela dispozitivnosti in razpravnega načela (2. in 7. člen ZPP).

Op. št. (13): Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili, da ti ne držijo (predvsem, da sta sodišče in tožilstvo vodila postopek brez dokazov, da njune odločbe niso imele potrebnih sestavin in so bile v nasprotju z zakonom in ustavo). Toženka jih je tudi po presoji revizijskega sodišča obrazloženo prerekala, primerjaj njen odgovor na tožbo.

Op. št. (14): Primerjaj odločbo VS II Ips 556/2002 z dne 13. 11. 2003.

URS člen 26. OZ člen 131, 131/1. ZPP člen 41, 41/2, 367, 367/2, 367/3, 367/5, 377.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.