VSRS sklep II Ips 73/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-12-10

Anton Frantar (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Janez Vlaj

DENACIONALIZACIJA - STVARNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

sposobnost biti stranka v postopku - podelitev sposobnosti biti stranka v postopku - agrarna skupnost - člani agrarne skupnosti - stvarna legitimacija - vrnitev premoženjskih pravic - denacionalizacija - vrnitev nepremičnine v naravi - odškodnina - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nepravdni postopek - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Namen ponovne vzpostavitve agrarnih skupnosti je v vrnitvi premoženja, ki je bilo primarno odvzeto agrarnim skupnostim in le posredno članom teh skupnosti, in vrnitvi drugih premoženjskih pravic. Uveljavljanje odškodnine po 10. členu ZPVAS pomeni skupno uresničevanje interesov članov oziroma način upravljanja premoženja članov, zato jo lahko uveljavljajo tudi agrarne skupnosti, s tem pa se tudi osmišlja institut podelitve sposobnosti biti stranka po tretjem odstavku 76. člena ZPP za konkretno pravdo.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožeča stranka je v tožbi navedla, da so bile v denacionalizacijskem postopku pred Upravno enoto Jesenice izdane delne odločbe, s katerimi so bili zavrnjeni deli zahtevka za vrnitev nepremičnin v naravi zaradi pravne ali stvarne nemožnosti vrnitve. Zato je v tem delu zahtevala odškodnino v skladu z 10. členom Zakona o ponovni vzpostavitvi agrarnih skupnosti ter vrnitvi njihovega premoženja in pravic (v nadaljevanju ZPVAS). S primarnim zahtevkom je zahtevala, da ji tožena stranka plača 668.028,00 EUR v obveznicah Slovenske odškodninske družbe, d. d. v roku treh mesecev po pravnomočnosti sodbe s pripadajočimi zamudnimi obrestmi po Zakonu o Slovenskem odškodninskem skladu. S podrejenim zahtevkom je zahtevala, da tožena stranka enako odškodnino plača poimensko navedenim upravičencem, in sicer vsakemu izmed njih 1/93 oziroma znesek 7.183,10 EUR.

2. Sodišče prve stopnje je s sklepom tožeči stranki priznalo lastnost stranke, s sodbo pa je nato tako primarni kot podrejeni zahtevek zavrnilo.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

4. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožeča stranka pravočasno vložila revizijo „zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi napačne uporabe materialnega prava“. Navaja, da odločitvi sodišč prve in druge stopnje posegata v ustavne pravice upravičencev za vrnitev podržavljenega premoženja in članov agrarne skupnosti do zasebne lastnine in do enakega varstva pravic. Sodišče druge stopnje ne pojasni, na kakšen način naj bi materialnopravno razmerje vplivalo na procesnopravno razmerje in kakšen smisel ima priznanje lastnosti stranke tožeči stranki, če v nadaljevanju pravde zaključi, da ta stranka nima materialnopravne legitimacije. Pri odločitvi o priznanju lastnosti stranke po tretjem odstavku 76. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) je sodišče dolžno v določeni meri tudi vsebinsko presojati pravno naravo sporne zadeve. Odločitev, da sodišče „glede na sporno zadevo“ tožeči stranki najprej prizna lastnost stranke in ji s tem prizna legitimacijo v konkretni zadevi, nato pa zaključi, da tožeča stranka ni materialnopravno in aktivno legitimirana, je kontradiktorna in zavajajoča. Zato obstaja nasprotje med razlogi sodbe in sklepom o priznanju lastnosti stranke, kar predstavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Isto višje sodišče je v drugi zadevi poleg procesne priznalo tožeči stranki tudi stvarno legitimacijo.(1) Iz zakonodajnega postopka izhaja, da imajo agrarne skupnosti stvarno legitimacijo za uveljavljanje odškodnine po 10. členu ZPVAS. V predlogu za drugo obravnavo zakona je bilo določeno, da „v primerih, ko so podane ovire, zaradi katerih premoženjskih pravic ni mogoče vrniti, pripada agrarni skupnosti odškodnina, odmerjena po metodologiji, ki jo določi Vlada RS“. V tretjem branju je bilo besedilo oblikovano tako kot sedaj, obrazloženo pa, da se predlog ni vsebinsko spremenil in je prišlo le do nomotehničnih sprememb. Vrhovno sodišče je v sklepu II Ips 553/2001 že dopustilo možnost, da agrarna skupnost nastopa kot stranka postopka po 10. členu ZPVAS. Prvostopenjsko sodišče se sklicuje na odločbi Vrhovnega sodišča I Up 1058/2002 in I Up 1059/2002, po katerih naj bi agrarne skupnosti ne imele statusa denacionalizacijskega upravičenca. Po mnenju tožeče stranke gre v teh odločbah za drugačno situacijo od obravnavane. Prva razlika je, da se odločbi nanašata na upravni del (denacionalizacijskega) postopka, ko se odloča o vračanju premoženja v naravi, ta postopek pa je sodni del postopka, ko se odloča o vračilu v obliki odškodnine za premoženje, ki ga ni mogoče vrniti v naravi; druga razlika je, da agrarna skupnost v omenjenih dveh zadevah ni bila vzpostavljena na način, da bi bila glede vsebine odvzetih in zahtevanih pravic izkazana istovetnost z nekdanjo agrarno skupnostjo, kar pa za tožečo stranko ne drži; tretja razlika pa je, da je v omenjenih dveh zadevah zahtevo za vračilo podržavljenega premoženja vložila le ponovno vzpostavljena agrarna skupnost, v tej zadevi pa je bila zahteva za vračilo premoženja vložena po skupnem pooblaščencu. Ureditev, da je sodni postopek za odškodnino mogoče sprožiti šele po zavrnitvi zahtevka za vračilo premoženja v naravi, je z vidika učinkovitosti, racionalnosti, enotnosti in hitrosti postopka ter z vidika sistemske enotnosti „tranzicijske“ vsebine zgrešena. Zato je treba nejasne določbe ZPVAS ali pravne praznine tolmačiti in zapolnjevati na način, ki ni restriktiven in gre v prid tistim, ki uveljavljajo pravice iz tega zakona. Prvi odstavek 1. člena,  peti odstavek 7. člena in 5. člen ZPVAS govorijo o odvzetem premoženju agrarnim skupnostim, o premoženjskih pravicah agrarne skupnosti in vračanju premoženja agrarnim skupnostim, zato vprašanje statusa denacionalizacijskega upravičenca ni tako jasno, kot prikazuje sodišče. V upravnem postopku vračila premoženja članom Agrarne skupnosti A. kot aktivna stranka za upravičence in svoje člane nastopa agrarna skupnost, ki je kot tožeča stranka nastopala tudi v več upravnih sporih, kjer se ni nikoli postavilo vprašanje njene aktivne legitimacije. Ni razumnega in utemeljenega razloga, da tudi v postopkih za odškodnino agrarna skupnost ne bi mogla nastopati kot stvarno legitimirana stranka. Postopek za vrnitev premoženja članom agrarne skupnosti se začne na podlagi zahteve kateregakoli člana ali skupnega pooblaščenca. Kdo je lahko skupni pooblaščenec, zakon ne določa. Ne izključuje, da bi kot skupni pooblaščenec nastopala tudi agrarna skupnost. Skupni pooblaščenec vloži zahtevo sam in v svojem imenu, vendar za račun članov skupnosti, ki jih zastopa. Skupni pooblaščenec je zastopnik strank, ki predstavljajo skupaj procesno skupnost. V tem smislu tožeča stranka razume možnost, ki je omenjena v odločbi II Ips 553/2001 (da kot predlagatelj nastopa agrarna skupnost, katere ime predstavlja le skrajšano ime za člane agrarne skupnosti). Po pravilih o ustanovitvi in upravljanju Agrarne skupnosti A. tožeča stranka prek svojega upravnega odbora med drugim skrbi tudi za vrnitev odvzetega premoženja, pridobitev nadomestnih zemljišč in odškodnin. S tem so člani pooblastili tožečo stranko, da kot skupni pooblaščenec za račun svojih članov vlaga zahtevke za vrnitev premoženja, tudi zahtevke za plačilo odškodnine po 10. členu ZPVAS. Osebe, navedene v podrednem zahtevku, ne morejo nastopati kot pravdne stranke, ker so, razen ene, že vse pokojne. V tem smislu je bila dana izjava, da tudi tu nastopa tožeča stranka kot pravdna stranka. Država z nejasnimi določbami in restriktivnim tolmačenjem ne omogoča uveljavljanja zakonitih pravic, zakonske določbe pa ne ustrezajo načelom pravne države. Upravičencem, katerim je bilo premoženje podržavljeno po Zakonu o agrarnih skupnostih in Zakonu o razpolaganju s premoženjem bivših agrarnih skupnosti, ne nudi enakega varstva kot upravičencem, katerih premoženje je bilo podržavljeno s predpisi iz 3. člena Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen). Zato jim nista zagotovljeni ustavni pravici do enakega varstva pravic in do zasebne lastnine. Zaradi nejasne določbe in neizdelane sodne prakse glede zastaranja odškodninskih zahtevkov po 10. členu ZPVAS je bila tožeča stranka prisiljena vložiti tožbo, in to še pred koncem denacionalizacijskih in zlasti zapuščinskih postopkov po pokojnih denacionalizacijskih upravičencih. Vsi njihovi dediči sploh še niso znani. Za tožečo stranko je nerazumno in nelogično, da lahko agrarna skupnost za svoje člane npr. vloži tožbo za odškodnino za škodo, povzročeno na zemljiščih, uporabnino za zemljišča in druge tožbe, ne more pa vložiti tožbe za plačilo odškodnine po 10. členu ZPVAS. Tožeča stranka je vztrajala, da se zadeva obravnava v nepravdnem postopku, ki je zaradi svoje neformalnosti bistveno primernejši in za tožečo stranko ter njene člane prijaznejši. Sodišče bi moralo v skladu z 21. členom ZPP pravdni postopek ustaviti in odstopiti zadevo nepravdnemu sodišču. Ker ni, je kršilo 21. člen ZPP, kar je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Predlaga, da Vrhovno sodišče sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

5. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena toženi stranki. V odgovoru na revizijo tožena stranka navaja, da je vprašljiva dovoljenost revizije glede primarnega zahtevka. Tožeča stranka namreč zahteva odškodnino 3 EUR/m2, upoštevajoč Odlok o načinu določanja vrednosti kmetijskih zemljišč, gozdov in zemljišč, uporabljenih za gradnjo v postopku denacionalizacije pa bi lahko znašala kvečjemu 0,18 EUR/m2 ali manj. Glede na to je zelo verjetno, da izpodbijani znesek ne dosega 40.000,00 EUR. Revizija za podrejeni zahtevek pa ni dovoljena, saj zneski po posameznih članih agrarne skupnosti znašajo le 7.183,10 EUR, gre pa za navadno kumulacijo zahtevkov. V izdanih sodbah ni nejasnosti in nasprotij. Po materialnem predpisu tožeča stranka nima pravice zahtevati vrnitve premoženja, vključno z zahtevkom po 10. členu ZPVAS. Priznanje lastnosti stranke nima nobenega vpliva na to vprašanje. Odločba višjega sodišča, na katero se sklicuje tožeča stranka, je edini primer drugačne odločitve, zoper njo pa je tožena stranka vložila revizijo. V zadevi II Ips 553/2001 se vprašanje utemeljenosti uveljavljanja zahtevka s strani agrarne skupnosti ni presojalo. Vprašanje, ali gre za upravni ali sodni del denacionalizacijskega postopka, za odločitev ni pomembno. Pojem skupnega pooblaščenca v procesnem pravu pogojuje obstoj pooblastilnega razmerja, pravila agrarne skupnosti, ki morda določajo pravico agrarne skupnosti, da za račun svojih članov vlaga zahtevke, pa zakonske ureditve ne morejo spremeniti.

7. Neutemeljeni so pomisleki tožene stranke glede dovoljenosti revizije zoper odločitev o primarnem zahtevku. Kadar stranka uveljavlja denarni znesek, se kot vrednost spornega predmeta vzame vrednost glavnega zahtevka (prvi odstavek  39. člena ZPP), za presojo dovoljenosti revizije pa vrednost izpodbijanega dela dela pravnomočne sodbe. Ker ta vrednost presega 40.000,00 EUR, je revizija dovoljena (drugi odstavek 367. člena ZPP). Gre za presojo procesnega vprašanja dovoljenosti pravnega sredstva, zato je zanj odločilna vrednost (navedenega) izpodbijanega dela in ne morebiti vrednost utemeljeno izpodbijanega dela, za kar se očitno zavzema tožena stranka.

8. Po tretjem odstavku 76. člena ZPP sme pravdno sodišče izjemoma, s pravnim učinkom v določeni pravdi priznati lastnost stranke tudi tistim oblikam združevanja, ki nimajo sposobnosti biti stranka po prvem in drugem odstavku tega člena, če ugotovi, da glede na sporno zadevo v bistvu izpolnjujejo glavne pogoje za pridobitev sposobnosti biti stranka, zlasti če imajo premoženje, na katero je mogoče seči z izvršbo. Da agrarna skupnost izpolnjuje te kriterije, je sodišče presodilo v sklepu z dne 17. 6. 2009, s katerim ji je podelilo lastnost stranke v tej zadevi. Eden od kriterijev, ki ga sodišče upošteva pri odločanju o tem vprašanju, je tudi „sporna zadeva“ ali predmet konkretnega spora, kar je povsem logično.(2) Čeprav se je seveda treba strinjati, da je nesmiselna situacija, da se določenemu združenju (obliki združevanja) prizna lastnost stranke zgolj zato, da se njegova tožba ne zavrže (zaradi pomanjkanja procesne predpostavke sposobnosti biti stranka), pač pa tožbeni zahtevek zavrne (ker stvarnopravna legitimacija pripada le posameznim članom združenja), pa s priznanjem lastnosti stranke ni (pozitivno) odločeno že tudi o stvarnopravni legitimaciji takega združenja. Sposobnost biti stranka pomeni sposobnost biti nosilec pravic in obveznosti v procesnem razmerju in priznanje lastnosti stranke predstavlja (zgolj) procesni sklep, zoper katerega posebna pritožba niti ni dovoljena. Odločitev o stvarnopravni legitimaciji takega združenja pa je prepuščena končni, meritorni odločitvi. Tesna zveza sposobnosti biti stranka in sposobnosti biti nosilec pravic in obveznosti materialnega prava ne pomeni izenačitve obeh institutov.(3) Ali povedano drugače: procesni sklep o priznanju lastnosti stranke ne determinira končne odločitve o stvarnopravni legitimaciji take stranke. Zato nasprotja med razlogi sodbe oziroma med razlogi sodbe in sklepa o priznanju lastnosti stranke ni in zatrjevana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.

9. Tudi relativna bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 339. člena ZPP v zvezi z 21. členom ZPP, po katerem sodišče, kadar ugotovi, da bi bilo treba opraviti postopek po pravilih nepravdnega postopka, ustavi pravdni postopek in ga nadaljuje po pravilih nepravdnega postopka, ni podana. Relativne bistvene kršitve določb pravdnega postopka so namreč upoštevne samo, če je neuporaba ali nepravilna uporaba kakšne določbe ZPP lahko vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe. V reviziji tožeče stranke je taka konkretizacija zatrjevane kršitve izostala, zgolj prepis zakonskega teksta pa za to ne zadošča. Četudi bi bilo mogoče pritrditi tožeči stranki, da bi naravi postopka bolj ustrezal nepravdni postopek, 97. člen Zakona o nepravdnem postopku vendarle jasno zahteva normativno določitev tovrstnega postopka. Tudi v pravdnem postopku ni nekih procesnih ovir za določitev ustrezne odškodnine in zahtevek tudi ni bil zavrnjen zaradi kakšnih „formalnih ovir“ ali zahtev pravdnega postopka. Kot že rečeno, pa tožeča stranka niti ne konkretizira kršitve, saj ne pove, kako naj bi vplivala na zakonitost in pravilnost sodbe.

10. Tožeča stranka tudi neutemeljeno trdi, da je v pravdi nastopala kot skupni pooblaščenec svojih članov. Ne glede na to, ali ji sprejeta pravila (lahko) dajejo takšen položaj(4), je sama izrecno pojasnila, da v postopku nastopa kot pravdna stranka in s primarnim tožbenim zahtevkom zahteva plačilo odškodnine zase in ne za svoje „pooblastitelje“. Tudi iz vsebine odločbe II Ips 553/2001, na katero se sklicuje, ne izhaja, da bi sodišče agrarno skupnost štelo za skupnega pooblaščenca svojih članov. Odločba namreč omenja dve možnosti glede aktivne legitimacije agrarne skupnosti, in sicer da ji je bila priznana lastnost stranke ali da uporabljeno ime predstavlja le skrajšano ime za 58 predlagateljev (kar pomeni, da so stranke člani agrarne skupnosti, kar pa je tožeča stranka v tem postopku izrecno izključila). Z vprašanjem skupnega pooblaščenca se torej odločba ne ukvarja glede na to, da aktivna legitimacija tožeče stranke ni bila sporna in tudi ne izpodbijana, pa to vprašanje sploh ni bilo predmet revizijskega preizkusa. Vsa nadaljnja sklicevanja tožeče stranke na to odločbo glede stvarne legitimacije agrarnih skupnosti in njeno tolmačenje odločbe, zato ne morejo biti relevantna.(5)

11. ZPVAS je denacionalizacijski in tranzicijski predpis.(6) Postopek vračanja premoženjskih pravic po III. poglavju ZPVAS zato predstavlja posebej urejen postopek denacionalizacije premoženja, vzetega agrarnim skupnostim po predpisih, navedenih v prvem odstavku 1. člena ZPVAS. Vrhovno sodišče se je z vprašanjem aktivne legitimacije agrarnih skupnosti v postopkih denacionalizacije ukvarjalo v zadevah I Up 1058/2002 in I Up 1059/2002. V njih je zavzelo stališče, da ponovno vzpostavljene in organizirane agrarne skupnosti po ZPVAS nimajo statusa denacionalizacijskega upravičenca, njihova ponovna vzpostavitev je zgolj pogoj, da se premoženjske pravice vrnejo članom ponovno vzpostavljene in organizirane agrarne skupnosti. Šlo je za postopke vračanja premoženja v naravi. Po ZPVAS se o vrnitvi odvzetega premoženja v naravi odloča v upravnem postopku (četrti odstavek 9. člena), če zaradi pravne ali stvarne nemožnosti takšna vrnitev ni možna, pa lahko upravičenci zahtevajo „odškodnino po splošnih predpisih“ (10. člen). Vrhovno sodišče je že zavzelo stališče, da s tem zakon napotuje na uporabo denacionalizacijskih predpisov o določitvi odškodnine kot oblike denacionalizacije,(7) z vprašanjem aktivne legitimacije agrarnih skupnosti v postopkih določitve odškodnine pa se izrecno še ni ukvarjalo.(8)

12. Pred odgovorom na zastavljeno vprašanje Vrhovno sodišče pripominja, da ima tožeča stranka sicer prav, da določene rešitve v ZPVAS odstopajo od siceršnje ureditve postopka denacionalizacije v ZDen, pa tudi da je zakon mestoma nejasen in nedodelan, vendar to samo po sebi ne zahteva apriori njegove razlage v korist upravičencev, ki uveljavljajo pravice na njegovi podlagi, pač pa to terja ustrezno razlago v obsegu in znotraj možnosti, kot zakon (zakonodajalec) dopušča. K ustrezni razlagi zakona običajno pripomore zakonodajno gradivo, ki pa tega namena za odločitev o spornem vprašanju ne dosega predvsem zaradi bistvene vsebinske spremembe med predlogoma zakona za drugo in tretjo obravnavo(9), ki ostaja neobrazložena, saj zapisu, da je prišlo le do nomotehničnih sprememb nikakor ni mogoče slediti. Pri iskanju odgovora na zastavljeno vprašanje se je zato Vrhovno sodišče v večji meri oprlo na zgodovinski pomen agrarnih skupnosti, namen zakona, primerjavo s siceršnjo ureditvijo denacionalizacijskih postopkov in (realne) možnosti upravičencev za vrnitev premoženjskih pravic.

13. Agrarna skupnost je skupnost fizičnih in pravnih oseb na podlagi pogodbe, ki imajo skupne pravice, dolžnosti in obveznosti, določene z zakonom in pravili agrarne skupnosti. Agrarna skupnost ni pravna oseba (prvi in drugi odstavek 2. člena ZPVAS). Zgodovinsko gledano so agrarne skupnosti v slovenskem prostoru stoletja stare oblike skupnega upravljanja kmetijskih in gozdnih površin, premoženje agrarnih skupnosti (vaških skupnosti, sosesk, visokogorskih kmetij in drugih oblik neformalnih asociacij na določen način prostorsko povezanih ljudi) pa je članom teh skupnosti omogočalo določene privilegije v obliki (skupnega)  uživanja in izkoriščanja ter gospodarjenja z njimi (pravico do paše, do nabiranja stelje, dračja, sečnje lesa, pravico do napajanja živine in druge tem podobne služnostne pravice na tuji stvari; tretja alineja tretjega odstavka 1. člena ZPVAS). Za razliko od sedaj uveljavljenega individualističnega koncepta lastnine je šlo za premoženje, ki je pripadalo agrarni skupnosti kot kolektivnemu pravnemu subjektu. Namen ZDen je v popravi krivic, ki so bile prizadejane s strani države lastnikom zasebnega premoženja med drugo svetovno vojno in po njej.(10) Enak namen zasleduje ZPVAS, saj vse ureditve vračanja premoženja zasledujejo isti cilj.(11) Razlog za posebno ureditev vračanja premoženja agrarnih skupnosti je v tem, da ZDen ne omogoča vrnitve nepremičnin neposredno tistim subjektom, ki so jim bile odvzete, niti ne omogoča vrnitve drugih premoženjskih pravic agrarnih skupnosti. Po ZDen so člani agrarnih skupnosti lahko zahtevali le vrnitev lastninske pravice, ki je bila v zemljiški knjigi vpisana tudi na člane agrarne skupnosti (po prvi alineji tretjega odstavka 1. člena ZPVAS), ne pa tudi lastninske pravice, ki je bila vpisana na agrarno skupnost (po drugi alineji tretjega odstavka 1. člena ZPVAS), in drugih pravic agrarnih skupnosti (po tretji alineji tretjega odstavka 1. člena ZPVAS).(12) Namen ponovne vzpostavitve agrarnih skupnosti je torej v vrnitvi premoženja, ki je bilo primarno odvzeto agrarnim skupnostim in le posredno članom teh skupnosti, in vrnitvi drugih premoženjskih pravic. Ker so agrarne skupnosti delovale na kolektivističnih principih lastnine, izvirajočih še iz fevdalnih časov, ki niso povsem združljivi z današnjim pojmovanjem lastnine, je zakonodajalec z ZPVAS uredil vračanje premoženja oziroma pravic, ki so bile agrarnim skupnostim odvzete tako, da so do vrnitve upravičeni člani ponovno vzpostavljenih agrarnih skupnosti; če člani oziroma njihovi nasledniki ne uveljavljajo vračanja lastninske pravice (v celoti), pa nepremičnine (v ustreznem delu) (p)ostanejo last občine, na območju katere ležijo (peti in šesti odstavek 8. člena ZPVAS). To se pri vrnitvi premoženja v naravi odraža tudi v ustreznem vpisu pravic članov v zemljiško knjigo (12. člen ZPVAS). Zakonodajalec je s tako ureditvijo sledil načeloma spreminjanja nelastninske koncepcije družbene lastnine v koncept lastnine z znanimi titularji in poprave krivic, povzročenih s podržavljenjem.

14. Povedano v celoti velja za vračanje premoženja v naravi in v skladu s tem sta odločbi Vrhovnega sodišča  I Up 1058/2002 in I Up 1059/2002. Vprašanje, ki ga nadalje izpostavlja tožeča stranka, pa je, ali je situacija kaj drugačna v postopku, v katerem ne gre za vračanje premoženja v naravi, pač pa za določitev odškodnine zanj zaradi stvarnih ali pravnih ovir za vrnitev. O tem vsebuje ZPVAS le določbo 10. člena, ki določa: „Če člani agrarnih skupnosti, ki zaradi pravne ali stvarne nemožnosti za vrnitev premoženja ne morejo uveljaviti istovrstnih pravic, kakršne so imeli pred odvzemom teh pravic in zato menijo, da so oškodovani, lahko uveljavljajo odškodnino po splošnih odškodninskih predpisih.“ Jezikovna razlaga določbe vodi sicer k sklepanju, da stvarna legitimacija pripada članom agrarnih skupnosti in to, upoštevajoč pravila denacionalizacije, tistim članom, ki bi bili sicer (če ne bi bilo stvarnih ali pravnih ovir) upravičeni do vrnitve v naravi, ter v obsegu (v odškodnini za pravice), ki so ga imeli ob podržavljenju. Vendar pa drugače kot vrnitev premoženja v naravi, ki predpostavlja vrnitev stvarnih pravic (vrnitev lastninske pravice ali lastninskega deleža iz prve in druge alineje tretjega odstavka 1. člena ZPVAS in vrnitev služnostnih pravic na tuji stvari iz tretje alineje tretjega odstavka 1. člena ZPVAS) individualno določenim subjektom - članom ponovno vzpostavljenih agrarnih skupnosti, za odškodnino kot sekundarno obliko denacionalizacije in v denarju izraženo terjatev, ni videti ovir, da bi ne pripadla kolektivnemu pravnemu subjektu (združenju, skupnosti), v katerega se upravičenci prostovoljno združujejo. Takšna skupnost sicer ni pravna oseba in nima lastnega premoženja, vendar zakon(13) ureja poslovanje skupnosti in način upravljanja s premoženjem članov skupnosti, tako da so pravna razmerja znotraj takšne skupnosti jasna. Terjatev, ki pripade agrarni skupnosti, tako pripada njenim članom, vsakemu v ustreznem deležu. Upoštevajoč dejstvo, da so bile agrarne skupnosti vzpostavljene zaradi vrnitve premoženja (v naravi ali v obliki odškodnine), gre pri uveljavljanju odškodnin po 10. členu ZPVAS za skupno uresničevanje interesov članov oziroma način upravljanja premoženja članov, enako kot v drugih zadevah skupnega pomena za vse člane agrarne skupnosti in se tičejo npr. odločanja o članstvu v agrarni skupnosti, uporabnini ali siceršnji odškodnini v zvezi z zemljišči. S tem se nenazadnje tudi osmišlja institut podelitve sposobnosti biti stranka po tretjem odstavku 76. člena ZPP za konkretno pravdo,(14) obenem pa se članom agrarnih skupnosti oziroma njihovim dedičem in pravnim naslednikom zagotavlja pravno varstvo, ki bi sicer glede na časovno odmaknjenost podržavljenja, dolgotrajnost (in delno tudi pravno nedorečenost) denacionalizacijskih postopkov za vračanje premoženja, v katerih je treba pravice sicer uveljavljati v predpisanih rokih, in njim sledečih zapuščinskih postopkov lahko ostalo negotovo.

15. Na takšno presojo ne more vplivati dejstvo, da bi se med pravdnim postopkom utegnilo izkazati, da člani niso upravičeni do odškodnine za celotno odvzeto premoženje.(15) Ker agrarna skupnost svojo stvarno legitimacijo lahko „črpa“ le iz stvarne legitimacije svojih članov, v takšnem primeru zahtevek v ustreznem delu (po temelju in v posledici tega po višini) ne bo utemeljen.

16. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da sta sodišči prve in druge stopnje materialno pravo zmotno uporabili, ker sta šteli, da lahko odškodnino po 10. členu ZPVAS zahtevajo le člani agrarnih skupnosti. Reviziji tožeče stranke je zato ugodilo in izpodbijano sodbo ter sodbo sodišča prve stopnje na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP v celoti razveljavilo (pri čemer je razveljavitev odločitve o podrejenem zahtevku posledica razveljavitve odločitve o primarnem zahtevku) in zadevo vrnilo v novo sojenje sodišču prve stopnje, ki bo moralo v ponovljenem postopku ponovno odločiti o siceršnjem zahtevku za plačilo odškodnine.

17. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določilu tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Op. št. (1): Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zadevo obravnavalo na seji 28. 8. 2014 in o njej odločilo z odločbo II Ips 180/2013.

Op. št. (2): Tako bo sodišče npr. skupnosti lastnikov garaž ali skupnosti etažnih lastnikov priznalo lastnost stranke v pravdi, v kateri se izterjujejo kakšni stroški v korist ali breme lastnikov - članov take skupnosti, ne pa tudi v pravdi, v kateri se bo ugotavljala lastninska pravica na garaži ali stanovanju; a tudi če bi ji v slednji pravdi to sposobnost priznalo, to ne pomeni, da bo tožbenemu zahtevku tudi ugodilo.

Op. št. (3): Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 671/2005.

Op. št. (4): S tem vprašanjem se namreč sodišči prve in druge stopnje nista ukvarjali.

Op. št. (5): Bistvo te odločbe je v stališču, da je Slovenski odškodninski sklad zavezanec za poravnavo odškodnin po denacionalizacijskih predpisih, torej tudi po ZPVAS.

Op. št. (6): Tako Ustavno sodišče v odločbi U-I-324/94.

Op. št. (7): Sklep Vrhovnega sodišča II Ips 206/2009.

Op. št. (8): V zadevi II Ips 180/2013 je sicer zapisalo, da okoliščina, da so materialnopravni upravičenci za vrnitev premoženjskih pravic člani agrarne skupnosti, in ne agrarna skupnost, ki ni pravna oseba (2. in 8. člen ZPVAS), ne ovira podelitve sposobnosti biti stranka, saj je ta institut namenjen premostitvi siceršnjega neobstoja pravne sposobnosti določene oblike združevanja v konkretni pravdi (tretji odstavek 76. člena ZPP) in ker revidentka ni uspela izkazati kršitev v zvezi s tožničino (podeljeno) sposobnostjo biti stranka, je predmet presoje v konkretnem primeru stvarna legitimacija njenih članov. Vendar odločitev vprašanja vsebinsko podrobneje ne obravnava, nosilni razlog odločitve pa je bil povsem drug.

Op. št. (9): Predlog zakona za drugo obravnavo (Poročevalec DZ, št. 39/93) in predlog zakona za tretjo obravnavo (Poročevalec DZ, št. 1/1994) se vsebinsko namreč bistveno razlikujeta. Najpomembnejši razliki sta ravno v ureditvi o pravni subjektiviteti agrarne skupnosti (po predlogu zakona za drugo obravnavo jo ima) in legitimaciji. Po predlogu zakona za drugo obravnavo jo ima agrarna skupnost: njej se vrne premoženje, ona začne postopek za vrnitev premoženja in v primeru ovir odškodnina pripada njej. Po predlogu zakona za tretjo obravnavo in po ZPVAS pa so vrnitev premoženjskih pravic upravičeni zahtevati le člani nekdanjih agrarnih skupnosti oziroma njihovi pravni nasledniki ob pogoju, da so člani ponovno vzpostavljenih agrarnih skupnosti, agrarna skupnost pa ni pravna oseba.

Op. št. (10): Odločba Ustavnega sodišča U-I-72/93.

Op. št. (11): Odločba Ustavnega sodišča Up-527/13-38, Up-621/13-36.

Op. št. (12): Odločba Ustavnega sodišča U-I-324/94.

Op. št. (13): Sedaj to ureja Zakon o agrarnih skupnostih, subsidiarni pravni vir pa so lahko določbe Obligacijskega zakonika o družbeni pogodbi.

Op. št. (14): V tem smislu tudi odločba Vrhovnega sodišča II Ips 180/2013.

Op. št. (15): Ker npr. niso uveljavljali vračanja lastninske pravice (v celoti). Ker v takem primeru nepremičnine po petem in šestem odstavku 8. člena ZPVAS (p)ostanejo last občine, na območju katere ležijo, člani niso upravičeni do odškodnine zanje.

ZPVAS člen 1, 1/1, 1/3-2, 1/3-3, 2, 2/1, 27/2, 9, 9/4, 10, 12. ZPP člen 21, 39, 39/1, 76, 76/3, 339, 33971, 339/2-14, 367, 367/2, 377. ZNP člen 97.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.