VSRS Sodba in Sklep X Ips 460/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-20

Peter Golob (preds.), Nataša Smrekar (poroč.), mag. Tatjana Steinman

PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE - UPRAVNI POSTOPEK

dovoljena revizija - nadzor nad opravljanjem dejavnosti kolektivne organizacije - obseg nadzora - odločitev v zadevi iz sodne pristojnosti - ničnost upravnega akta

Ob odsotnosti konkretnih zakonskih določb je torej treba šteti, da je Uradu RS za intelektualno lastnino pridržan le splošni nadzor nad zakonitostjo izvajanja nalog kolektivne organizacije v smislu nadzora v javnem interesu, ki se izrazi v ukrepih, s katerimi je stranki naložena javnopravna obveznost - uskladitev delovanja z ZASP. Na to ne more imeti nikakršnega vpliva dejstvo, da se na kršitev istih določb ZASP poleg nadzornega organa lahko sklicuje tudi imetnik pravic. Iz tega izvirajoče zahteve, ki jih postavljata kolektivni organizaciji, imajo namreč bistveno različna temelja - prve izvirajo iz oblastvenega razmerja med tožnikom in toženko, ki je vzpostavljeno z upravnim dovoljenjem za opravljanje dejavnosti, ki ga kolektivni organizaciji izda toženka, druge pa iz prirejenega mandatnega razmerja med tožnikom in imetnikom pravic. Taka delitev nadzora, pri kateri je za zahtevke posameznega člana pristojno sodišče, je sprejeta tudi v pravni teoriji.

Za obravnavani primer je zato ključno, da splošnost zakonskih določb ne pomeni neomejenih pooblastil za nadzor in ukrepanje. Še zlasti to velja, ko pride do trka z nedvomnimi pristojnostmi drugih državnih organov, v konkretnem primeru sodišč. V obravnavani zadevi je zato toženka, ki je brez izrecnega pooblastila v ZASP tožniku naložila denarno obveznost, ki naj jo izpolni tretji (upravičeni) osebi, odločila v zadevi iz sodne pristojnosti.

I. Reviziji se ugodi, sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije I U 387/2014-29 z dne 28. 10. 2014 se spremeni tako, da se tožbi ugodi in se sklep Urada RS za intelektualno lastnino št. 31221-29/2011-22/105 z dne 27. 1. 2014 izreče za ničen.

II. Zahteva za izdajo začasne odredbe se zavrže.

III. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki povrniti stroške sodnega postopka v višini 691,74 EUR v roku 15 dni od vročitve te sodbe in sklepa, od poteka tega roka dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožnikovo tožbo zoper sklep Urada RS za intelektualno lastnino št. 31221-29/2011-22/105 z dne 27. 1. 2014 (1. točka izreka) in odločilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške postopka (2. točka izreka). Z omenjenim sklepom je toženka v postopku nadzora nad zakonitostjo tožnikovega delovanja kot kolektivne organizacije po določbah  Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (v nadaljevanju ZASP) ugotovila, da je v času od 11. 5. 2005 do vključno leta 2010 kršil prvi odstavek 153. člena tega zakona tako, da je v promocijski ali drug podoben sklad odvajal del zbranih avtorskih honorarjev in nadomestil tudi tistih imetnikov avtorskih pravic, ki mu za to niso dali izrecnega soglasja, čeprav bi moral prihodek iz svoje dejavnosti nameniti le za avtorske honorarje članov in za pokrivanje stroškov poslovanja, v skladu z letnim načrtom, ki ga sprejme skupščina kolektivne organizacije (1. točka izreka). Zato mu je naložila, da v roku 12 mesecev od vročitve sklepa odpravi kršitev, in sicer da dele zneskov, ki so bili v posamičnem letu (od 2005 do 2010) odvedeni v promocijski ali drug sklad, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva, ko so bili odvedeni v tak sklad, razdeli med tiste imetnike od navedenega skupnega števila prejemnikov avtorskega honorarja v posamičnem letu, ki niso izrecno soglašali, da se del njihovega avtorskega honorarja odvede v tak sklad(1), in sicer tako, da bo vsak posamezni imetnik pravic poleg že prejetega zneska po izvedeni delitvi za posamezno leto prejel še preostali del avtorskega honorarja, ki mu pripada za posamezno leto in bi ga prejel, če del avtorskega honorarja ne bi bil odveden v sklad, skupaj s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (2. točka). Tožnik je bil dolžan v roku 8 dni od izteka tega roka predložiti dokaze o odpravi kršitve (3. točka).

2. Sodišče je v izpodbijani sodbi med drugim zavrnilo tožbeno stališče, da upravni organ ni bil pristojen za odločanje v zadevi in s tem stališče o ničnosti izpodbijanega sklepa. Podlago za nadzor ima v 162. členu ZASP, ukrepa v 2. in 3. točki izreka sklepa pa ne presegata okvira njegovih pristojnosti. Sklicuje se še na 6. in 7. točko prvega odstavka 146. člena ZASP. Meni, da toženka s spornimi ukrepi ni posegla v mandatna razmerja med tožnikom kot kolektivno organizacijo in njegovimi člani - imetniki avtorskih pravic. Ker je po 162. a členu ZASP  pristojna za odpravo vseh ugotovljenih kršitev zakona, za izrek obravnavanih ukrepov ni potrebovala izrecnega zakonskega pooblastila.

3. Zoper sodbo sodišča prve stopnje je tožnik (v nadaljevanju revident) vložil revizijo, katere dovoljenost utemeljuje z razlogi iz 1., 2. in 3. točke drugega odstavka 83. člena ZUS-1, sodbo pa izpodbija zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter bistvenih kršitev določb postopka v upravnem sporu. Predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo tako, da ugodi tožbenemu zahtevku s tem, „da izpodbijani sklep toženke z dne 27. 1. 2014 izreče za ničnega, podrejeno, naj ga v celoti odpravi, podrejeno, naj ga v celoti odpravi in zadevo vrne upravnemu organu v ponovni postopek, podrejeno, naj ugotovi njegovo nezakonitost“. Podrejeno predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo v ponovno sojenje. Zahteva povračilo stroškov upravnega spora na prvi stopnji in revizijskih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

4. Toženka v odgovoru na revizijo navaja, da je pristojna za nadzor, ali kolektivna organizacija izvaja naloge v skladu z ZASP, med katere sodi tudi pravilna delitev prihodka (153. člen ZASP) in delitev zbranih sredstev imetnikom pravic (7. točka prvega odstavka 146. člena ZASP). Ne drži, da mora tožnik avtorske honorarje deliti v skladu z letnim načrtom iz 153. člena ZASP, saj se ta sprejme le glede stroškov poslovanja. Pri honorarjih je treba upoštevati pravila o delitvi (drugi odstavek istega člena), ki so bila v tožnikovem statutu določena v nasprotju z ZASP. Zato mu je 3. 8. 2011 izdala sklep in odredila, da spremeni 11. člen statuta tako, da bo delitev prihodka iz njegove dejavnosti za namene, ki niso izplačilo avtorskih honorarjev in pokrivanje stroškov njegovega poslovanja, mogoča le ob izrecnem soglasju posameznega imetnika avtorske pravice. Avtomatično odvajanje avtorskih honorarjev v promocijski sklad glede na četrti odstavek 154. člena ZASP namreč ni dovoljeno. Ker tožnik po pravnomočnosti omenjenega sklepa imetnikom, ki soglasja niso dali, ni sam od sebe izplačal manjkajočega dela njihovega avtorskega honorarja za nazaj, je izdala v tej zadevi obravnavani sklep.  Z njim ugotavlja drugo kršitev istega člena ZASP in bi ga lahko izdala tudi v primeru, če ne bi predhodno ugotovila nezakonitosti statuta. Na podlagi 162. a člena ZASP odrejena odprava kršitev pomeni dejanje za nazaj - vzpostavitev stanja brez nastale kršitve.

5. Ne strinja se, da je s sklepom odločila v zadevi iz medsebojnega razmerja med tožnikom in posamičnim imetnikom pravic, saj bo tožnik sam izračunal višino deleža avtorskega honorarja za posamezno leto, ki ga bo izplačal imetniku pravic, ki se z odvajanjem dela svojega honorarja v promocijski sklad ni strinjal, lahko pa bo tudi za nazaj pridobil njegovo soglasje. Imetnik pravic, ki se z višino ne bo strinjal, pa bo svoj zahtevek lahko uveljavljal neposredno od tožnika po sodni poti ali na drug ustrezen način. Poleg tega ne gre vedno za pogodbeno razmerje med imetnikom pravic in kolektivno organizacijo, saj ta v primeru obveznega kolektivnega upravljanja pravic iz 147. člena ZASP upravlja pravice na podlagi samega zakona. Sporni ukrep se zato nanaša tudi na te imetnike pravic.

6. Stališče, da bi morali upravičenci terjati avtorski honorar po sodni poti, je poleg tega nesprejemljivo z etičnega, pravnega in stroškovnega vidika. Tožnik bi si namreč stroške civilnih sporov kril iz avtorskih honorarjev. S plačilom naložene obveznosti tudi ne more biti poseženo v tožnikovo lastninsko pravico. Ker zbira prihodke le za račun avtorjev, na prihodku iz svoje dejavnosti omenjene pravice nima. Predlaga, naj Vrhovno sodišče revizijo zavrne.

8. Revizija je dovoljena iz razloga po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1, saj gre po vsebini zadeve za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, o katerem Vrhovno sodišče še ni odločalo. Revident sprašuje, ali je mogoče splošno zakonsko normo, ki pooblašča upravni organ, da odredi stranki v postopku, da v določenem roku odpravi ugotovljene kršitve določb tega zakona (162. a člen ZASP) razlagati tako, da sme upravni organ naložiti stranki v postopku katerokoli ravnanje oziroma obveznost in pri tem celo oblikovati pravno razmerje med stranko upravnega postopka in tretjimi osebami, kar bi sicer sodilo v pristojnost sodišča. Meni namreč, da upravni organ za vodenje predmetnega postopka nadzora ni imel pooblastila v zakonu, saj ni pristojen (sporni sklep je zato ničen) za ugotavljanje kršitev določb zakona, s katerimi se urejajo medsebojna razmerja med tožnikom kot kolektivno organizacijo za upravljanje avtorskih pravic in imetniki teh pravic, za kar so pristojna sodišča v pravdnem postopku, še zlasti, ker ZASP ukrepa, kot je bil sprejet v 2. točki izreka upravnega akta, sodišče prve stopnje pa je z njim soglašalo, ne določa.

9. V vprašanju je torej kot problematičen izpostavljen obseg pristojnosti nadzornega organa (konkretno Urada RS za intelektualno lastnino) pri izrekanju ukrepov za odpravo ugotovljenih nezakonitosti po ZASP in s tem povezanega tožnikovega zatrjevanja ničnosti v tej zadevi izdanega upravnega akta toženke iz razloga po 1. točki prvega odstavka 279. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP). Ker vprašanje s tem presega pomen le za obravnavano zadevo, o njem pa Vrhovno sodišče še ni odločalo, je revizijo sprejelo v obravnavo.

10. Revident meni, da je sodišče prve stopnje napačno razlagalo 162. a člen ZASP, saj na njegovi podlagi ni mogoče izreči ukrepa, s katerim je oblikovano pravno razmerje med tožnikom in tretjimi osebami. Omenjeno sodi v pristojnost sodišča. Kljub temu se je toženka postavila v kožo varuha zasebnih interesov nedoločenega kroga oseb, ne da bi te postavile kakršnekoli zahtevke in začele ustrezne sodne postopke, v katerih bi se lahko branil npr. z ugovorom zastaranja (toženka z ukrepom med drugim posega v obdobja, ki presegajo 5-letni splošni zastaralni rok iz 346. člena Obligacijskega zakona) ali z ugovorom, da so imetniki pravic k takšni delitvi in oblikovanju promocijskih skladov privolili (z glasovanjem na skupščini, prek pristopnih izjav itd.).

11. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče presojalo stališče izpodbijane sodbe, da v obravnavanem primeru toženka ni izdala spornega sklepa v zadevi iz sodne pristojnosti ali v stvari, v kateri sploh ni mogoče odločati v upravnem postopku (ničnostni razlog iz 1. točke prvega odstavka 279. člena ZUP). Drugače kot prvostopenjsko revizijsko sodišče meni, da ni bila stvarno pristojna za odločanje o razdelitvi (kar je le drugo poimenovanje za plačilo) premalo izplačanih avtorskih honorarjev posameznim imetnikom pravic in zato tudi ne za naložitev take obveznosti tožniku.

Pristojnost toženke za nadzor nad izvajanjem nalog po določbah ZASP

12. ZASP v 162. členu določa, da pristojni organ nadzoruje, ali kolektivna organizacije izvaja naloge v skladu s tem zakonom (prvi odstavek). Ena od teh je, da prihodek iz svoje dejavnosti nameni le za avtorske honorarje članov in za pokrivanje stroškov poslovanja, v skladu z letnim načrtom (prvi odstavek 153. člena). V primeru ugotovljenih kršitev nadzorni organ izreče ukrepe, določene v 162. a členu, in sicer kolektivni organizaciji s sklepom odredi, da v določenem roku odpravi ugotovljene kršitve določb tega zakona (prvi odstavek), ji odvzame izdano dovoljenje za opravljanje dejavnosti kolektivnega upravljanja (drugi odstavek) ali pa ga odvzame pogojno, s tem ko določi, da se odvzem ne bo izvršil, če bo kolektivna organizacija v določenem roku odpravila ugotovljene kršitve in v tem roku ne bo storila nove kršitve, zaradi katere je mogoče odvzeti dovoljenje (tretji odstavek). Pristojni organ ne more izdati odločbe po drugem ali tretjem odstavku tega člena, če kolektivni organizaciji pred tem ni odredil odprave ugotovljenih kršitev (četrti odstavek).

13. Iz navedenega izhaja, da je odvzem dovoljenja (tudi pogojni) mogoč šele, če kršitve po poteku roka za njihovo odpravo niso prenehale. Katere ukrepe sme toženka pri tem uporabiti (jih izreči nadzorovanemu), zakon ne konkretizira, zato je treba omenjeno pooblastilo razlagati omejujoče in v skladu z namenom, zaradi katerega ji je bilo dano, to je za zagotavljanje delovanja kolektivne organizacije po določbah ZASP. Izvrševanje te naloge se udejani z izrekanjem ukrepov, ki so usmerjeni na vzpostavitev stanja, določenega v tem, ne pa morebitnih drugih zakonih. Na ta način opredeljeni ukrepi določajo obseg dopustnega nadzora toženke in s tem njeno stvarno pristojnost.

14. Poleg omenjenega je v obravnavani zadevi za odgovor, ali je toženka prekoračila meje dopustnega nadzora, treba upoštevati dvoje: prvič, da izvajajo nadzor nad poslovanjem kolektivne organizacije še njeni člani - ti lahko zahtevajo, da v roku, določenem v statutu, dobijo na vpogled letno finančno poročilo in poročilo njenega nadzornega odbora (prvi odstavek 160. člena) -, in drugič, da so imetniki pravic s kolektivno organizacijo v mandatnem razmerju. Slednje velja tako za tiste, ki imajo razmerje s kolektivno organizacijo vzpostavljeno na podlagi pogodbe iz 151. člena ZASP, kot za imetnike, pri katerih je podlaga razmerja že sam zakon (v primeru obveznega kolektivnega upravljanja iz 147. člena). ZASP v prvem odstavku 146. člena namreč določa, da so kolektivne organizacije pravne osebe, ki na podlagi dovoljenja pristojnega organa nepridobitno in kot edino dejavnost, na podlagi pooblastila avtorja oziroma tega zakona v svojem imenu in za račun avtorjev: dovoljujejo uporabo del iz repertoarja varovanih del /.../, izterjujejo plačila nadomestil in avtorskih honorarjev (6. točka), delijo zbrana sredstva imetnikom pravic v skladu z vnaprej določenimi pravili delitve (7. točka). Navedeno pomeni, da je mandatno razmerje vzpostavljeno na podlagi pogodbenega ali zakonskega pooblastila z namenom, da kolektivna organizacija opravi posle za imetnika pravic, te - čeprav tuje posle - pa je upravičena opravljati v svojem imenu(2).

15. Zaradi tega lahko imetniki pravic uveljavljajo svoje posamične zahtevke, ki izvirajo iz tako vzpostavljenega dvostranskega razmerja s kolektivno organizacijo, med drugim lahko zahtevajo plačilo premalo izplačanih avtorskih honorarjev kot posledice kršitev pravil o delitvi prihodka, v skladu s katerimi mora delovati kolektivna organizacija in so določena v 153. členu ZASP. Za odločanje o tem so pristojna redna sodišča v pravdnem postopku (99. in 101. člen Zakona o sodiščih v zvezi s 1. členom ZPP).

16. Ob odsotnosti konkretnih zakonskih določb je torej treba šteti, da je toženki pridržan le splošni nadzor nad zakonitostjo izvajanja nalog kolektivne organizacije v smislu nadzora v javnem interesu, ki se izrazi v ukrepih, s katerimi je stranki naložena javnopravna obveznost - uskladitev delovanja z ZASP. Na to ne more imeti nikakršnega vpliva dejstvo, da se na kršitev istih določb ZASP poleg nadzornega organa lahko sklicuje tudi imetnik pravic. Iz tega izvirajoče zahteve, ki jih postavljata kolektivni organizaciji, imajo namreč bistveno različna temelja - prve izvirajo iz oblastvenega razmerja med tožnikom in toženko, ki je vzpostavljeno z upravnim dovoljenjem za opravljanje dejavnosti, ki ga kolektivni organizaciji izda toženka, druge pa iz prirejenega mandatnega razmerja med tožnikom in imetnikom pravic. Taka delitev nadzora, pri kateri je za zahtevke posameznega člana pristojno sodišče, je sprejeta tudi v pravni teoriji(3) .

17. V smislu povedanega bi toženka lahko nadzirala le, ali tožnik dobljeni prihodek uporablja tako, kot je določeno v prvem odstavku 153. člena ZASP, ob ugotovitvi, da ne, pa bi lahko na podlagi prvega odstavka 162. a člena izrekla le ukrep, npr. da naj kolektivna organizacija takoj preneha z vplačevanjem sredstev v sklad do pridobitve potrebnih soglasij imetnikov pravic. S tem bi se zagotovila predpisana delitev in na ta način odpravila kršitev. Nikakor pa tako splošna določba omenjenega člena ne pooblašča toženke še za nadzor nad odpravljanjem posledic zaznane kršitve, ko je bil zaradi nezakonitega razporejanja prejetih sredstev okrnjen delež za izplačilo avtorskih honorarjev in zato ti prenizko izplačani imetnikom pravic. Na tako široka pooblastila ni mogoče sklepati, kar sicer zagovarja toženka, niti na podlagi pojma „odprava“ kršitve, kar naj bi pomenilo dejanje za nazaj, to je vzpostavitev stanja, kot če kršitev ne bi nastala. Odprava oškodovanj posamičnih avtorjev v okoliščinah obravnavane zadeve namreč ne pomeni več odprave kršitve prvega odstavka 153. člena ZASP, ampak sanacijo njenih nadaljnjih, posrednih učinkov na položaj imetnikov pravic. Na to nenazadnje kaže pojasnilo toženke, da je izdala sklep, ker tožnik imetnikom pravic ni sam od sebe izplačal manjkajočega dela njihovega avtorskega honorarja. V tem pogledu je treba kot neutemeljeno zavrniti tudi njeno stališče, da z upravnim aktom ni posegla v konkretna razmerja med posameznim imetnikom pravic in tožnikom, ker da bo slednji sam izračunal višino dolgovanega honorarja.

18. Za obravnavani primer je zato ključno, da splošnost zakonskih določb ne pomeni neomejenih pooblastil za nadzor in ukrepanje. Še zlasti to velja, ko pride do trka z nedvomnimi pristojnostmi drugih državnih organov, v konkretnem primeru sodišč. V obravnavani zadevi je zato toženka, ki je brez izrecnega pooblastila v ZASP tožniku naložila denarno obveznost, ki naj jo izpolni tretji (upravičeni) osebi, odločila v zadevi iz sodne pristojnosti. Ali je taka ureditev primerna ali ne oziroma ali preprečuje dosego tistega, za kar se zavzema toženka v odgovoru, in sicer da upravičencem v takem primeru ne bi bilo treba terjati avtorskega honorarja po sodni poti, ni predmet sodne presoje.

19. Po povedanem je nepravilno stališče izpodbijane sodbe, da toženka z odločitvijo v 2. točki izreka svojega sklepa in naloženo obveznostjo, da o izvršitvi obveznosti obvesti toženko (3. točka izreka), ni presegla svojih pristojnosti. Navedeno predstavlja razlog za ničnost iz 1. točke prvega odstavka 279. člena ZUP. Posledično sama zase ne more obstati niti ugotovitev v 1. točki izreka, da je tožnik z opisanim ravnanjem kršil prvi odstavek 153. člena ZASP. Toženka v teh postopkih nima pooblastila za izdajanje golih ugotovitvenih odločb, ampak mora v primeru ugotovljenih kršitev izdati ureditveni sklep, s katerim naloži zavezancu njihovo odpravo (prvi odstavek 162. a člena). Ob tem Vrhovno sodišče le dodaja, da tudi sicer opis kršitve ne sodi v izrek upravnega akta, saj so okoliščine, ki so narekovale odločitev (ukrep), predmet obrazložitve (peti odstavek 162. a člena ZASP v zvezi z 2. točko prvega odstavka 214. člena ZUP)(4) .

20. Ker je revizija utemeljena, ji je Vrhovno sodišče ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je ugodilo tožbi ter v skladu s tožbenim predlogom izpodbijani sklep izreklo za ničen (prvi odstavek 94. člena v zvezi z 68. členom in 4. točko prvega odstavka 27. člena ZUS-1). Glede na to se do ostalih revizijskih navedb (med drugim glede ustavne spornosti časovno neomejene možnosti izrekanja ukrepa, kot je bil odrejen v obravnavani zadevi, glede stališč o dopustnosti oblikovanja promocijskega sklada, o tem, da sodišče prve stopnje ne bi smelo odločiti brez glavne obravnave, in o nedoločnosti oziroma nedoločljivosti izreka spornega sklepa) ni opredelilo.

21. Revident je predlagal izdajo začasne odredbe na podlagi drugega odstavka 84. člena ZUS-1. Ker lahko Vrhovno sodišče izda začasno odredbo le do odločitve o reviziji, s to sodbo pa je bilo o njej odločeno, ni več izpolnjen pogoj za njeno meritorno odločanje. Zahtevo je zato zavrglo.

22. Ker je revident z revizijo uspel in je Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo spremenilo, je odločilo tudi o stroških upravnega spora pred sodiščem prve stopnje in o stroških revizijskega postopka.

23. Pri odmeri stroškov na prvi stopnji je upoštevalo določbo tretjega odstavka 25. člena ZUS-1. Skladno z drugim odstavkom 3. člena Pravilnika o povrnitvi stroškov tožniku v upravnem sporu je revidentu priznalo stroške za postopek v višini 285,00 EUR, povečane za 22 % DDV (62,700 EUR), skupaj torej 347,70 EUR.

24. Za postopek z izrednim pravnim sredstvom je revident upravičen do povračila stroškov na podlagi drugega odstavka 165. člena in prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1. V konkretni zadevi je sodišče odločalo o zakonitosti ukrepa nadzornega organa o odpravi kršitve ZASP in ne o premoženjskem sporu med tožnikom in tretjimi. Primarno torej ni šlo za spor o tožnikovi denarni obveznosti, ampak o pristojnosti toženke, da odpravlja posledice kršitve zakona na obravnavani način in s tem povezanim vprašanjem ničnosti. Ker v takem primeru vrednosti spornega predmeta ni mogoče določiti, je bila pri odločanju o odmeri stroškov postopka uporabljena določba drugega odstavka 25. člena Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT), veljavnega v času vložitve revizije (4. 12. 2014). Po tej določbi v primeru, kadar vrednosti predmeta ni mogoče določiti po prvem odstavku tega člena, znaša njegova vrednost 3.500,00 EUR. Ob upoštevanju navedenega je revident na podlagi tarifne številke 3300 upravičen do povračila 282,00 EUR, kar povečano za 22 % DDV skupaj znaša 344,04 EUR.

25. Zakonske zamudne obresti od stroškov postopka tečejo od poteka roka za njihovo prostovoljno plačilo (prvi odstavek 299. člena Obligacijskega zakonika, OZ). Vračilo plačanih sodnih taks bo na podlagi opombe 6.1/c taksne tarife Zakona o sodnih taksah izvršilo sodišče prve stopnje po uradni dolžnosti.

(1) Višina zneskov, vplačanih v sklad, datumi vplačil in imetniki, ki s tem niso izrecno soglašali, v izreku niso konkretizirani.

(2) Stališče o taki naravi navedenega razmerja je Vrhovno sodišče zavzelo že v sodbi II Ips 606/2007 z dne 9. 10. 2008, kjer je navedlo, da 146. člen ZASP, ki določa materialna pooblastila kolektivne organizacije, in druge določbe drugega oddelka 6. poglavja tega zakona, opredeljujejo notranje razmerje v okviru dejavnosti kolektivnega upravljanja avtorskih in sorodnih pravic, to je razmerje med imetniki pravic in kolektivno organizacijo, ki te pravice skupinsko upravlja bodisi po samem zakonu, bodisi po pogodbi z imetniki pravic. To razmerje je po svoji pravni naravi mandatno razmerje, katerega vsebina, s tem pa okvir delovanja kolektivne organizacije, je določena že z zakonom.

(3) Prim. Miha Trampuš, Kolektivno upravljanje avtorske in sorodnih pravic, GV založba, Ljubljana 2007, str. 71.

(4) Drugače kot npr. v primeru prekrškov po ZASP, ko mora izrek prekrškovne odločbe v skladu s četrtim odstavkom 56. člena ZP-1 vsebovati tudi kratek opis dejanja, s katerim je storjen prekršek (kraj in čas storitve, način storitve ter odločilne okoliščine).

ZASP člen 146, 146/1, 153, 153/1, 160, 160/1, 162, 162/1, 162.a, 162. a/1. ZUP člen 279, 279/1-1. ZS člen 99, 101.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.