VSRS sodba VIII Ips  299/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-02-09

mag. Marijan Debelak (preds.), mag. Ivan Robnik (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Marjana Lubinič, Borut Vukovič

institucionalno varstvo - plačilo - izračun oprostitev plačila upravičenca - prispevek upravičenca

Problematika nastanitve polnoletnih invalidnih oseb v specializiranih zavodih in financiranje sta zakonsko urejena na način, da v primeru oprostitve upravičenca razliko do vrednosti storitve plača občina. Tudi kronološko gledano je ZSV od začetka veljave 28. 11. 1992 vseskozi določal, da se institucionalno varstvo financira bodisi iz proračuna RS ali proračuna občin. Zato na tem področju ni pravne praznine, ugotovljene z odločbo Ustavnega sodišča, ki bi narekovala razlago, kot jo je sprejela tožena stranka.

Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti stroške odgovora na revizijo tožeči stranki v znesku 368,44 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Sodišče prve stopnje je odpravilo odločbi tožene stranke št. 1233-59/2012/1 z dne 10. 7. 2012 in št. 12302-41/2012-2 z dne 25. 4. 2013 in zadevo vrnilo toženi stranki v ponovno odločanje. Z izpodbijanima odločbama je tožena stranka odločila, da je upravičenka do storitev institucionalnega varstva oproščena plačila te storitve v določeni višini in naložilo doplačilo v višini oprostitve tožeči stranki, ter hkrati določilo tudi prispevek upravičenke. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je treba pri izračunu prispevka upravičenke oziroma obveznosti občine, ki namesto staršev prevzame obveznost doplačila, upoštevati upravičenko kot samsko osebo in samo njene dohodke. Pri tem je izhajalo iz razlage določbe 26. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR-C, Ur. l. RS, št. 16/04), s katero je bil spremenjen 123. člen  ZZZDR (v nadaljevanju ZZZDR, Ur. l. RS, št. 69/04), 10. člena Zakona o uveljavljanju pravic iz javnih sredstev (v nadaljevanju ZUPJS, Ur. l. RS, št. 62/2010 in naslednji) in odločbe Ustavnega sodišča U-I-11/07-45 z dne 13. 12. 2007 (v nadaljevanju: odločba Ustavnega sodišča). Z določbo 26. člena ZZZDR-C je zakonodajalec ukinil preživninsko obveznost staršev invalidnih oseb po njihovi polnoletnosti, ne glede na to, da se običajno staršem podaljša roditeljska pravica čez otrokovo polnoletnost. Pojasnilo je, da je pravica oziroma dolžnost preživljanja samostojna, od roditeljske pravice neodvisna pravica in podaljšanje roditeljske pravice ne pomeni hkrati tudi dolžnosti preživljanja polnoletnih invalidnih oseb. Zato se pri ugotavljanju materialnega položaja upravičencev starši ne upoštevajo.

2. Sodišče druge stopnje se je strinjalo z dejanskimi razlogi in pravno presojo prvostopenjskega sodišča, zato je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje tožena stranka vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da iz odločbe Ustavnega sodišča izhaja, da je treba socialni položaj obravnavane skupine invalidov zaradi njihove eksistencialne ogroženosti začasno urediti. Ker obveznost države do preživljanja polnoletnih invalidnih oseb v času odločanja CSD in tožene stranke še ni bila vzpostavljena, bi moralo sodišče izhajati iz 4. točke izreka odločbe Ustavnega sodišča, da se osnovno preživljanje invalidov zagotavlja tudi s preživninsko obveznostjo staršev, kot jo je urejal prej veljavni 123. člen ZZZDR. To pomeni, da je treba pri uveljavljanju oprostitve plačila institucionalnega varstva poleg upravičencev upoštevati tudi ostale družinske člane iz drugega odstavka 10. člena ZUPJS. Poleg tega se s spremembo in dopolnitvijo ZUPJS od 1. 9. 2014 dalje polnoletne invalidne osebe obravnavajo kot samske osebe (7. točka 11. člena), zato meni, da jih je zakonodajalec do spremembe štel v družino.

4. Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in naslednji) vročena tožeči stranki, ki v odgovoru predlaga njeno zavrženje ali zavrnitev.

6. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena ZPP). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP).

7. Z izpodbijanima odločbama je tožena stranka odločila, da je upravičenka do storitev institucionalnega varstva oproščena plačila te storitve v višini 1.449,14 EUR. V tem znesku je doplačilo za upravičenko naložila tožeči stranki, medtem ko je znašala obveznost, ki jo je dolžna poravnati upravičenka 165,07 EUR. Pri izračunu navedenih zneskov upravičenke ni štela za samsko osebo, ampak je pri ugotavljanju materialnega položaja upoštevala tudi starša, ki sta imela podaljšano roditeljsko pravico.

8. Institucionalno varstvo je po 4. točki prvega odstavka 11. člena Zakona o socialnem varstvu (ZSV, Ur. l. RS št. 54/92 in naslednji) ena od oblik socialnovarstvenih storitev. Storitev institucionalnega varstva so dolžni plačati upravičenci in drugi zavezanci (prvi odstavek 100. člena ZSV), razen če center za socialno delo na zahtevo upravičenca do socialno varstvene storitve odloči o delni ali celotni oprostitvi plačila storitve (četrti odstavek 100. člena ZSV). Stroški storitev v zavodih za odrasle se, kadar je upravičenec oziroma drug zavezanec delno ali v celoti oproščen plačila, financirajo iz proračuna občine (3. alineja prvega odstavka 99. člena ZSV). Merila, po katerih se za upravičence in druge zavezance delno ali v celoti določajo oprostitve pri plačilu storitev, je Vlada Republike Slovenije v skladu s tretjim odstavkom 100. člena ZSV predpisala z Uredbo o merilih za določanje oprostitev pri plačilih socialno varstvenih storitev (Uredba, Ur. l. RS št. 110/04 in naslednji), ki v tretjem odstavku 6. člena določa, da v primeru oprostitve upravičenca plača razliko do vrednosti storitve država ali občina. Tudi po prvem odstavku 8. člena Uredbe za upravičence, ki jim je priznana oprostitev plačila storitev po prvem odstavku prejšnjega člena, zagotavljata plačila ali doplačila država oziroma občina, v skladu z zakonom.

9. Po merilih citirane Uredbe se določajo oprostitve plačil med drugim tudi za storitve institucionalnega varstva (3. točka prvega odstavka 3. člena). Oprostitev je po 9. členu Uredbe odvisna od vrednosti opravljene storitve, višine ugotovljenega dohodka, meje socialne varnosti, plačilne sposobnosti in prispevka k plačilu storitve. Vrednost opravljene storitve je znesek, ki ga po veljavni ceni za dogovorjeni obseg storitve določi izvajalec (10. člen Uredbe), ugotovljeni dohodek pa so dohodki in prejemki, ugotovljeni na način, kot ga določa zakon za prejemnike denarne socialne pomoči, kolikor uredba ne določa drugače (prvi odstavek 11. člena Uredbe). Za določitev meje socialne varnosti, plačilne sposobnosti in prispevka oprostitve samske osebe se upoštevajo njeni lastni dohodki in prejemki, v primerih družine pa dohodki in prejemki upravičenca oziroma zavezanca skupaj z dohodki in prejemki njegovega zakonca ali osebe, s katero živi v dalj časa trajajoči življenjski skupnosti (drugi odstavek 11. člena Uredbe).

10. Ker je pravica do oprostitve plačila odvisna od materialnega položaja osebe, in ker o njej odločajo centri za socialno delo ter se izplačuje iz proračuna države ali lokalne skupnosti, je to pravica iz javnih sredstev (3. točka prvega odstavka 3. člena ZUPJS). Po 9. členu ZUPJS se pri uveljavljanju pravic iz javnih sredstev pri ugotavljanju materialnega položaja upoštevajo s tem zakonom določene osebe, njihov dohodek in premoženje. V prvem odstavku 10. člena  ZUPJS je določeno, da se poleg vlagatelja (ki je v obravnavanem primeru upravičenka) pri ugotavljanju materialnega položaja upoštevajo še zakonec ali izvenzakonski partner ter otroci, ki jih je vlagatelj dolžan preživljati. Ker upravičenka ni v nobenem od naštetih družinskih razmerij, ni utemeljeno, da je tožena stranka pri ugotavljanju izpolnjevanja pogojev za oprostitev plačila upoštevala tudi njene starše in je ni obravnavala kot samsko osebo. Za razlago tožene stranke ni podlage niti v drugem odstavku 10. člena ZUPSJ. Ta določa, da če je vlagatelj otrok, ki so ga starši dolžni preživljati, se poleg njega pri ugotavljanju materialnega položaja upoštevajo tudi starši oziroma eden izmed staršev, ki mu je vlagatelj dodeljen v varstvo in vzgojo ter sorojenci, ki so jih starši dolžni preživljati. Upravičenka tudi v tem statusu ni bila, saj ne gre za osebo, ki bi jo bili starši dolžni preživljati, ne glede na to, da jim je bila podaljšana roditeljska pravica. Že sodišče druge stopnje je poudarilo, da preživljanje izhaja iz starševstva (54. člen Ustave RS), to je iz  razmerja starši – otrok in ne iz roditeljske pravice in je zato preživljanje samostojna, od roditeljske pravice neodvisna pravica.

11. Preživninsko obveznost staršev v skladu z možnostmi in ob pomoči družbene skupnosti za otroka, ki je zaradi težje telesne ali duševne prizadetosti nesposoben za samostojno življenje in nima zadostnih sredstev za preživljanje, je določala določba drugega odstavka 123. člena ZZZDR. Z novelo ZZZDR-C je zakonodajalec ukinil preživninsko obveznost staršev po polnoletnosti invalidnega otroka zaradi zagotovitve enakopravnega položaja teh staršev v primerjavi s starši zdravih otrok. Ustavno sodišče je presojalo ustavno skladnost noveliranega 123. člena ZZZDR in ugotovilo, da ukinitev preživninske obveznosti staršev po polnoletnosti invalidnega otroka ni v neskladju z Ustavo. Hkrati pa je odločilo, da je Zakon o družbenem varstvu duševno in telesno prizadetih oseb (v nadaljevanju ZDVDTP, Ur. l. SRS, št. 41/83 in naslednji) v neskladju z Ustavo, ker po ukinitvi preživninske obveznosti staršev ne predvideva ustreznih socialnih transferjev, ki bi polnoletnim invalidnim osebam zagotovili minimalno dohodkovno varnost. Zato je do odprave ugotovljenega neskladja v 4. točki izreka dolžnost preživljanja polnoletnih invalidnih otrok, ki zaradi invalidnosti niso sposobni za samostojno življenje in nimajo zadostnih sredstev za preživljanje, res naložilo staršem, kot to navaja tožena stranka. Hkrati pa je tudi državi naložilo sprejem najrazličnejših ukrepov, s katerimi bi zagotovila regulativne mehanizme na področju zaposlovanja in dela, zdravstvenega varstva, stanovanjske in davčne politike ter na drugih področjih, ki vplivajo na položaj invalidov, glede na to, da pravica do posebnega varstva invalidov pomeni zbir različnih pravic invalidov. Zakonodajalcu pa je prepustilo, ali bo to uredil v katerem izmed področnih predpisov, ali pa s sprejetjem kakšnega posebnega predpisa, ki bi celovito urejal položaj (obravnavane skupine) invalidov.

12. Ena izmed oblik družbenega varstva polnoletnih invalidnih oseb po ZDVDTP (prva točka 3. člena) je sicer tudi varstvo oziroma nastanitev v splošnih ali posebnih socialnih zavodih. Vendar pa sta problematika nastanitve polnoletnih invalidnih oseb v specializiranih zavodih in financiranje zakonsko urejena na način, da v primeru oprostitve upravičenca razliko do vrednosti storitve plača občina. Tudi kronološko gledano je ZSV od začetka veljave 28. 11. 1992 vseskozi določal, da se institucionalno varstvo financira bodisi iz proračuna RS ali proračuna občin. Zato na tem področju ni pravne praznine, ugotovljene z odločbo Ustavnega sodišča, ki bi narekovala razlago, kot jo je sprejela tožena stranka.

13. Poudariti velja tudi to, da je zakonodajalec z naknadno spremembo in dopolnitvijo ZUPJS dne 1. 9. 2014 v 7. točki 11. člena določil, da se pri ugotavljanju materialnega položaja osebe ne upoštevajo otroci, ki imajo podaljšano roditeljsko pravico. Navedenega zakonskega besedila ni mogoče razlagati na način, da jih je zakonodajalec do spremembe štel za družinske člane. Iz predloga Zakona o spremembah in dopolnitvah ZUPJS namreč izhaja, da je zakonodajalec z novo formulacijo želel odpraviti nejasnost določbe in poudariti, da se te osebe pri uveljavljanju pravic obravnavajo kot samske osebe.

14. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje utemeljeno odpravilo izpodbijani odločbi in toženi stranki naložilo ponovno odločitev z upoštevanjem zgoraj navedenih izhodišč, zato je vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP revizijo zavrnilo (1).

15. Odločitev o stroških temelji na prvem odstavku 154. člena ZPP v zvezi z 19. členom Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1). Tožnici se na podlagi drugega odstavka 25. člena Zakona o odvetniški tarifi (ZOdvT, Ur. l. RS št. 67/2008 in nadaljnji) priznajo stroški odgovora na revizijo v višini 302,00 EUR, od tega 282,00 EUR nagrade za postopek po tar. št. 3300 in 20,00 EUR materialnih stroškov po tar. št. 6002, z vključenim 22% DDV.

Op. št. (1): Primerjaj sodbe VIII Ips 77/2015 z dne 27. 10. 2015, VIII Ips 96/2015 z dne 27. 10. 2015, VIII Ips 166/2015 z dne 27. 10. 2015 in VIII Ips 255/2015 z dne 22. 12. 2015.

ZZZDR člen 123. ZDVDTP člen 3. ZSV člen 11, 11/1, 11/1-4, 99, 99/1, 99/1-3, 100. ZUPJS člen 9, 10.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.