VSRS sklep II Ips 357/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-09-24

Janez Vlaj (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), Vladimir Horvat, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

dopuščena revizija - lastninska pravica na nepremičnini - pridobitev lastninske pravice - priposestvovanje - dedič - posestnik - dobrovernost - dobra vera dediča - raziskovalna dolžnost - napake volje - zmota - opravičljiva zmota - skrbnost

Okoliščine, ki izpodbijejo dobro vero posestnika, je treba presojati v vsakem posameznem primeru posebej.

Vsebino in obseg skrbnosti, ki se pričakuje od povprečnega posestnika pri preverjanju pripadnosti stvari, je treba na drugi strani uravnotežiti z obveznostmi in ravnanjem zemljiškoknjižnega lastnika, ki posesti ne izvršuje in ne uveljavlja svojih lastninskopravnih upravičenj na način, ki bi pri posestniku lahko vzbudil dvom o pripadnosti stvari. Dedič je torej dolžan preverjati lastninsko stanje stvari, ki jo je pošteno prevzel v posest od svojega pravnega prednika, le v primerih, če obstajajo posebne okoliščine, ki bi pri povprečno skrbnemu posestniku lahko vzbudile sum, da ni lastnik stvari. Če ob takšnih posebnih okoliščinah posestnik ne reagira z ustreznim raziskovanjem glede lastništva, njegova zmota o pripadnosti stvari ne more biti več opravičljiva, njegova nadaljnja posest pa s tem izgubi značaj dobrovernosti.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnik je s tožbo zahteval ugotovitev lastninske pravice na nepremičnini parc. št. 2864/1, k. o. ..., na podlagi določb o priposestvovanju lastninske pravice. Sodišče prve stopnje je zahtevku ugodilo. Sodišče druge stopnje je ugodilo toženčevi pritožbi in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo.

2. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 175/2013 dopustilo revizijo glede pravnega vprašanja vsebine in obsega raziskovalne dolžnosti dediča kot priposestvovalca med zapuščinskim postopkom in po njegovem zaključku, da bi bilo zadoščeno tistemu standardu skrbnosti, ki ne izključuje dobre vere.

3. Tožnik v reviziji zoper sodbo pritožbenega sodišča zatrjuje, da je vrhovno sodišče v judikatu II Ips 608/2005 sprejelo pravno mnenje glede vsebine potrebne skrbnosti priposestvovalca, ki še opravičuje obstoj njegove dobre vere, iz katerega izhaja, da je najmanj, kar se lahko pričakuje od povprečno skrbnega pravnega naslednika, to, da se seznani z obsegom zapuščine. Po prepričanju revidenta je treba omenjeno mnenje nadgraditi z upoštevanjem razlikovanja, ko je do dedovanja prišlo po pravnih pravilih Zakona o zemljiških knjigah Kraljevine Jugoslavije iz leta 1930 (v nadaljevanju ZZK-1930), po katerih je bil predmet dedovanja posamezen vložek in ne nepremičnina, ali po določbah Zakona o zemljiški knjigi iz leta 1995 (v nadaljevanju ZZK), po katerih so bile predmet dedovanja posamezne zemljiške parcele. Nadaljuje, da je do dedovanja tožnika in njegovih pravnih prednikov prišlo po pravnih pravilih ZZK-1930. Predmet sklepov o dedovanju so bili torej posamezni zemljiškoknjižni vložki in ne nepremičnine. Dediči po pokojni N. E. se tako niso mogli seznaniti s tem, katere nepremičnine konkretno spadajo v zapuščino. Tega niti niso bili dolžni storiti, zato je očitek pritožbenega sodišča, da so bili tožnik in njegovi pravni predniki neskrbni, ker se niso seznanili z obsegom zapuščine, napačen. Da bi tožnik in njegovi pravni predniki lahko izpolnili zahtevano skrbnost, bi morali v zemljiški knjigi preveriti, katere nepremičnine so vpisane v posameznem zemljiškoknjižnem vložku, ki so bili predmet zapuščine. Po sodni praksi dejstvo vpisa v zemljiško knjigo še ne vodi do zaključka o nedobrovernosti, zato je logično, da se za obstoj priposestvovalčeve dobre vere ne zahteva preverjanje zemljiškoknjižnega stanja. Zahteva takšnega preverjanja je prestroga. Ob tako opredeljeni skrbnosti bi prišlo do razlikovanja med priposestvovalci, ki so posest pridobili kot dediči, in drugimi priposestvovalci, kar bi nasprotovalo ustavni pravici do zasebne lastnine in dedovanja ter načelu enakosti pred zakonom. Tako strogo opredeljena skrbnost bi pomenila, da priposestvovanje sploh ne bi bilo mogoče. Tudi sicer je potrebno dobro vero dedičev presojati neodvisno od dobre vere posestnega prednika.

4. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena tožencu, ki je nanjo obrazloženo odgovoril in predlagal njeno zavrnitev.

6. Ugotovljeno dejansko stanje, na katerega je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), je naslednje:

- Leta 1953 je tožnikova stara mati N. E. s posadno listino pravnemu predniku toženca priznala na izviren način pridobljeno lastninsko pravico na sporni nepremičnini. Na podlagi te listine so se toženčevi pravni predniki vknjižili kot lastniki nepremičnine v zemljiški knjigi. Sporna nepremičnina je bila od takrat dalje vedno predmet dedovanja pravnih prednikov toženca in ne tožnika.

- Pri zapisu posadne listine iz leta 1953 je prišlo do pomote pri zapisu parcelne številke. N. E. je imela v mislih priznanje lastninske pravice na drugi nepremičnini in ne na sporni nepremičnini.

- Po N. E. je leta 1966 dedoval tožnikov oče F. E., po njem je leta 1980 dedovala tožnikova mati I. E., po njej pa leta 1993 tožnik.

- Sporno nepremičnino so tožnik in njegovi pravni predniki, vključno z N. E., ves čas od leta 1953, torej od podpisa posadne listine, uživali kot svojo brez kakršnega koli oviranja do leta 2006. Posestno stanje se v tem času v ničemer ni spremenilo. Toženec in njegovi pravni predniki nepremičnine nikoli niso uporabljali.

7. Po določbi drugega odstavka 371. člena ZPP revizijsko sodišče v primeru dopuščene revizije izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena. Izven tega okvirja revizija ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP). Revizija je v konkretnem primeru glede na vsebino dopuščenega pravnega vprašanja omejena na presojo pravilnosti materialnopravnih zaključkov pritožbenega sodišča o vsebini in obsegu raziskovalne dolžnosti dediča kot priposestvovalca med zapuščinskim postopkom in po njegovem zaključku, ki v okviru standarda skrbnosti izključuje njegovo dobro vero. Toženec v odgovoru na revizijo zato utemeljeno opozarja, da revizija glede zaključkov o dobrovernosti N. E. ni dovoljena, pač pa dopuščeno vprašanje glede na ugotovljeno dejansko stanje omogoča preizkus pravilnosti zaključkov o dobri veri dedičev po N. E. v obdobju od leta 1966 do 2006, vključno z dobro vero tožnika v obdobju od leta 1993 dalje.

8. Za presojo zahtevka, ki se opira na pridobitev lastninske pravice s priposestvovanjem, so glede na ugotovljeno obdobje posesti relevantna pravna pravila Občega državljanskega zakonika (v nadaljevanju ODZ) iz paragrafov od 1460(1) do 1477 v povezavi z načelnim pravnim mnenjem Zveznega vrhovnega sodišča z dne 4. 4. 1960, ki je v pravnih pravilih ODZ predpisano priposestvovalno dobo tridesetih let skrajšalo na dvajset let, določbi drugega(2) in četrtega(3) odstavka prej veljavnega Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v nadaljevanju ZTLR) ter določba drugega odstavka 43. člena Stvarnopravnega zakonika(4) (v nadaljevanju SPZ). Po vseh navedenih pravnih podlagah je pogoj za priposestvovanje  poleg ostalih predpostavk tudi dobra vera posestnika, ki se domneva.

9. Posest je dobroverna,(5) če posestnik ne ve ali ne more vedeti, da stvar ni njegova.(6) Za zaključek o njegovi zmoti o lastništvu ni dovolj le ugotovitev, da ni vedel, komu stvar pripada, temveč mora biti ta opravičljiva. Zmota je opravičljiva, če posestnik utemeljeno misli, da so izpolnjene vse predpostavke za prenos lastninske pravice: pravni naslov, pridobitni način in razpolagalna sposobnost.(7) Upoštevajoč vse okoliščine primera mora biti posestnik prepričan, da mu nepremičnina pripada, takšno prepričanje pa se lahko izteče v zaključku o njegovi dobri veri le, če ni opustil običajne potrebne skrbnosti, ki se zahteva od posestnika pri razmisleku (raziskovalni dolžnosti) o tem, kdo je pravi lastnik nepremičnine.(8) Ker gre za sestavni del sklepanja o obstoju dobre vere, gre pri vprašanju izpolnitve potrebne skrbnosti za uporabo materialnega prava.

10. Pritožbeno sodišče je tožniku očitalo premajhno skrbnost, ker ni ustrezno preveril okoliščin, na podlagi katerih bi lahko upravičeno sklepal, da je lastnik nepremičnine, ter da bi morali njegovi pravni predniki (in torej ne tožnik) vedeti, da je bila nepremičnina s posadno listno prenesena v last pravnim prednikom toženca.(9) Pritožbeno sodišče se ni konkretno opredelilo, katere obveznosti tožnik ni izpolnil, vendar očitno ni sledilo argumentoma sodišča prve stopnje, 1.) da tožniku ni bilo treba poznati posadne listine, saj v času njene sestave še ni bil živ, 2.) in da zaradi večdesetletne neovirane posesti ni imel razloga za sum o svojem lastništvu.(10) Drugače rečeno, pritožbeno sodišče je tožniku v okviru njegove raziskovalne dolžnosti pripisalo vsaj eno od obveznosti, ki za sodišče prve stopnje nista bili odločilni. Glede na to, da je pritožbeno sodišče premajhno skrbnost pri posadni listini pripisalo tožnikovim pravnim prednikom in ne tožniku, je logičen zaključek, da je zaključek o slabi veri črpalo iz premajhne skrbnosti pri preverjanju obsega zapuščine, s čimer so v obsegu postavljenih revizijskih razlogov začrtane meje revizijskega preizkusa odločbe pritožbenega sodišča.

11. Okoliščine, ki izpodbijejo dobro vero posestnika, je treba presojati v vsakem posameznem primeru posebej.(11) Sodna praksa se je v primeru, ko je šlo za vprašanje dobrovernosti dediča, v preteklosti res postavila na razmeroma strogo stališče, po katerem dedič, ki se sklicuje na pridobitev lastninske pravice s priposestvovanjem, ravna dovolj skrbno in s tem zadosti zahtevi po opravičljivi zmoti glede lastništva le takrat, ko se seznani z dejanskim obsegom zapuščine.(12) Omenjeno pravno mnenje, na katerega se sklicujeta tako pritožbeno sodišče kot tudi toženec v odgovoru na revizijo, je bilo v kasnejši sodni praksi že preseženo, saj zahteve po tako strogi skrbnosti dedičem ne postavlja več.(13)  Judikat, na katerega se opirata izpodbijana odločba in toženec v odgovoru na revizijo, tako ne predstavlja ustaljene sodne prakse, zato drugačna presoja dolžne skrbnosti posestnika ne pomeni kršitve ustavnega procesnega jamstva iz 22. člena Ustave Republike Slovenije. Kasnejša sodna praksa je že opozorila, da raziskovalne dolžnosti dedičev (oziroma njihove dolžnosti razčistiti lastninskopravna razmerja) ni mogoče opredeliti kot splošne zahteve, če v teku priposestvovalne dobe ni okoliščin, ki bi pri povprečno skrbnemu posestniku lahko vzbudile sum, da stvar pripada tretjemu.(14) Tako oblikovana sodna praksa je posledica stališča, da od posestnika, ki je posest pridobil na pošten način, ni mogoče pričakovati stalnega preverjanja lastninskega statusa.

12. Vsebino in obseg skrbnosti, ki se pričakuje od povprečnega posestnika pri preverjanju pripadnosti stvari, je treba na drugi strani uravnotežiti z obveznostmi in ravnanjem zemljiškoknjižnega lastnika, ki posesti ne izvršuje in ne uveljavlja svojih lastninskopravnih upravičenj na način, ki bi pri posestniku lahko vzbudil dvom o pripadnosti stvari. Dedič je torej dolžan preverjati lastninsko stanje stvari, ki jo je pošteno prevzel v posest od svojega pravnega prednika, le v primerih, če obstajajo posebne okoliščine, ki bi pri povprečno skrbnemu posestniku lahko vzbudile sum, da ni lastnik stvari. Če ob takšnih posebnih okoliščinah posestnik ne reagira z ustreznim raziskovanjem glede lastništva, njegova zmota o pripadnosti stvari ne more biti več opravičljiva, njegova nadaljnja posest pa s tem izgubi značaj dobrovernosti.

13. Iz ugotovljenih dejstev izhaja, da so imeli tožnik in njegovi pravni predniki kot dediči po pokojni N. E. nepremičnino v neovirani posesti vse od leta 1966 do 2006. Pri prevzemu posesti tožnik in njegovi pravni predniki torej niso ravnali nepošteno, temveč so vstopili v posestni položaj zapustnika v prepričanju, da gre za sestavni del zapuščine. Gre za gozdno parcelo, ki je toženec in njegovi pravni predniki upoštevajoč dejansko podlago spora nikoli niso uporabljali. Ugotovljena dejstva ne omogočajo sklepa, da bi toženec ali kateri koli od njegovih pravnih prednikov v obdobju od 1966 do leta 2006 z objektivno navzven vidnimi znaki skušali uveljaviti svoja lastninskopravna upravičenja oziroma posestno stanje uskladiti z zemljiškoknjižnim. To istočasno pomeni, da v tem obdobju niso bile ugotovljene nobene posebne okoliščine, ki bi pri tožniku ali njegovih pravnih prednikih lahko vzbudile sum, da nepremičnina ni bila predmet dedovanja, zato bi bila ob takšnem dejanskem stanju naložitev dolžnosti preverjanja dejanskega obsega zapuščine po sklepu o dedovanju povsem nerazumna. Stališče pritožbenega sodišča, da tožnik pri preverjanju okoliščin o lastništvu ni bil dovolj skrben, je zato materialnopravno napačno.

14. Drži sicer, da je pritožbeno sodišče kot argument navedlo tudi, da bi morali tožnikovi pravni predniki vedeti za posadno listino, zaradi česar njihova zmota ni opravičljiva, vendar takšen zaključek kljub temu, da ga revizija obrazloženo ne izpodbija, na odločitev o reviziji ne vpliva. Nedobrovernost pravnega prednika po določbi četrtega odstavka 45. člena SPZ(15) namreč ne pomeni tudi nedobrovernosti njegovega pravnega naslednika. Tožnik je posest kot dedič izvrševal od leta 1993 dalje, kar pomeni, da se skladno s prehodno določbo iz prvega odstavka 269. člena SPZ(16) predpisana priposestvovalna doba izteče leta 2003. Zaključek o nedobrovernosti tožnikovih pravnih prednikov, ki temelji na očitku, da bi morali vedeti za posadno listno iz leta 1953, zato še ne vodi nujno do zavrnitve tožbenega zahtevka. Za odločitev je tudi ob takšnem neizpodbijanem zaključku torej odločilna tožnikova posest od 1993 dalje, glede katere pa je pritožbeno sodišče pri zaključkih o  njegovi dobri veri zmotno uporabilo materialno pravo.

15. Ker pritožbeno sodišče ni izčrpalo vseh toženčevih pritožbenih navedb, je moralo revizijsko sodišče razveljaviti sodbo sodišča druge stopnje in vrniti zadevo temu sodišču v novo sojenje (380. člen ZPP). Odločitev o revizijskih stroških se na podlagi tretjega odstavka 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.

16. Revizijsko sodišče v pojasnilo tožencu dodaja, da revizija deloma res temelji na izhodišču, da so bili po sklepih o dedovanju predmet dedovanja zemljiškoknjižni vložki in ne nepremičnina, kar ni sestavni del ugotovljenega dejanskega stanja. Revizija s takšnimi navedbami zaradi prepovedi izpodbijanja dejanskega stanja v revizijskem postopku (tretji odstavek 370. člena ZPP) ne more uspeti, vendar je jedro v reviziji uveljavljane zmotne uporabe materialnega prava v tožnikovem stališču, da dobre vere dediča kot posestnika ni mogoče izpodbiti zgolj s tem, da bi moral ob prevzemu posesti od svojega pravnega prednika preverjati zemljiškoknjižno stanje, s čimer je izpodbijal obseg raziskovalne dolžnosti, ki mu jo je naložilo pritožbeno sodišče.

Op. št. (1): Za priposestvovanje je treba razen zmožnosti osebe in predmeta, da ima kdo res v posesti stvar ali pravico, ki jo je tako pridobiti, da je njegova posest pravična, poštena in pristna in da je trajala ves po zakonu določeni čas (pravno pravilo iz paragrafa 1460 ODZ).

Op. št. (2): Dobroverni in zakoniti posestnik nepremične stvari, na kateri ima nekdo drug lastninsko pravico, pridobi lastninsko pravico na njej s priposestvovanjem po preteku desetih let (drugi odstavek 28. člena ZTLR).

Op. št. (3): Dobroverni posestnik nepremične stvari, na kateri ima nekdo drug lastninsko pravico, pridobi lastninsko pravico na njej s priposestvovanjem po preteku dvajsetih let (četrti odstavek 28. člena ZTLR).

Op. št. (4): Dobroverni lastniški posestnik nepremičnine pridobi lastninsko pravico na njej po preteku desetih let (drugi odstavek 43. člena SPZ).

Op. št. (5): Po pravnih pravilih ODZ dobroverna posest ustreza pojmu poštene posesti.

Op. št. (6): Posestnica oziroma posestnik (v nadaljnjem besedilu: posestnik) ni v dobri veri, če je vedel ali mogel vedeti, da ni upravičen do posesti (28. člen SPZ).

Op. št. (7): Odločba Vrhovnega sodišča RS II Ips 213/2011.

Op. št. (8): Odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 608/2005, II Ips 622/2008, II Ips 1019/2007.

Op. št. (9): Primerjaj 8. točko obrazložitve odločbe pritožbenega sodišča.

Op. št. (10): Primerjaj 24. točko obrazložitve odločbe sodišča prve stopnje.

Op. št. (11): Odločba Vrhovnega sodišča RS II Ips 67/2012 (8. točka obrazložitve).

Op. št. (12): Odločba Vrhovnega sodišča RS II Ips 608/2005.

Op. št. (13): Odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 622/2008, II Ips 723/2006, II Ips 1019/2007, II Ips 115/2012, II Ips 359/2010.

Op. št. (14): Odločba Vrhovnega sodišča RS II Ips 622/2008 (zlasti 13. in 14. točka obrazložitve).

Op. št. (15): Če je bil posestni prednik nedobroveren, se dobra vera posestnega naslednika presoja samostojno (četrti odstavek 45. člena SPZ). Smiselno enako je določal tudi prej veljavni peti odstavek 28. člena ZTLR; primerjaj tudi odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 647/2009 (7. točka obrazložitve).

Op. št. (16): Glede priposestvovalne dobe, ki je začela teči pred uveljavitvijo tega zakona, se upoštevajo določila tega zakona (prvi odstavek 269. člena SPZ).

ZTLR člen 28, 28/2, 28/4. SPZ člen 43, 43/2, 45, 45/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.