VSRS sodba VIII Ips 229/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-02-23

mag. Ivan Robnik (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), Karmen Iglič Stroligo,  Marjana Lubinič, Borut Vukovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev delovnih obveznosti - naklep - huda malomarnost

Ugotovitev, da tožnik sporočila ni poslal pomotoma, še ne pomeni, da je ob tem vedel in nameraval kršiti delovne obveznosti. Prav zavedanje kršitve in volja kršitev storiti pa sta elementa naklepa po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR.

Datum odločitve sodišča prve stopnje iz 118. člena ZDR-1 je določen kot skrajni datum razveze delovnega razmerja, sodišče pa mora v vsakem posameznem primeru ugotoviti, kateri datum bi bil glede na konkretne okoliščine najustreznejši. Ugotovljeno je bilo, da je bil tožnik od septembra 2013 dalje, le z vmesno štirimesečno prekinitvijo v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu oziroma delodajalcih. Zato je po presoji revizijskega sodišča v tem primeru najustreznejši datum razveze pogodbe o zaposlitvi med tožnikom in toženo stranko 31. 8. 2013, kakor predlaga tudi tožena stranka.

Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje delno spremeni tako, da se v celoti glasi:

I. Pritožbi tožnika in pritožbi tožene stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v točkah I., II. in IV. izreka delno spremeni tako, da se datum 15. 3. 2013 nadomesti z datumom 31. 8. 2013, v točki III. pa se znesek 14.602,98 nadomesti z zneskom 7.301,49.

II. V preostalem se pritožba tožnika in pritožba tožene stranke zavrneta in se potrdi nespremenjeni del sodbe sodišča prve stopnje.

III. Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

Tožnik krije sam svoje stroške odgovora na revizijo.

1. V tej zadevi sta sodišči nižje stopnje že odločali. V prvotnem sojenju je sodišče prve stopnje zavrnilo tožnikov zahtevek za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in s tem povezan reparacijski in reintegracijski zahtevek, tako odločitev pa je potrdilo tudi sodišče druge stopnje. Tožnik je vložil revizijo, ki ji je revizijsko sodišče ugodilo (1) , sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje z napotki, da naj v ponovljenem postopku ugotovi, ali je tožnik svoje pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja kršil s tem, ko je določenim prejemnikom poslal obdobno poročilo o poslovanju, še preden je bilo to formalno sprejeto na svetu zavoda ter ali je potencialno kršitev delovnih obveznosti storil naklepno ali iz hude malomarnosti.

2. Sodišče prve stopnje je v ponovnem sojenju ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi tožene stranke tožniku z dne 31. 8. 2012 nezakonita in da na njeni podlagi delovno razmerje med strankama ni prenehalo, ampak je trajalo do vključno 15. 3. 2013. Odločilo je, da je tožena stranka dolžna tožniku do tega datuma priznati vse pravice iz delovnega razmerja, od tega obračunati bruto plačo od septembra 2012 do 15. 3. 2013 v mesečnih zneskih po 2.428,49 EUR, plačati davke in prispevke, neto zneske pa plačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter da je tožena stranka dolžna tožniku od bruto zneska 14.602,98 EUR obračunati in plačati davke in prispevke, neto znesek pa plačati tožniku z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zavrnilo je tožbeni zahtevek za vrnitev tožnika  na delo ter priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja, vključno z nadomestilom plače od 15. 3. 2013 dalje. V obrazložitvi je navedlo, da je tožnik s tem, ko je obdobno poročilo poslal pred potrditvijo na svetu zavoda kršil pravila organizacije dela in poslovanja pri toženi stranki, da pa ni ravnal s predpisano vrsto krivde, zaradi česar je odpoved nezakonita, vendar delovnega razmerja med strankama ni več mogoče nadaljevati.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo, pritožbi tožnika pa delno ugodilo ter sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je ugotovilo trajanje delovnega razmerja do vključno 1. 10. 2014 in tožniku do tega dne (razen za čas ko je bil v delovnem razmerju pri drugih delodajalcih) priznalo tudi pravice iz delovnega razmerja.

4. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje tožena stranka vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Sodišči nižjih stopenj naj bi zmotno presodili, da tožnik očitanih kršitev ni storil naklepno, saj naj bi krivdo razlagali na podlagi pravil kazenskega namesto civilnega prava. Zmotno naj bi šteli, da mora biti namen podan glede posledice ravnanja delavca, čeprav naj bi iz 2. alineje prvega odstavka 111. člena Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR) (2)  izhajalo, da se namen veže na prepovedano ravnanje, ne pa na posledice tega ravnanja. Zakon naj ne bi določal, da mora imeti delavec namen s kršitvijo povzročiti tudi škodo delodajalcu. Sodišči nižjih stopenj naj ne bi upoštevali, da je poleg direktnega pomemben tudi eventualen naklep, saj se do slednjega nista opredelili in tako zagrešili bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) (3), sodišče druge stopnje pa naj bi poleg tega kršilo tudi tožnikovo ustavno pravico do enakega varstva pravic. Nižji sodišči naj bi sami ugotovili, da je tožnik ravnal namenoma, istočasno pa naj bi zaključili, da tožnikovo ravnanje ni bilo naklepno, kar naj bi predstavljalo bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Že pojmovno naj bi bilo nemogoče, da delavec ravna namenoma, ne pa tudi naklepno. Tožnik naj bi ravnal najmanj z eventualnim naklepom, saj naj bi vedel, da s pošiljanjem elektronskega sporočila in mnenjem glede menjave vodstva ravna v nasprotju s pravili delovnega prava. Zavestno naj bi ravnal protipravno in ob tem dopuščal nastanek protipravne posledice. Prav tako naj ne bi držala ugotovitev, da odpoved ni vsebovala očitka ravnanja s hudo malomarnostjo. Namen naj bi bil hujša oblika krivde od malomarnosti, zaradi česar naj bi bilo v zatrjevanju namena zajeto tudi zatrjevanje malomarnosti. V odpovedi naj bi tožena stranka izrecno poudarila, da je tožnik vedel in moral vedeti, da pošilja nepotrjene podatke, s čimer naj bi tožniku očitala tudi hudo malomarnost. Poleg tega se delodajalcu v odpovedi ni treba izrecno sklicevati na posamezno obliko krivde, saj naj bi zadoščal že natančen opis dejanja, iz katerega je razvidna oblika krivde. Sodišče naj se ne bi opredelilo do tega, zakaj je štelo, da tožnik ravna v dobri veri, ni pa sledilo argumentom tožene stranke, da takšno vodenje računovodstva ne more biti v korist zavoda in s tem dobroverno.

6. Na podlagi 371. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Pri tem je vezano na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga za  izpodbijano sodbo, saj zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

7. Zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Izpodbijana sodba je zadostno obrazložena, v razlogih ni nasprotij in jo je mogoče preizkusiti. Je pa sodišče delno zmotno uporabilo materialno pravo iz razlogov, navedenih v nadaljevanju.

8. Na podlagi 2. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če ta naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi je po zakonu najstrožji ukrep v primeru kršitev delovnih obveznosti. Za uporabo tega ukrepa po zgoraj navedeni zakonski določbi ne zadošča zgolj dejstvo, da delavec svoje delovne obveznosti krši, ampak tudi to, da ob tem ravna naklepno ali iz hude malomarnosti.

9. Revizijske navedbe, da so ugotovitve nižjih sodišč glede tožnikovega namena oziroma naklepa protislovne in same s seboj v nasprotju, niso utemeljene. Upoštevati je treba namreč kontekst, v katerih je sodišče svoje ugotovitve podalo. Tako je sodišče prve stopnje v obrazložitvi zapisalo, da „ker tožnik ne zatrjuje, da je bilo sporočilo ali priloge poslano pomotoma, je ravnal namenoma.“ S tem sodišče ugotovi zgolj to, da tožnik sporočila ni poslal po nesreči ali po pomoti, pač pa ga je hotel poslati naslovnikom, katerim ga je poslal, v taki obliki in z vsebino, kot je bilo poslano. S tem ne ugotavlja in ne ugotovi tožnikovega subjektivnega odnosa do kršitve. Ugotovitev, da tožnik sporočila ni poslal pomotoma, še ne pomeni, da je ob tem vedel in nameraval kršiti delovne obveznosti. Prav zavedanje kršitve in volja kršitev storiti pa sta elementa naklepa po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR. Sodišče je ta elementa v postopku tudi ugotavljalo in ugotovilo, da je tožnik nameraval izpolniti dogovor iz sestanka, da je verjel, da je direktor zadovoljen s sporočilom, in da je glede na samostojnost svojega dela, krizno stanje pri toženi stranki in izrednost sestanka pri ministru menil, da lahko posreduje tudi obdobno poročilo poslovanja in podatke komentira, kot je sicer ravnal v razmerju do sveta zavoda. Glede na navedene ugotovitve je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo, ko je presodilo, da tožnikov naklep ni bil podan. Revizijske navedbe, da je sodišče ugotovilo karkoli drugega, so protispisne, navedbe ki se nanašajo na izpodbijanje teh ugotovitev, pa pomenijo izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja, kar ni dovoljen revizijski razlog. Prav tako tožniku ni mogoče očitati hude malomarnosti, saj iz zgoraj navedenih ugotovitev izhaja, da je bil v zmoti. Za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 2. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR ni dovolj zgolj obstoj hujše kršitve delovne obveznosti. Tožena stranka bi morala dokazati tudi to, da je tožnik kršitev storil naklepno ali iz hude malomarnosti.

10. Revizija je utemeljena v delu, ki se nanaša na odločitev sodišča glede datuma sodne razveze pogodbe o zaposlitvi in na to odločitev vezane zahtevke ter na višino prisojenega denarne odškodnine na podlagi 118. člena ZDR-1 (4).

11. Na podlagi drugega v povezavi s prvim odstavkom 118. člena ZDR-1 lahko sodišče upoštevaje vse okoliščine in interes obeh pogodbenih strank presodi, da nadaljevanje delovnega razmerja ni več mogoče in ugotovi trajanje delovnega razmerja najdalj do odločitve sodišča prve stopnje. Sodišče v tem primeru prizna delavcu delovno dobo in druge pravice iz delovnega razmerja ter ustrezno denarno odškodnino v višini največ 18 mesečnih plač, izplačanih delavcu v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Sodišče druge stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da je bila sodba sodišča prve stopnje z dne 15. 3. 2013 s sklepom revizijskega sodišča razveljavljena, zaradi česar na ta datum ni mogoče vezati pravnih posledic. Vendar pa pri tem ni upoštevalo ugotovitve, da je bil tožnik od septembra 2013 do novembra 2013 in od aprila 2014 dalje zaposlen pri drugem delodajalcu. V času odločitve sodišča prve stopnje v ponovljenem postopku (dne 1. 10. 2014) je bil torej v delovnem razmerju, delovnega razmerja pri dveh delodajalcih hkrati za polni delovni čas pa, kakor pravilno navaja revident, delavcu ni mogoče priznati (5).

12. Datum odločitve sodišča prve stopnje iz 118. člena ZDR-1 je določen kot skrajni datum razveze delovnega razmerja, sodišče pa mora v vsakem posameznem primeru ugotoviti, kateri datum bi bil glede na konkretne okoliščine najustreznejši. Ugotovljeno je bilo, da je bil tožnik od septembra 2013 dalje, le z vmesno štirimesečno prekinitvijo v delovnem razmerju pri drugem delodajalcu oziroma delodajalcih. Zato je po presoji revizijskega sodišča v tem primeru najustreznejši datum razveze pogodbe o zaposlitvi med tožnikom in toženo stranko 31. 8. 2013, kakor predlaga tudi tožena stranka.

13. Tožena stranka v reviziji tudi utemeljeno navaja, da je dosojena odškodnina (pravilno: ustrezno denarno povračilo) na podlagi 118. člena ZDR-1 v višini šestih tožnikovih povprečnih plač v zadnjih treh mesecih dela pri toženi stranki, previsoka. Gre za denarno povračilo, ki pomeni odmeno oziroma nadomestilo za reintegracijo delavca k delodajalcu - torej nadomestilo za izgubo zaposlitve kljub predhodni ugotovitvi nezakonite odpovedi delodajalca in vzpostavitvi delovnega razmerja najdalj do odločitve sodišča prve stopnje. To ni nadomestilo za izgubo zaslužka in drugo (premoženjsko) škodo zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi za čas do prenehanja pogodbe o zaposlitvi po sodbi sodišča (6). Po drugem odstavku 118. člena ZDR-1 sodišče višino denarnega povračila določi glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja delovnega razmerja (7). Sodišči sta ugotovili, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen slaba tri leta, da je zaposlen drugje od septembra 2013 dalje (z nekajmesečno prekinitvijo), da je star 51 let in ima še vedno dobre zaposlitvene možnosti, na kar nakazuje tudi ponovna zaposlitev. Glede na ta dejstva, zlasti pa glede na relativno kratko trajanje zaposlitve pri toženi stranki (manj kot tri leta), je po presoji revizijskega sodišča ustrezno denarno povračilo v višini treh tožnikovih povprečnih plač v zadnji treh mesecih pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi.

14. Glede na navedeno je revizijsko sodišče na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji delno ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje delno spremenilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe. Ker je na podlagi delno spremenjene sodbe sodišča druge stopnje vsaka stranka s pritožbo delno uspela, se spremeni tudi odločitev o stroških pritožbenega postopka, tako da v skladu z drugim odstavkom 154. člena ZPP vsaka stranka krije svoje.

15. Ker je tožena stranka z revizijo delno uspela, krije tožnik sam svoje stroške odgovora na revizijo (drugi odstavke 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Sodba VIII Ips 230/2013 z dne 3. 6. 2014.

Op. št. (2): Ur. l. RS, št. 42/2006 in nadaljnji.

Op. št. (3): Ur. l. RS, št. 29/1999 in nadaljnji.

Op. št. (5): Primerjaj sodbo VIII Ips 98/2012 z dne 5. 2. 2013.

Op. št. (6): Sodba in sklep VIII Ips 26/2007 z dne 9. 9. 2008.

Op. št. (7): Sodba in sklep VIII Ips 217/2014 z dne 8. 4. 2015.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.