VSRS sodba II Ips 33/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-10-08

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

res iudicata - objektivne meje pravnomočnosti - pravnomočnost - subjektivne meje pravnomočnosti - pravdna sposobnost - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - materialno procesno vodstvo - prekluzija - trditveno breme - nova dejstva in dokazi - zastopanje pravdno nesposobne stranke - zakoniti zastopnik - ničnost pooblastila - kupoprodajna pogodba - ničnost pogodbe - ugotovitev lastninske pravice - poslovna sposobnost - enotno sosporništvo - predhodno vprašanje - dejstva ugotovljena v drugi pravdi - preskakovanje pravnih sredstev

V teoriji in prevladujoči novejši sodni praksi Vrhovnega sodišča je uveljavljeno stališče, da se na kršitev iz 11. točke drugega odstavka 339. člena ZPP lahko sklicuje le stranka, ki se jo taka kršitev tiče, ne pa tudi njen nasprotnik. Določbe, da je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka, če pravdno nesposobne stranke ni zastopal zakoniti zastopnik, namreč ni mogoče razlagati zgolj gramatikalno, temveč se je pri odločanju treba vprašati predvsem o namenu zakonske določbe, da mora pravdno nesposobno stranko v pravdi zastopati zakoniti zastopnik. Namen navedene zakonske določbe pa je izključno v tem, da so v pravdi varovani interesi pravdno nesposobne stranke in ne morda interes nasprotne stranke, da se v primeru zanjo neugodnega izida pravde lahko sklicuje na morebitne procesne kršitve. Če je nepravilno zastopana stranka v postopku uspela, ni potrebe po njenem varstvu v postopku s pravnimi sredstvi - ni torej razloga za razveljavitev z obravnavano kršitvijo obremenjene sodbe.

Materialno procesno vodstvo rahlja razpravno načelo (7. člen ZPP) ter prebija pravilo o prekluziji (286. člen ZPP). Če je pomanjkljiva trditvena in dokazna podlaga posledica prav te opustitve, potem stranki ni mogoče pripisati krivde za to, da ni navedla pravno relevantnih dejstev in ponudila dokaznih sredstev (286. člen ZPP). Opustitev dolžnega materialno procesnega vodstva je lahko razlog za razveljavitev sodbe, zato da se stranki še celo v ponovljenem postopku omogoči, da dopolni svoje procesno gradivo.

Prvi toženec mora v 15 dneh od vročitve te sodbe, tožniku povrniti njegove revizijske stroške v znesku 1.823,90 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z delno sodbo ugotovilo, da je pooblastilo, ki ga je pokojni I. T. dne 26. 10. 2005 podpisal drugi toženki, nično ter da je kupoprodajna pogodba z dne 23. 11. 2005, ki sta jo podpisala prvi toženec kot kupec in druga toženka kot pooblaščenka pokojnega I. T. kot prodajalca za prodajo spornih nepremičnin, nična. Sodišče je na podlagi mnenja izvedenke psihiatrinje ugotovilo, da se je pri pokojnem I. T. razvila kronična in napredujoča motnja - multiinfarktna demenca. V fazi podpisa pooblastila je bila ta bolezen v zmerni obliki, zato ni bil sposoben razumeti pomena svojih dejanj in ni bil sposoben razumeti, kakšne posledice bo imelo njegovo ravnanje. Ker pokojni I. T. ni bil sposoben razsojanja, ni podana ena od predpostavk za veljavno sklenitev pravnega posla, in sicer poslovna sposobnost (41. člen Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ). Zaradi navedenega sta nična tako pooblastilo (86. člen OZ) kot kupoprodajna pogodba, sklenjena na njegovi podlagi.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.  Glede tožnikove procesne nesposobnosti je obrazložilo, da je bila le-ta sanirana, potem ko je na glavni obravnavi vsa dejanja pooblaščenca odobril tožnikov dedič,  ki je pravdo prevzel. Zavrnilo je pritožbene očitke, da gre za pravnomočno razsojeno zadevo. Z zamudno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru P 429/2009, s katero je bilo odločeno o obveznosti plačila druge toženke pokojnemu tožniku, je bilo odločeno o drugem zahtevku. Zavrnilo je pritožbeni očitek, da je bil dokazni predlog za postavitev izvedenca psihiatra prepozen, saj je bila sodba sodišča prve stopnje v predhodnem sojenju razveljavljena prav zaradi neizvedbe tega dokaznega predloga.

3. Zoper sodbo pritožbenega sodišča prvi toženec vlaga revizijo. Navaja, da je tožnik na prvem naroku ponovljenega sojenja dopolnil svojo trditveno podlago, vendar izven okvira, ki ga je začrtalo pritožbeno sodišče. Tako je pritožbeno sodišče napotilo na dopolnitev navedb v zvezi z dokumentacijo iz kazenskega spisa, nikakor pa ne, da naj sodišče prve stopnje dovoli predlaganje novih dokazov oziroma celo konkretno postavitev izvedenca psihiatra. S tem dokaznim predlogom je bil torej tožnik v ponovljenem sojenju prekludiran. Tožnik tudi ni pravočasno zatrjeval, da naj bi bil I. T. ob podpisu pooblastila neprišteven. Nepravilno je postopanje sodišča, da se takšne pomanjkljivosti odpravijo z materialno procesnim vodstvom (285. člen Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Skladno z navedenim sodišče ne bi smelo dopustiti dokazovanja z izvedencem. Zaradi prekomerne pomoči sodišča tožniku je bila prvemu tožencu kršena pravica do enakega obravnavanja pred sodiščem. Vzpostavljen je bil tudi dvom v nepristranskost sodišča. Nasprotuje tudi ugotovitvam izvedenca, katerim je sodišče sledilo. Meni, da je njegovo mnenje nepopolno, nejasno in v nasprotju s samim seboj. Izvedenka zaradi smrti preiskovanca le-tega sploh ni osebno pregledala, njegov zdravstveni karton pa je bil prazen. Izvedensko mnenje tako temelji zgolj na predvidevanjih. Glede na ugotovitve izvedenke pa pokojni tožnik, ki je tri mesece pred svojo smrtjo podpisal tudi pooblastilo odvetniku za vodenje te pravde, ni bil procesno sposoben. Ta pomanjkljivost pa z vstopom procesno sposobnega dediča v pravdo ni mogla biti odpravljena. Namreč če pomanjkanje procesne sposobnosti stranke, ki je bila podana že ob vložitvi tožbe, pa do njene smrti v postopku ni bila odpravljena, gre za neodpravljivo pomanjkljivost in se takšna tožba zavrže (primerjaj sklep VSL II Cp 4602/2010 in sklep VS RS II DoR 153/2011). Zaključek o nesposobnosti razsojanja omajajo tudi drugi posli, ki jih je sklenil tožnik, in njegovo aktivno nastopanje v drugih sodnih postopkih. Ob sklenitvi teh poslov oziroma ob nastopanju v teh postopkih pa se nikoli ni postavilo vprašanje tožnikove poslovne oziroma procesne sposobnosti. Nazadnje tudi meni, da je o tej zadevi že bilo pravnomočno razsojeno (kršitev iz 12. točke drugega odstavka 339. člena ZPP) z zamudno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru II P 429/2006, ki je postala pravnomočna dne 10. 4. 2012, s katero je bilo odločeno o zahtevku pokojnega tožnika, da naj mu druga toženka izroči kupnino v višini 137.706,56 EUR. V navedeni zadevi pa tožnik ni nasprotoval veljavnosti pooblastila oziroma kupoprodajne pogodbe oziroma je s tem, ko je zahteval kupnino, dejansko priznaval njuno pravno veljavnost. Tožnik zato nima pravnega interesa za to pravdo. Podani pa sta tako objektivna kot subjektivna istovetnost. Nova tožba, ki se opira na isti sklop dejstev, pa ni dopustna. Pravnomočnost prav tako izključuje zahtevke, ki so s predhodnim zahtevkom v neposrednem nasprotju (VSL sklep I Cpg 520/2010 z dne 6. 5. 2010). V predhodni pravdi sicer ni bil zajet tudi prvi toženec, vendar sta z drugo toženko enotna sospornika, zato se učinek pravnomočnosti razširja tudi nanj.

4. Tožnik je vložil odgovor na revizijo, v katerem izpostavlja neutemeljenost revizije in predlaga njeno zavrnitev.

6. Neutemeljeni so revizijski očitki, da je bilo o predmetni zadevi že pravnomočno razsojeno. Objektivna in subjektivna identiteta nista podani. Obe pravdi sta se sicer res dotikali istega historičnega dogodka, vendar pa ni istovetnosti predmetnega zahtevka za ugotovitev ničnosti pooblastila in kupoprodajne pogodbe z zahtevkom, o katerem je že pravnomočno odločeno, in sicer za izročitev oziroma plačilo kupnine. Če pa ni identitete že v samem tožbenem zahtevku, pa ne po procesni ne po ekvivalenčni teoriji, ki se v sodni praksi uporabljata za začrtovanje objektivnih mej pravnomočnosti, ne gre za res iudicata. Poleg tega je bila v predhodni pravdi na pasivni strani zajeta zgolj druga toženka. Zmotno pa je revidentovo stališče, da sta bila tudi v pravdi za izročitev kupnine prvi toženec kot kupec in druga toženka kot pooblaščenka prodajalca enotna sospornika, na podlagi česar bi se subjektivne meje pravnomočnosti razširjale tudi na prvega toženca.

7. Prvi toženec v reviziji tudi izpostavlja, da v predhodni pravdi zoper drugo toženko za izročitev kupnine pokojni tožnik sploh ni problematiziral morebitne ničnosti pooblastila in kupoprodajne pogodbe. Vendar pa revizijsko sodišče ugotavlja, da bi navedeno, tudi če bi se sodišče v predhodni pravdi s tem ukvarjalo, glede na to, da ustrezen tožbeni zahtevek ni bil postavljen, predstavljalo zgolj predhodno vprašanje, katerega rešitev pa ima pravni učinek samo v pravdi, v kateri je bilo to vprašanje rešeno (drugi odstavek 13. člena ZPP).

8. S tem v zvezi revident uveljavlja še pomanjkanje pravnega interesa tožnika. V tem primeru bi lahko šlo za relativno bistveno kršitev določb postopka (prvi odstavek 339. člena ZPP), vendar pa takšne kršitve prvi toženec v pritožbi ni uveljavljal, nanjo pa sodišče druge stopnje ne pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Z revizijo se izpodbija drugostopenjska sodba, zato v njej ni mogoče uveljavljati okoliščin izven meja pritožbenega preizkusa (350. člen ZPP). To pomeni t.i. preskakovanje pravnih sredstev in je zato neupoštevno.

Glede pravdne sposobnosti pokojnega tožnika:

9. V teoriji(1) in prevladujoči novejši sodni praksi Vrhovnega sodišča je uveljavljeno stališče, da se na kršitev iz 11. točke drugega odstavka 339. člena ZPP lahko sklicuje le stranka, ki se jo taka kršitev tiče, ne pa tudi njen nasprotnik. Določbe, da je podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka, če pravdno nesposobne stranke ni zastopal zakoniti zastopnik, namreč ni mogoče razlagati zgolj gramatikalno, temveč se je pri odločanju treba vprašati predvsem o namenu zakonske določbe, da mora pravdno nesposobno stranko v pravdi zastopati zakoniti zastopnik. Namen navedene zakonske določbe pa je izključno v tem, da so v pravdi varovani interesi pravdno nesposobne stranke in ne morda interes nasprotne stranke, da se v primeru zanjo neugodnega izida pravde (kot v konkretnem primeru) lahko sklicuje na morebitne procesne kršitve. Če je nepravilno zastopana stranka v postopku uspela, ni potrebe po njenem varstvu v postopku s pravnimi sredstvi - ni torej razloga za razveljavitev z obravnavano kršitvijo obremenjene sodbe. Pravdno nesposoben tožnik oziroma po njegovi smrti njegov dedič, ki je pravdo prevzel, pa je v postopku uspel.(2)

Glede materialno procesnega vodstva in prekludiranosti glede navedb in dokazov:

10. Neutemeljene so revizijske navedbe, da so bile tožnikove navedbe in dokazni predlogi prepozni. Tožeča stranka je že v tožbi zatrjevala, da pokojni tožnik ni bil sposoben razsojanja in se je pri tem sklicevala na ugotovitve kliničnega psihološkega izvedenskega mnenja iz kazenskega postopka, ki ga je tudi predložila. Sodišče prve stopnje je v prvem sojenju presojalo tudi ničnost pooblastila na podlagi podanih trditev o tožnikovi nerazsodnosti, vendar pa je presodilo, da lahko izvedensko mnenje iz preiskave upošteva zgolj kot del trditvene podlage in da ker tožnik ni predlagal pritegnitve tudi izvedenca psihiatra, ni dokazal tožnikove nesposobnosti razsojanja. Sodišče druge stopnje je to odločitev razveljavilo in v obrazložitvi navedlo, da iz izpodbijane sodbe ne izhaja, da je sodišče prve stopnje v okviru materialno procesnega vodstva poskušalo tožnika vzpodbuditi, da bi predlagal dokaze za svoje trditve, in da ta opustitev pride še posebej do izraza v zvezi z ravnanjem tožnika, ki je na prvem naroku predložil dokumentacijo iz kazenskega spisa Okrožnega sodišča v Celju K 210/2008, sodišče prve stopnje pa tožnika ni pozvalo, da v zvezi s to dokumentacijo dopolni svoje navedbe in pojasni, v kakšni zvezi je predložena ter na katero trditveno podlago se nanaša kot dokaz, prav tako je sodišče prve stopnje ni upoštevalo kot dokaz in se do nje ni opredelilo. Sodišče prve stopnje ob ponovnem sojenju tako ni prekoračilo okvira, ki mu ga je začrtalo sodišče druge stopnje. Tudi sicer pa bi bilo sodišče prve stopnje ob ponovljenem sojenju v vsakem primeru dolžno opraviti materialno procesno vodstvo, če je bilo predhodno nezadostno. Tudi revizijsko sodišče pa ugotavlja, da materialno procesno vodstvo sodišča prve stopnje v prvem sojenju ni bilo zadostno. Sodišče prve stopnje bi moralo tožnika pozvati, da dopolni svoje navedbe in zanje predlaga dokaze. To še posebej velja glede spodbude, da naj tožnik za svoje navedbe ponudi ustrezne dokaze, če je sodišče menilo, da priloženega izvedenskega mnenja iz preiskave ne more upoštevati kot dokaza. Postopanje sodišča prve stopnje, ki je v prvem sojenju slednje razkrilo šele v sodbi, je bilo za tožnika presenečenje.

11. Materialno procesno vodstvo rahlja razpravno načelo (7. člen ZPP) ter prebija pravilo o prekluziji (286. člen ZPP). Če je pomanjkljiva trditvena in dokazna podlaga posledica prav te opustitve, potem stranki ni mogoče pripisati krivde za to, da ni navedla pravno relevantnih dejstev in ponudila dokaznih sredstev (286. člen ZPP). Opustitev dolžnega materialno procesnega vodstva je lahko razlog za razveljavitev sodbe, zato da se stranki še celo v ponovljenem postopku omogoči, da dopolni svoje procesno gradivo. Ker sodišče prve stopnje materialno procesnega vodstva v prvem sojenju ni opravilo v zadostnem obsegu, je tožnik pravočasno na prvem naroku ponovljenega sojenja predlagal postavitev izvedenca psihiatra in je sodišče ravnalo pravilno, ko je ta dokaz izvedlo. Materialno procesno vodstvo pa tudi mora sodišče opraviti, kadar je to potrebno, neodvisno od tega, ali ima stranka kvalificiranega pooblaščenca ali ne. Navedena okoliščina je zgolj merilo, kako skopo oziroma natančno bo opredeljena pobuda sodnika stranki.(3) V obravnavanem primeru pa je tožnik na prvem naroku novega sojenja že sam brez dodatne spodbude sodnika ustrezno dopolnil svoje procesne gradivo.

12. Z navedbami, s katerimi revident skuša vzpostaviti dvom v pravilnost ugotovitev izvedenskega mnenja, izpodbija njegovo dokazno oceno, s tem pa ugotovljeno dejansko stanje, kar z revizijo ni več dovoljeno (tretji odstavek 370. člena ZPP). Enako velja za njegove navedbe, s katerimi izpodbija samo ugotovitev o nesposobnosti pokojnega tožnika za razsojanje. Revizijskega očitka, da je izvedensko mnenje nepopolno, nejasno in v nasprotju s samim seboj, natančneje ne obrazloži. Pavšalnih očitkov pa revizijsko sodišče ne more preizkusiti.

13. Uveljavljani revizijski razlogi po povedanem niso podani, zato je moralo revizijsko sodišče neutemeljeno revizijo zavrniti (378. člen ZPP).

14. Odločitev o stroških temelji na določbah prvega odstavka 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP. Revizijske stroške je sodišče odmerilo v skladu s stroškovnikom in Zakonom o odvetniški tarifi na 1.823,90 EUR (tožnici pripada nagrada za postopek z revizijo (tar. št. 3300; 1.472,00 EUR), pavšalni znesek za izdelavo in izročitev dokumentov (tar. št. 6000; 3,00 EUR), pavšalni znesek za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev (tar. št. 6002; 20,00 EUR), povečano za 22 % DDV (tar. št. 6007)). Prvi toženec je dolžan plačati vse odmerjene stroške v petnajstdnevnem paricijskem roku, ki prične teči naslednji dan po vročitvi te sodbe (prvi, drugi in tretji odstavek 313. člena ZPP). Če prvi toženec v paricijskem roku svoje obveznosti plačila pravdnih stroškov ne bo izpolnil, bo prišel v zamudo (299. člen OZ) in bo od zamude dalje dolžan tožniku plačati še zakonske zamudne obresti (378. člen OZ).

Op. št. (1): Primerjaj Galič, A. v Ude, L. in drugi, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list, Ljubljana 2005, str. 337 (13. točka) in Zobec, J. v Ude, L. in drugi, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list, Ljubljana 2009, str. 303-305 ter in Triva, S. in Dika, M., Građansko parnično procesno pravo, VII. izmijenjeno i dopunjeno izdanje, Narodne novine, Zagreb 2004, stran 693.

Op. št. (2): Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča RS II Ips 243/2011, II Ips 112/2012, II Ips 63/2012, II Ips 31/2012, II Ips 283/2011, VIII Ips 86/2011, itd..

Op. št. (3): Primerjaj Betetto, N. v Ude, L. in drugi, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba in Založba Uradni list, Ljubljana 2006, str. 593.

ZPP člen 7, 13, 13/2, 285, 286, 339, 339/1, 339/2, 339/2-11, 339/2-12, 350, 350/2. OZ člen 41, 86.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.