VSRS sodba II Ips 6/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-09-10

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat, Karmen Iglič Stroligo

OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

povrnitev nepremoženjske škode - zastaranje odškodninske terjatve - subjektivni zastaralni rok - objektivni zastaralni rok - bodoča škoda - predvidljivost nastanka škode

Začetek teka objektivnega zastaralnega roka se navezuje na čas nastanka škode. Ta ne sovpada nujno z nastankom škodnega dogodka. Tedaj je le vzpostavljeno odškodninsko razmerje, od njegovih učinkov pa je odvisno, ali bo oškodovancu sploh nastala pravno priznana škoda, in nadalje, ali mu gre povračilo škode in v kakšni obliki. Pravno priznana nepremoženjska škoda ni že v tem, da je oškodovanec poškodovan, pač pa šele v tem, da do določene stopnje in določen čas trpi telesne bolečine ali duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti (tudi skaženosti, razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve svobode ali pravice osebnosti ali smrti bližnjega) ali strah. Če je škoda, ki oškodovancu nastane pozneje, predvidljiva že pred njenim nastankom, pa lahko ne glede na tek objektivnega roka prične teči subjektivni rok za zastaranje odškodninske terjatve. Ta po ustaljeni sodni praksi začne teči, ko se je oškodovančevo stanje stabiliziralo in se je končalo tisto zdravljenje, od katerega je realno pričakovati odpravo ali zmanjšanje škode, čeprav še niso bili izvedeni vsi posamezni ukrepi, ko torej oškodovanec ob zadostni stopnji skrbnosti razpolaga z vsemi podatki, da lahko določi višino tožbenega zahtevka. Povračilo bodoče škode, če in ko ta postane predvidljiva, oškodovanec mora zahtevati, saj bo sicer izpostavljen možnosti zastaranja njegove terjatve.

1. Tožnik je s tožbo, vloženo 5. 4. 2011, zahteval povračilo škode, nastale v zvezi z operacijo rotatorne manšete v letu 2009.

2. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo plačilo 28.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 5. 4. 2011 dalje. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo.

3. Sodišče druge stopnje je toženkini pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožnici priznalo 24.300,00 EUR, za razliko tožbeni zahtevek dodatno zavrnilo, sicer pa je toženkino pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu izpodbijano sodbo potrdilo.

4. Revizija je bila na predlog tožene stranke dopuščena s sklepom Vrhovnega sodišča II DoR 217/2013 z dne 5. 9. 2013 glede vprašanja, ali je presoja sodišča druge stopnje, da tožnikov zahtevek ni zastaran, materialnopravno pravilna.

5. Tožena stranka v dopuščeni reviziji poudarja, da tožnik ne uveljavlja t. i. nove škode, ampak škodo, ki mu je nastala v letu 2001, saj je že v nesreči 29. 9. 2001 prišlo tudi do poškodbe rotatorne manšete. Meni, da je tožnik že ob koncu prvega zdravljenja, to je 10. 9. 2002, izvedel oziroma bi ob zadostni skrbnosti moral izvedeti za vse elemente, ki so mu omogočali odškodninski zahtevek, zato je tedaj pričel teči subjektivni zastaralni rok, in da mu je škoda nastala že 29. 9. 2001, ko je pričel teči objektivni zastaralni rok. Opozarja, da objektivni zastaralni rok poteče ne glede na to, ali je potekel subjektivni zastaralni rok, in da dodatna škoda, za katero se tedaj, ko oškodovanec lahko postavi odškodninski zahtevek, ne ve, ni razlog za odložitev začetka teka zastaralnih rokov, sicer objektivni zastaralni rok ne bi imel nobenega smisla. Meni, da je oškodovančeva terjatev subjektivno in objektivno zastarala, ter izpostavlja odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 692/2008, II Ips 229/2006, II Ips 574/2008, II Ips 305/2008, II Ips 642/2006, II Ips 7/2004 in II Ips 570/2002, od katerih po njeni oceni izpodbijana odločba odstopa.

6. Tožeča stranka na vročeno revizijo ni odgovorila.

8. Revizijsko sodišče uvodoma opozarja, da revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Ker revizijsko sodišče tudi na dovoljene revizijske razloge ne pazi po uradni dolžnosti (371. člen ZPP), mora revident vsak očitek ustrezno obrazložiti.

9. Tožnik svoj tožbeni zahtevek opira na pravila o odškodninski odgovornosti, toženka pa se brani z ugovorom zastaranja. Pravila o zastaranju zaradi poteka časa narekujejo izgubo upnikove pravice do sodnega varstva in s tem služijo načelu pravne varnosti, saj je v nekem trenutku treba zagotoviti dokončno ureditev pravnega razmerja. Pravne varnosti pa sodišče ne sme zagotoviti na račun izgube učinkovitega sodnega varstva oškodovančevih pravic, sicer uporaba pravil o zastaranju ne bi bila sprejemljiva z vidika Ustave Republike Slovenije in Evropske konvencije o človekovih pravicah.(1) Po pravilu iz prvega in drugega odstavka 376. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR),(2)  odškodninska terjatev za povzročeno škodo zastara v treh letih odkar je oškodovanec izvedel za škodo in za tistega, ki jo je napravil (subjektivni zastaralni rok), v vsakem primeru pa v petih letih, odkar je škoda nastala (objektivni zastaralni rok). Vsak izmed njiju teče neodvisno od drugega,(3)  tožnik pa s tožbenim zahtevkom lahko uspe le, če ni pretekel nobeden od njiju.

10. Začetek teka objektivnega zastaralnega roka se navezuje na čas nastanka škode. Ta ne sovpada nujno z nastankom škodnega dogodka. Tedaj je le vzpostavljeno odškodninsko razmerje, od njegovih učinkov pa je odvisno, ali bo oškodovancu sploh nastala pravno priznana škoda, in nadalje, ali mu gre povračilo škode in v kakšni obliki.(4) Pravno priznana nepremoženjska škoda ni že v tem, da je oškodovanec poškodovan, pač pa šele v tem, da do določene stopnje in določen čas trpi telesne bolečine ali duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti (tudi skaženosti, razžalitve dobrega imena in časti ali okrnitve svobode ali pravice osebnosti ali smrti bližnjega) ali strah (200. člen ZOR, 179. člen OZ). Objektivni rok za zastaranje njegove terjatve lahko prične teči šele z nastankom vsake posamezne pravno priznane škode, čeprav to podaljšuje pravno negotovost in čas, ko je odgovorna oseba izpostavljena možnosti novih tožb. Vsakršna drugačna razlaga pravila o objektivnem roku za zastaranje odškodninske terjatve bi bila v nasprotju z zakonom.

11. Če je škoda, ki oškodovancu nastane pozneje, predvidljiva že pred njenim nastankom, lahko ne glede na tek objektivnega roka prične teči subjektivni rok za zastaranje odškodninske terjatve. Ta po ustaljeni sodni praksi začne teči, ko se je oškodovančevo stanje stabiliziralo in se je končalo tisto zdravljenje, od katerega je realno pričakovati odpravo ali zmanjšanje škode, čeprav še niso bili izvedeni vsi posamezni ukrepi, ko torej oškodovanec ob zadostni stopnji skrbnosti razpolaga z vsemi podatki, da lahko določi višino tožbenega zahtevka.(5) Vanj lahko vključi tudi povračilo bodoče škode, če je po normalnem, običajnem teku stvari gotovo, da bo škoda trajala tudi v bodočnosti (t. i. gotova bodoča škoda, urejena v 203. členu ZOR, sedaj 182. členu OZ).(6)  Povračilo bodoče škode, če in ko ta postane predvidljiva, oškodovanec tudi mora zahtevati, saj bo sicer izpostavljen možnosti neuspeha pozneje vloženih tožb zaradi preteka subjektivnega roka za zastaranje njegove odškodninske terjatve, čeprav objektivni rok za njeno zastaranje še ne bo iztekel. Tudi, če mu škoda kontinuirano nastaja skozi daljše časovno obdobje, je stališče, da zastaranje ne začne ali ne more teči, dokler taka škoda ne neha nastajati, zmotno. Subjektivni zastaralni rok tudi v tem primeru prične teči, ko tožnik za škodo izve oziroma bi zanjo moral in mogel izvedeti, to je, ko je po običajnem teku stvari gotovo, da mu bo nastajala tudi v bodoče in jo lahko uveljavi. Tek subjektivnega roka za zastaranje sukcesivno nastajajoče škode pa pretrga vložitev tožbe za plačilo odškodnine za škodo, ki je nastala v preteklem obdobju, in se nadaljuje, ko je pravdni postopek o njej končan ali spor kako drugače poravnan (tretji odstavek 392. člena ZOR, sedaj 369. člena OZ). Pogoj za oškodovančevo upravičenost do te kasneje nastale sukcesivne škode torej je, da je pravočasno uveljavljal prvo tovrstno škodo ter s tem pretrgal zastaranje.(7) Če ob presoji prve škode neka, s škodnim dogodkom vzročno povezana škoda še ni znana in tudi ni mogoče predvideti, da bo kdaj nastala, in se kljub temu kdaj kasneje pojavi, pa govorimo o t. i. novi škodi. Oškodovanec njenega povračila ne more predhodno zahtevati. Zastaranje zahtevka za njeno povračilo se objektivno presoja glede na čas njenega nastanka in subjektivno glede na oškodovančevo možnost zavedanja o njej.(8)

12. Za odgovor na dopuščeno vprašanje je odločilno, v katero od zgoraj opisanih kategorij uvrščamo škodo, katere povračilo zahteva tožnik. Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili naslednje dejansko stanje:

- tožnik je v prometni nesreči 29. 9. 2001 utrpel izpah desnega ramena, katerega posledica je tudi poškodba rotatorne manšete, čeprav te poškodbe preiskava po nesreči ni potrdila;

- tožnikovo primarno zdravljenje, ki je sledilo nesreči, je trajalo od 29. 9. 2001 do 10. 9. 2002;

- 9. 6. 2008 so tožniku odkrili motnjo gibljivosti ramena, 21. 4. 2009 pa so preiskave potrdile tudi poškodbo rotatorne manšete;

- zaradi poškodbe rotatorne manšete je bil tožnik leta 2009 operiran, njegovo sekundarno zdravljenje pa je trajalo od 29. 1. 2009 do 27. 5. 2010;

- tožnik je zaradi operacije več mesecev trpel telesne bolečine, lahke bolečine bo trpel tudi v bodoče, nosil je opornico, jemal analgetike, opravljal razgibalne vaje in hodil na preglede, skrbelo ga je za izid zdravljenja, njegove življenjske aktivnosti so zmanjšane za 7 %, zaradi tega trpi in bo tudi v bodoče trpel duševne bolečine;

- tudi v času med primarnim in sekundarnim zdravljenjem je tožnik trpel bolečine v rami, bil je pregledan, ni pa se kontinuirano zdravil;

- zdravljenje poškodovane rame je tožnik zaključil s koncem drugega zdravljenja leta 2010, tedaj se je tožnik z nastalo škodo tudi seznanil.

13. Toženka želi uveljaviti iz zgoraj nanizanih razlogov zgrešeno stališče, da je tožniku vsa škoda nastala že ob poškodbi, ker je bila rotatorna manšeta poškodovana že tedaj. Poškodba še ni škoda. Kot je ugotovljeno, vse posledice tožnikove poškodbe niso nastopile takoj, pač pa šele v daljšem časovnem obdobju. Zgoraj v grobem povzeta stopnja in trajanje duševnih in telesnih bolečin ter strahu neposredno pred, ob in po sami operaciji rotatorne manšete v letu 2009, kot sta ju ugotovili sodišči nižjih stopenj, sta narekovala zaključek, da je tožniku tedaj nastala pravno priznana škoda. Zanjo sta tožniku tudi priznali odškodnino. Škoda, povezana z operacijo, je bila zato, gledano s trenutka poškodbe ali zaključka prvotnega zdravljenja v letu 2002, bodoča, objektivni zastaralni rok za njeno povračilo pa ne glede na čas diagnosticiranja tožnikovih poškodb pred njenim nastopom ni mogel teči. Sodišči nižjih stopenj sta sicer šteli, da je pričel teči že 9. 6. 2008, ko je bila ugotovljena omejena gibljivost tožnikovega ramena, a do vložitve tožbe v letu 2011 v nobenem primeru ni pretekel.

14. Lahko pa bi do vložitve tožbe pretekel subjektivni zastaralni rok. Za pričetek njegovega teka je odločilno, če in kdaj je postala tožnikova škoda, povezana z operacijo rotatorne manšete, predvidljiva, kdaj bi tožnik torej moral in mogel računati z njenim nastankom. To bi lahko bilo tudi pred koncem sekundarnega zdravljenja, povezanega z operacijo rotatorne manšete, ko se je tožnik z nastalo škodo nedvomno seznanil. Toženka pa meni, da je bilo to že ob koncu prvotnega zdravljenja 10. 9. 2002, saj je do poškodbe rotatorne manšete prišlo že ob škodnem dogodku, čeprav ta ni bila diagnosticirana. Zgolj nastanek poškodbe, toliko bolj, če je ta neodkrita, še nič ne pove o tem, ali in kdaj bo nastala določena škoda.(9) Sodišči nižjih stopenj tudi nista posebej odgovorili na vprašanje, kdaj je postalo jasno, da bo potrebna še operacija rotatorne manšete. Z drugačnimi revizijskimi trditvami toženka le nedovoljeno skuša poseči v ugotovljeno dejansko stanje. Sodišče druge stopnje je v svoje razloge sicer zapisalo v sodni praksi uveljavljeno poimenovanje „nova škoda“,(10) natančneje: zapisalo je, da škoda, katere povračilo zahteva tožnik, ni nova. Do tega zaključka pa ni prišlo po presoji, kdaj je postalo jasno, da bo potrebna še operacija rotatorne manšete. Zaradi zapisa, da škoda ni nova, razlogom sodišč nižjih stopenj zato ni mogoče pripisati dodatnih, odločilnih dejstev, da bi moral tožnik z operacijo računati že ob koncu prvega zdravljenja, kot želi toženka. Takšno širjenje dejanskih ugotovitev na revizijski stopnji bi bilo v nasprotju s prepovedjo iz tretjega odstavka 370. člena ZPP.

15. Ne gre tudi spregledati, da je sodišče (razen izjemoma, z namenom preprečiti nedovoljena razpolaganja) vezano na trditveno podlago, ki jo podata pravdni stranki (7. in 212. člen ZPP).(11) To morata storiti pravočasno, do konca prvega naroka za glavno obravnavo (prvi odstavek 286. člena ZPP). Njune poznejše navedbe pa so dopustne le, če izkažeta, da so prepozne brez njune krivde. Sodišče druge stopnje je toženkine navedbe, da tožnikova primarna škoda ni bila priznana s poravnavo ali s plačilom, označilo kot prepozne, saj jih je brez opravičljivega razloga podala po prvem naroku za glavno obravnavo. Navezala jih je na v isti pripravljalni vlogi podane trditve o tem, da se je škoda že manifestirala, kar gre razumeti, da je bila bodoča škoda predvidljiva in bi tožnik torej moral in mogel računati, da bo potrebna še operacija rotatorne manšete.(12) Le v tem primeru bi namreč postalo odločilno, ali je subjektivni rok za zastaranje tožnikove terjatve pretrgalo priznanje oziroma plačilo prvotne škode, saj sicer subjektivni rok za zastaranje sploh ne bi pričel teči.(13)

16. Toženka v predlogu za dopustitev revizije očitkov na postopanje ali na zaključke sodišč nižjih stopenj o njenem prepoznem navajanju ni naslovila. Revizija v smeri procesnih kršitev posledično tudi ni bila dopuščena. V okviru tako ugotovljenih dejstev, da je bilo zdravljenje, povezano z operacijo rotatorne manšete, končano v letu 2010 in da se je tožnik tedaj s škodo, nastalo zaradi operacije, tudi seznanil, pa je presoja sodišča druge stopnje, da je pričel subjektivni rok za zastaranje tožnikove terjatve teči šele s koncem drugega zdravljenja v letu 2010, pravilna. Kakor tudi presoja, da tožnikov tožbeni zahtevek ni ne objektivno ne subjektivno zastaral.

17. Ker uveljavljen revizijski razlog ni podan, je revizijsko sodišče neutemeljeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

18. Odločitev, da toženka sama krije svoje stroške revizijskega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP in je zajeta z izrekom te odločbe.

Op. št. (1): Primerjaj odločbo Ustavnega sodišča Up-1177/12-17 z dne 28. 5. 2015 in sodbo Evropskega sodišča za človekove pravice v zadevi Howald Moor in drugi proti Švici z dne 11. 3. 2014.

Op. št. (2): Njegovo uporabo narekuje nastanek odškodninskega razmerja pred uveljavitvijo Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) 1. 1. 2002, ki vsebinsko enako določa v svojem 352. členu.

Op. št. (3): Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 692/2008 z dne 8. 12. 2011.

Op. št. (4): Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 105/2000 z dne 21. 9. 2000.

Op. št. (5): Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 574/2008 z dne 22. 12. 2011, II Ips 305/2008 z dne 8. 9. 2011, II Ips 102/2014 z dne 4. 9. 2014, II Ips 229/2006 z dne 9. 7. 2008, II Ips 642/2006 z dne 29. 1. 2009, II Ips 7/2004 z dne 24. 3. 2005,...

Op. št. (6): Če so nevšečnosti in bolečine predvidljive, o čemer mnenje praviloma poda izvedenec, jih je tako moč upoštevati že pri prvotni odmeri odškodnine, če do nje pride. To terja tudi odmera pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, pri kateri naj sodišče pozna vse okoliščine konkretnega primera. Primerjaj Plavšak v Obligacijski zakonik s komentarjem, splošni del, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 1054. in naslednja.

Op. št. (7): Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča  II Ips 235/2011 z dne 18. 6. 2014, II Ips 570/2002 z dne 18. 12. 2003,...

Op. št. (8): Primerjaj Strohsack v Obligacijska razmerja I in II, Založba Uradni list RS, Ljubljana 1998, str. 365.

Op. št. (9): Primerjaj 10. točko obrazložitve.

Op. št. (10): Primerjaj 11. točko obrazložitve.

Op. št. (11): Ugovor zastaranja in z njim povezana dejstva so del toženkinega trditvenega in dokaznega bremena.

Op. št. (12): Primerjaj toženkine navedbe v pripravljalni vlogi z dne 13. 4. 2012, vloženi 16. 4. 2012, medtem ko je bil prvi narok za glavno obravnavo opravljen že 4. 10. 2011.

Op. št. (13): Primerjaj 11. točko obrazložitve, nasprotno stališče sodišča druge stopnje pa je zmotno.

ZOR člen 200, 203, 376, 392. OZ člen 179, 182, 352, 369.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.