VSRS sklep II Ips 82/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-08-27

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, Vladimir Horvat

CIVILNO PROCESNO PRAVO - STVARNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

dopuščena revizija - lastninska pravica na nepremičnini - pridobitev lastninske pravice - solastnina - gradnja na tujem svetu - dogovor o skupni gradnji - skupno premoženje zakoncev - dedovanje - obseg zapuščine - izločitev iz zapuščine - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - prekoračitev tožbenega zahtevka - načelo super ficies solo cedit - načelo povezanosti zemljišča in objekta

Sodbe sodišča prve stopnje ni mogoče preizkusiti, ker so njeni razlogi sami s sabo in z izrekom sodbe v nasprotju, zato je sodišče prve stopnje zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče druge stopnje storjene procesne kršitve sodišča prve stopnje kljub pritožbenim navedbam in obligatornemu preizkusu (drugi odstavek 350. člena ZPP) ni zaznalo in je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, zato je storilo enako kršitev.

Če ima sodba sodišča prve stopnje tako hude pomanjkljivosti, da je niti preizkusiti ni mogoče, se zoper njo tudi ni mogoče pritožiti - s tistim, kar je nerazumljivo, protislovno, nesmiselno in sploh brez razlogov, dialog in polemika nista mogoča in zato tudi ni mogoče uresničiti pravice do pritožbe. Zaradi navedenega sodišče druge stopnje ne more samo odpraviti storjene procesne kršitve sodišča prve stopnje iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (prvi odstavek 354. člena ZPP), zato je revizijsko sodišče razveljavilo sodbi sodišč druge in prve stopnje.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita ter se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da solastninski delež tožnice na parc. št. 443/12 k. o. ... znaša 89/200 in da zato ta delež ne spada v zapuščino po pokojnem M. F., v presežku pa je njen tožbeni zahtevek zavrnilo. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta tožnica in pokojni M. F. v letu 1971 in med letoma 1976 in 1978 zgradila hišo in da ta spada v njuno skupno premoženje in da je bil prispevek vsakega od njiju h gradnji oziroma nastanku skupnega premoženja enak. Odločilo je, da je šlo za skupno gradnjo in da je ta po paragrafu 418 Občega državljanskega zakonika (v nadaljevanju ODZ) lahko podlaga za originarno pridobitev lastninske pravice. Odločilo je tudi, da v trenutku, ko sta starša pokojnega M. F. z darilno pogodbo odsvojila sporno nepremičnino sinu in vnuku, tožencu, nista imela razpolagalne sposobnosti glede sporne nepremičnine, katere solastnika sta na podlagi skupne gradnje že postala zapustnik in tožnica. Po povedanem tožnica in zapustnik nista vlagala v nepremičnino toženca. Sodišče je navedlo, da je tako premoženje zapustnika ob njegovi smrti obsegalo stanovanjsko stavbo in ½ zemljišča. Po pridobitvi izvedenskih mnenj je sodišče ugotovilo, da vrednost hiše znaša 92.113,86 EUR, vrednost celotnega zemljišča pa 22.605,00 EUR. Premoženje zapustnika je tako ocenjeno na 103.416,36 EUR. Odločilo je, da je prispevek tožnice pri gradnji 46.056,93 EUR oziroma 44,50 %, prispevek zapustnika pa 57.359,43 EUR oziroma 55,50 %. Sodišče je tako ocenilo, da je tožnica solastnica stanovanjske stavbe do 89/200, zapustnik pa do 111/200.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo prvega toženca zavrnilo in v izpodbijanem delu I. in III. točke izreka potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obrazložilo je, da sodišče ni prekoračilo tožbenega zahtevka, saj je tožnici prisodilo solastniški delež 89/200 oziroma 445/1000, kar je manj od (po spremenjeni tožbi) zahtevanega deleža 453/1000. Razlogi sodišča prve stopnje v 36. točki obrazložitve, kjer je zapisano, da naj bi premoženje zapustnika obsegalo stanovanjsko stavbo in polovico zemljišča v vrednosti 103.416,36 EUR, niso v takem nasprotju z drugimi razlogi sodbe in izrekom, da je ne bi bilo mogoče preizkusiti.

3. Zoper takšno odločitev je prvi toženec vložil predlog za dopustitev revizije. Vrhovno sodišče je s sklepom, II DoR 357/2014 z dne 11. 12. 2014, dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je sodišče druge stopnje zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) s tem, ko je odločilo, da je tožnica do 89/200 solastnica nepremičnine parc. št. 443/12 k. o. ... in obrazložilo, da je bil pokojni M. F. solastnik te nepremičnine do 111/200, obenem pa zavrnilo vse pritožbene ugovore toženca z navedbo, da s to odločitvijo ni poseženo v njegov polovični solastninski delež na tej nepremičnini.

4. Zoper odločitev sodišča druge stopnje prvi toženec vlaga revizijo. Sodišču druge stopnje očita zlasti, da ni odgovorilo na njegove pritožbene navedbe (kršitev prvega odstavka 360. člena ZPP) glede uveljavljanih procesnih kršitev, ki jih je storilo sodišče prve stopnje, glede razpolagalne sposobnosti staršev zapustnika, glede tega, da darilna pogodba ni bila izpodbita, glede pravne narave vlaganj zakoncev (skupnega premoženja) v nepremičnino toženca in glede pridobitve lastninske pravice, glede nesklepčnih tožbenih navedb, glede zmotne uporabe materialnega prava, da sta zapustnik in tožnica na podlagi skupne gradnje originarno pridobila lastninsko pravico. Nadalje sodišču druge stopnje očita, da ni navedlo razlogov o odločilnih dejstvih, zaradi katerih je štelo, da je pritožba neutemeljena. Sodišče druge stopnje je brez razlogov potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, katere razlogi pa so sami s sabo v nasprotju in v nasprotju s podatki spisa. Odločitev nižjih sodišč nasprotuje načelu super ficies solo cedit v 18. členu Stvarnopravnega zakonika (v nadaljevanju SPZ) oziroma paragrafu 297 ODZ. Nižji sodišči sta očitno šteli, da celotna nepremičnina spada v skupno premoženje, kar je v nasprotju z darilno pogodbo in zemljiškoknjižnim stanjem. Po odločitvi nižjih sodišč v zapuščino spada zgolj solastniški delež 11/200. Razlogi v 24. in 36. točki sodbe sodišča prve stopnje si nasprotujejo, prav tako je sama s sabo v nasprotju obrazložitev v 36. točki sodbe sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje je zapisalo, da je tožnica solastnica stanovanjske hiše do 89/200, zapustnik pa do 111/200, v izreku pa je tožnici priznalo enak solastniški delež na celotni nepremičnini. S takšno odločitvijo je poseženo v solastniški delež prvega toženca. Navedeni razlogi nasprotujejo drugim razlogom, da je bil zapustnik na dan smrti lastnik stanovanjske stavbe in ½ sporne nepremičnine. Zaradi vsega navedenega sodb nižjih sodišč ni mogoče preizkusiti. Nižji sodišči tudi nista obrazložili, kako sta ugotovljeno skupno premoženje oziroma vlaganja zakoncev upoštevali v razmerju do solastniškega deleža prvega toženca.

5. Tožnica je vložila odgovor na revizijo, v katerem nasprotuje revizijskim razlogom in predlaga njeno zavrženje oziroma zavrnitev. Navaja, da prvi toženec z večino revizijskih navedb nedovoljeno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. Nasprotuje revizijskim navedbam, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na ključne pritožbene navedbe in da izpodbijanih sodb ni mogoče preizkusiti. Iz sodbe sodišča druge stopnje izhaja, da se je sodišče seznanilo z vsemi pritožbenimi razlogi in navedbami pravdnih strank. Niti izrek niti odločitev nižjih sodišč ne posega v solastniški delež prvega toženca oziroma kljub temu, da ima prvi toženec sedaj manjši solastniški delež na sporni nepremičnini, ta še vedno ustreza vrednosti polovice zemljišča. Prvi toženec nedovoljeno uveljavlja tudi zmotno uporabo materialnega prava, čeprav je bila revizija dopuščena zgolj glede vprašanja procesne kršitve.

7. Revizijsko sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo le v okviru pravnega vprašanja, glede katerega je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP).

8. Revizijsko sodišče ugotavlja, da sodbe sodišča prve stopnje ni mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje v 23. do 26. točki svoje sodbe ugotavlja, da sta solastnika sporne nepremičnine na podlagi dogovora o skupni gradnji postala pokojni M. F. in tožnica, zato zapustnikova starša v času sklenitve darilne pogodbe nista imela razpolagalne sposobnosti ter zato zakonca nista vlagala v nepremičnino prvega toženca. Če bi sodišče na tem stališču gradilo tudi nadaljevanje svoje obrazložitve, bi moralo, upoštevajoč, da je ugotovilo, da sta bila prispevka zakoncev h gradnji enaka, odločiti, da tožnici pripada ½ celotne sporne nepremičnine. Vendar pa je nadalje sodišče prve stopnje očitno sklepalo, da je bilo zemljišče v solasti zapustnika in prvega toženca, saj je v 36. točki svoje sodbe navedlo, da je premoženje zapustnika ob smrti obsegalo stanovanjsko stavbo in ½ zemljišča. V nadaljevanju iste točke sodišče zaključi, da je tožnica solastnica stanovanjske stavbe do 89/200, zapustnik pa do 111/200. Pri tem niti ni jasno, ali sodišče dejansko misli, da sta zakonca v navedenem razmerju solastnika stavbe ali celotne nepremičnine. Nadalje obrazložitev sodišča prve stopnje tudi ni skladna z izrekom. Sodišče oceni medsebojno razmerje vlaganj zakoncev, pri čemer upošteva, da je zapustnik prispeval več, ker je vložil tudi svoje posebno premoženje (solastniški delež do ½ na zemljišču), potem pa tako ugotovljeno razmerje v izreku prenese na celotno nepremičnino. Če je sodišče štelo, da je bil zapustnik solastnik sporne nepremičnine do ½ in da ni podlage za poseg v solastniški delež prvega toženca, bi tožnici pripadal delež 89/200 na solastniškem deležu zapustnika do ½, kar pomeni delež do 89/400 na celotni nepremičnini. Zaradi vsega navedenega sploh ni mogoče ugotoviti, kaj je podlaga za odločitev sodišča prve stopnje, zato njegove sodbe ni mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je s tem storilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

9. Ker sodišče druge stopnje storjene procesne kršitve sodišča prve stopnje ni zaznalo in je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, je storilo enako kršitev. Pritožbene navedbe prvega toženca, da je bilo poseženo v njegov solastniški delež, je zmotno presojalo zgolj z vidika prekoračitve tožbenega zahtevka. Pravilno je sicer ugotovilo, da tožbeni zahtevek ni bil prekoračen, vendar pa je v celoti spregledalo v prejšnji točki navedene nejasnosti v sodbi sodišča prve stopnje ter zmotno navedlo, da je sodbo sodišča prve stopnje mogoče preizkusiti. Pri tem revizijsko sodišče poudarja, da mora sodišče druge stopnje tudi samo po uradni dolžnosti paziti na kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (drugi odstavek 350. člena ZPP).

10. Če ima sodba sodišča prve stopnje tako hude pomanjkljivosti, da je niti preizkusiti ni mogoče, se zoper njo tudi ni mogoče pritožiti - s tistim, kar je nerazumljivo, protislovno, nesmiselno in sploh brez razlogov, dialog in polemika nista mogoča in zato tudi ni mogoče uresničiti pravice do pritožbe.(1)  Zaradi navedenega sodišče druge stopnje ne more samo odpraviti storjene procesne kršitve sodišča prve stopnje iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (prvi odstavek 354. člena ZPP). Revizijsko sodišče je zato razveljavilo sodbi obeh nižjih sodišč ter zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče prve stopnje bo moralo v nojem sojenju odpraviti storjeno procesno kršitev, kot smiselno že izhaja iz obrazložitve te odločbe. Pri tem bo najprej moralo presoditi in obrazložiti, ali na podlagi gradnje celotna sporna nepremičnina spada v skupno premoženje ali pa  sta zakonca vlagala v nepremičnino v solasti zapustnika (posebno premoženje enega zakonca) in tretje osebe - prvega toženca ter kakšne pravne (stvarne ali obligacijske) posledice imajo takšna vlaganja.

11. Odločitev o revizijskih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

Op. št. (1): Zobec, J. v Ude in drugi, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, GV Založba in Uradni list, Ljubljana 2009, str. 307.

ZPP člen 339, 339/2, 339/2-14, 350, 350/2, 354, 354/1, 371, 371/2. ODZ paragraf 297, 418. SPZ člen 18.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.