VSRS sodba in sklep II Ips 19/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-02-18

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, Karmen Iglič Stroligo, Janez Vlaj

premoženjska razmerja med zakoncema - skupno premoženje zakoncev - razpolaganje s skupnim premoženjem - odsvojitev skupnega premoženja brez soglasja drugega zakonca - obseg skupnega premoženja - zavrnitev zahtevka za razveljavitev prodajne pogodbe - terjatev zakonca zaradi prikrajšanja skupnega premoženja - civilna delitev skupnega premoženja

Z nedovoljenim razpolaganjem (odsvojitvijo skupne stvari) skupno premoženje ne preneha, le spremeni svojo obliko. V skupno premoženje tako spada terjatev, ki je posledica prikrajšanja (oškodovanja) skupnega premoženja zaradi zatrjevanega nedovoljenega razpolaganja drugega zakonca. Prikrajšani zakonec lahko svoj položaj v takem primeru učinkovito zavaruje z zahtevkom za plačilo denarnega zneska, ki ustreza znesku prikrajšanja skupnega premoženja, do katerega naj bi prišlo zaradi nedovoljenega razpolaganja drugega zakonca.

Reviziji se delno ugodi, odločbi sodišč prve in druge stopnje se razveljavita glede glavnice 111.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14. 5. 2008 (to je v delu, ki se nanaša na odločitev o nepremičninah na B.), ter se zadeva v tem obsegu vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožnica je od bivšega moža zahtevala plačilo zneska 1,308.922,98 EUR, ker naj bi odsvojil več delov skupnega premoženja. Zahtevek se je nanašal na: 1) solastniški delež do ¼ na nepremičninah B. (111.000,00 EUR), 2) nepremičnine v D. (183.600,00 EUR), 3) dodatna zemljišča v A. (107.195,00 EUR), 4) nepremičnine v R. (381.000,00 EUR), 5) nepremičnine na V. (31.575,00 EUR), 6) denarna sredstva na računu (187.052,98 EUR) in 7) delnice Krke (307.500,00 EUR).

2. Sodišče prve stopnje je zahtevek v celoti zavrnilo. Glede nepremičnin B. (111.000,00 EUR) je presodilo, da so bile prodane že pred razpadom zakonske skupnosti, v času skupnosti pa sta pravdni stranki še pridobivali in porabljali premoženje (npr. za tekoče potrebe, za nakup drugega premoženja). Ker tožnica ni zatrjevala, da bi kupnina od prodanih nepremičnin ob razpadu skupnosti še obstajala kot čisti prihranek, je njen zahtevek po mnenju sodišča že iz tega razloga neutemeljen. V primeru, ko je del skupnega premoženja prodan v času skupnosti, je po presoji sodišča treba izhajati iz domneve, da je bil tudi izkupiček iz prodaje porabljen za skupne dolgove in potrebe družine. Če katera od strank trdi, da je bil izkupiček od prodaje ob razvezi še ohranjen, je lahko ta denarni znesek (prihranek) predmet skupnega premoženja. Stranka pa nima pravice do izplačila sredstev, ki ob razpadu skupnosti ne obstajajo več. Glede zemljišč A. (107.195,00 EUR) je sodišče presodilo, da za zavrnitev zahtevka zadošča že ugotovitev, da je toženec ta zemljišča podaril svojima otrokoma pred razpadom skupnosti s tožnico in da v zameno za ta zemljišča ni dobil nobene koristi. Ker tožnica ni zatrjevala, da bi toženec ob razpadu skupnosti imel kakršnokoli korist od darilne pogodbe, po mnenju sodišča ni realnega premoženja, ki bi se lahko delilo. Kot neutemeljene je zavrnilo tudi tožničine trditve o oškodovanju, saj tožencu, ki je sklenil darilno pogodbo s svojima otrokoma, ni mogoče očitati protipravnosti v smislu 131. člena Obligacijskega zakonika. Protipravnosti pa tožnica po prepričanju sodišča ne more zatrjevati niti s sklicevanjem na toženčevo nedovoljeno (samovoljno) razpolaganje s skupnim premoženjem, saj je bil v drugi pravdi pri tem sodišču (I P 426/2007) že pravnomočno zavrnjen njen zahtevek za razveljavitev sporne darilne pogodbe. Na podlagi te okoliščine je sodišče sklepalo, da te nepremičnine niso predstavljale skupnega premoženja pravdnih strank, zato je toženec očitno z njimi lahko sam razpolagal in jih podaril svojima otrokoma. Glede delnic Krke (307.500,00 EUR) pa je prvostopenjsko sodišče presodilo, da je bilo v drugi pravdi med istima strankama že pravnomočno odločeno (II Ips 18/2010 z dne 12. 7. 2012), da 1000 delnic Krke, kupljenih v času zakonske zveze, ne spada v skupno premoženje pravdnih strank in da 250 delnic, ki jih je toženec še imel ob zaključku pravde, predstavlja njegovo posebno premoženje.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožnice delno ugodilo, izpodbijano sodbo razveljavilo glede glavnice 783.227,98 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi in glede odločitve o stroških postopka ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sicer je pritožbo zavrnilo in v nerazveljavljenem delu (to je v delu, ki se nanaša na odločitev o nepremičninah B. (111.000,00 EUR), na odločitev o dodatnih zemljiščih A. (107.195,00 EUR) ter na odločitev o delnicah Krke (307.500,00 EUR)) potrdilo prvostopenjsko sodbo. V obrazložitvi je v tem delu v celoti pritrdilo razlogom prvostopenjskega sodišča. Glede odločitve o nepremičninah B. je še dodalo, da tožnica ni zatrjevala, da bi prodaja pomenila prikrajšanje skupnega premoženja in da bi kupnina od prodaje ob razpadu skupnosti še obstajala, glede nepremičnin A. pa je pripomnilo, da tožnica v pritožbi ni izpodbijala dejanskega zaključka prvostopenjskega sodišča, da nepremičnine niso sodile v skupno premoženje in da je toženec z njimi očitno lahko razpolagal.

4. Tožeča stranka vlaga revizijo zoper zavrnilni del sodbe sodišča druge stopnje zaradi zmotne uporabe materialnega prava in zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Predlaga, da se izpodbijana odločba spremeni tako, da se njenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa predlaga razveljavitev odločb ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Uvodoma predlaga, da Vrhovno sodišče njeno revizijo obravnava skupaj z revizijami, vloženimi v zadevi II Ips 100/2015, saj se v obeh zadevah obravnava skupno premoženje pravdnih strank. V zvezi z nepremičninami B. uveljavlja kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ker naj bi sodišče na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja odločilo v nasprotju z njim. Opozarja, da sta sodišči zavzeli stališče, da tožnica ni zatrjevala, da bi denar ob razvezi še obstajal in da zato ne more zahtevati denarja, ki ga ob razvezi ni več. V zadevi P 1060/2010-I, ki se vodi pred Vrhovnim sodiščem pod opr. št. II Ips 100/2015, pa je bilo, sicer v zvezi z denarjem na enem od računov strank (zadetek na lotu), zavzeto nasprotno stališče, in sicer, da mora tožnica kljub temu, da sredstev na računu ob razvezi ni bilo več, izplačati partnerja (toženca), ker je brez njegove vednosti razpolagala s skupnim premoženjem. Ker sodišče očitno v vseh pravdah med strankama razsodi v korist toženca, naj bi bila kršena tožničina pravica do enakosti pred zakonom (14. člen Ustave RS). Opozarja še, da sta sodišči zavzeli stališče, da tožnica ni izkazala, da naj bi denar ob razvezi še obstajal, vendar sta hkrati spregledali, da toženec ni zanikal obstoja tega denarja. Ob zaslišanju na obravnavi dne 23. 4. 2014 je povedal, da je denar prišel na njegov račun na banki. Čeprav je tožnica dokazala, da je toženec denar prejel, toženec ni zatrjeval, da denarja nima več (npr. na računu, v svojem sefu, v hiši). Po mnenju tožnice njej ni treba dokazovati, kam je toženec denar, ki ga je nesporno dobil, prenesel, prav tako ji ni treba dokazovati, da je denar ob razvezi še obstajal. Od prodaje nepremičnin do razveze so minila le tri leta, v tem času pa tako visokega zneska niti skupaj niti toženec sam niso mogli porabiti. V zvezi z nepremičninami v Dravljah tožnica v reviziji navaja, da odločitev o tem, da se darilna pogodba, ki jo je toženec sklenil s svojima otrokoma, ne razveljavi, ne pomeni in ne sanira dejstva, da je toženec dejansko sam razpolagal s skupnim premoženjem brez privolitve tožnice in jo tako oškodoval. Obrazložitve sodišč v tem delu zato ne more sprejeti. V zvezi z delnicami Krke pa tožnica vztraja, da predstavljajo skupno premoženje strank, saj so bile kupljene v času zakonske zveze. Meni, da je obrazložitev sodišč pomanjkljiva, saj niso navedeni razlogi za sklepanje, da predstavljajo delnice Krke toženčevo posebno premoženje. Navaja še, da sodišče ves čas parcialno obravnava posamezne sklope njunega premoženja, zato prihaja do nelogične in neživljenjske situacije, poleg tega pa se tudi materialno pravo v njunih pravdah uporablja različno.

5. Revizija je bila vročena nasprotni stranki (375. člen ZPP), ki v odgovoru predlaga zavrnitev revizije.

7. Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da ni podlage za skupno obravnavanje te zadeve z zadevo II Ips 100/2015, v kateri naj bi sodišče, sicer v zvezi z zadetkom na lotu, zavzelo drugačno materialno stališče glede dolžnosti plačila sredstev, ki jih ob razvezi ni več. Do parcialnega obravnavanja skupnega premoženja strank ne prihaja zaradi odločitev sodišč, kot neupravičeno navaja tožnica v reviziji, temveč zaradi strank, ki v številnih ločenih pravdah uveljavljata posamezne zahtevke glede njunega (obsežnega) premoženja. Vrhovno sodišče še dodaja, da vsebina revizije (razen v delu, v katerem je utemeljena) sicer ne dosega ravni, ki jo je utemeljeno mogoče pričakovati od kvalificiranega zastopnika v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi. V nadaljevanju se zato opredeljuje le do tistih navedb v reviziji, ki niso očitno neutemeljene ali vsebinsko prazne.

8. V zvezi z nepremičninami A. tožnica navaja, da odločitev o tem, da se darilna pogodba, ki jo je toženec sklenil s svojima otrokoma, ne razveljavi (odločba Okrožnega sodišča v Ljubljani I P 426/2007 v zvezi s sklepom VSL I Cp 334/2009), ne sanira dejstva, da je toženec dejansko sam razpolagal s skupnim premoženjem brez privolitve tožnice in jo tako oškodoval. Stališče tožnice je utemeljeno, saj pravnomočna zavrnitev zahtevka za razveljavitev darilne pogodbe,(1) na podlagi katere naj bi toženec prenesel lastninsko pravico na nepremičninah na svoja otroka, pomeni le, da tožnica ne bi mogla zahtevati, da spadajo navedene nepremičnine v skupno premoženje in da so nato predmet delitve skupnega premoženja v nepravdnem postopku. S pravnomočno odločitvijo, da se darilna pogodba ne razveljavi, torej ni izključeno, da bi se v predmetni pravdi, v kateri tožnica zahteva civilno delitev skupnega premoženja (plačilo denarnega zneska), ugotavljalo, ali so nepremičnine spadale v skupno premoženje pravdnih strank ter ali je toženec z njimi razpolagal brez tožničinega soglasja, zaradi česar naj bi bilo skupno premoženje (in posledično tožnica) prikrajšano (52. člen Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih; v nadaljevanju ZZZDR). Zaradi zmotnega pravnega izhodišča glede vprašanja, kakšni so učinki pravnomočne zavrnitve zahtevka za razveljavitev darilne pogodbe, je ostalo dejansko stanje v zvezi z nepremičninami A. neraziskano. Ker gre za zmotno pravno izhodišče (in ne za dejanske zaključke prvostopenjskega sodišča, kot je zapisalo višje sodišče), bi višje sodišče v okviru uradnega preizkusa v odločitev v tem delu lahko poseglo (ugotovitve učinkov pravnomočne zavrnitve zahtevka za razveljavitev darilne pogodbe tožnica namreč ni izpodbijala v pritožbi).

9. Vendar pa je treba upoštevati, da je bil zahtevek glede nepremičnin v Dravljah zavrnjen še po drugi pravni poti, in sicer z razlago, da v primeru, ko gre za razpolaganje na podlagi darilne pogodbe, kjer ni povratne koristi, ni ničesar, kar bi se lahko v smislu skupnega premoženja delilo, in da bi tožnica lahko uspela le, če bi ob razvezi obstajala kakšna korist od razpolaganja. Tudi to stališče, ki temelji na izhodišču, da je z nedovoljenim razpolaganjem skupno premoženje prenehalo, je očitno materialnopravno zmotno. Z nedovoljenim razpolaganjem skupno premoženje namreč ne preneha, le spremeni svojo obliko. V skupno premoženje tako spada terjatev, ki je posledica prikrajšanja (oškodovanja) skupnega premoženja zaradi zatrjevanega nedovoljenega razpolaganja drugega zakonca. Prikrajšani zakonec lahko svoj položaj v takem primeru učinkovito zavaruje z zahtevkom za plačilo denarnega zneska,(2) ki ustreza znesku prikrajšanja skupnega premoženja, do katerega naj bi prišlo zaradi nedovoljenega razpolaganja drugega zakonca (t. i. civilna delitev skupnega premoženja).(3) Ker pa zmotnega materialnega stališča, povzetega v tej točki obrazložitve, tožeča stranka v reviziji ne izpodbija (prvi odstavek 371. člena ZPP), Vrhovno sodišče reviziji v delu, ki se nanaša na nepremičnine v Dravljah, ni moglo ugoditi.

10. Tudi v zvezi z odločitvijo, ki se nanaša na delnice Krke, revizija ne more biti uspešna, saj je bilo v drugi pravdi, kot sta pravilno pojasnili sodišči, med istima strankama že pravnomočno odločeno (II Ips 18/2010 z dne 12. 7. 2012), da 1000 delnic Krke, kupljenih v času zakonske zveze, ne spada v skupno premoženje pravdnih strank in da 250 delnic, ki jih je toženec še imel ob zaključku pravde, predstavlja njegovo posebno premoženje. Ob takšnem izhodišču tožnica zato ne more biti upravičena do izplačila denarnih sredstev iz naslova delitve skupnega premoženja.

11. Ker revizijski razlogi glede odločitve, ki se nanaša na nepremičnine A. in na delnice Krke, niso podani, je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP revizijo v tem delu kot neutemeljeno zavrnilo.

12. Glede nepremičnin B. je prvostopenjsko sodišče zavrnilo denarni zahtevek zaradi pomanjkljive trditvene podlage, in sicer iz razloga, ker tožnica ni zatrjevala, da bi kupnina od nepremičnin, ki naj bi jih toženec odsvojil brez njenega soglasja, ob razpadu skupnosti še obstajala kot čisti prihranek.(4)  Najprej je treba poudariti, da tožnica ne uveljavlja zahtevka na ugotovitev, da spada v skupno premoženje kupnina (kot prihranek) na določenem računu - samo v primeru, če bi uveljavljala tak zahtevek, bi bilo lahko relevantno, ali sredstva na računu še obstajajo. Od tega bi bila namreč odvisna oblika njenega zahtevka, ne pa tudi samo upravičenje do odprave prikrajšanja, do katerega naj bi prišlo z nedovoljenim razpolaganjem s skupnim premoženjem. Zaradi nedovoljenega razpolaganja s skupnim premoženjem namreč drugi zakonec ne sme biti prikrajšan. Če sredstev na računu ne bi bilo več (pod pogojem, da jih nista porabila zakonca skupaj oziroma eden od njiju s soglasjem drugega), tožnica ne bi uspela z zahtevkom, da spadajo sredstva na računu (kupnina) v skupno premoženje, ker teh sredstev več ni,(5) temveč bi morala zahtevati, da spada v skupno premoženje terjatev v višini, v kateri je bilo skupno premoženje z nedovoljeno prodajo prikrajšano, lahko pa bi zahtevala kar plačilo denarnega zneska v višini prikrajšanja skupnega premoženja oziroma civilno delitev skupnega premoženja (to je v praksi tudi najpogosteje).(6)

13. Tožnica, kot rečeno, ne uveljavlja zahtevka za ugotovitev, da spada v skupno premoženje kupnina (kot prihranek) na določenem računu, temveč uveljavlja denarni zahtevek oziroma zahteva civilno delitev skupnega premoženja (ne zahteva tudi polovice kupnine, kot navede prvostopenjsko sodišče, ki kupnino očitno obravnava kot species, temveč znesek kupnine uporabi le za opredelitev višine svojega denarnega zahtevka). Ob taki obliki zahtevka pa ni pomembno, ali sredstva, pridobljena na podlagi nedovoljene prodaje skupnega premoženja, še obstajajo (razen v primeru, da bi jih porabila zakonca skupaj oziroma eden od njiju s soglasjem drugega(7)): če obstajajo, pomeni civilna delitev skupnega premoženja delitev prejete kupnine, če pa sredstva ne obstajajo več (ker jih je npr. zakonec, ki je pred tem nedovoljeno razpolagal s premoženjem (prodaja nepremičnin), samovoljno porabil in torej ponovno nedovoljeno razpolagal s skupnim premoženjem), pomeni civilna delitev skupnega premoženja delitev terjatve v višini, v kateri je bilo skupno premoženje prikrajšano zaradi nedovoljenega ravnanja zakonca (običajno je to znesek v višini porabljene kupnine). Obstoj sredstev na računu (ob razpadu skupnosti) torej za odločitev v obravnavani zadevi ni bistven (kot pravilno opozarja tudi tožnica v reviziji), saj se ne ugotavlja, kaj spada v skupno premoženje, temveč samo, do kakšnega zneska je upravičena tožnica zaradi zatrjevanega nedovoljenega razpolaganja (prodaje nepremičnin) bivšega moža.(8)

14. Zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča, da je obstoj kupnine ob razpadu skupnosti ključnega pomena za odločitev, je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno (drugi odstavek 380. člena ZPP). Po presoji Vrhovnega sodišča so bile trditve tožnice glede nepremičnin na B. sklepčne in so dopuščale vsebinsko obravnavo tega dela zahtevka. Tožnica je zahtevek za plačilo zneska, ki ustreza vrednosti prejete kupnine, sorazmerno s svojim deležem, utemeljevala s trditvami, da so nepremičnine spadale v skupno premoženje strank (pojasnila je čas pridobitve in vir financiranja), da je toženec z njimi razpolagal brez njenega soglasja ter da je na svoj račun prejel kupnino od prodaje nepremičnin. S tem, ko je trdila, da od kupnine nikoli ni prejela ničesar, je zatrjevala tudi svoje prikrajšanje. Tako je zmotno tudi stališče višjega sodišča o pomanjkljivi trditveni podlagi v tem delu.

15. Odločitev glede nepremičnin na B. (111.000,00 EUR) je Vrhovno sodišče zato razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V novem sojenju bo moralo prvostopenjsko sodišče najprej presoditi, kakšna je pravna narava nepremičnin (skupno/posebno premoženje), ki so bile predmet razpolaganja v času zakonske zveze, in za primer, če so spadale v skupno premoženje, bo moralo ugotoviti še nadaljnje predpostavke za utemeljenost tožničinega zahtevka iz naslova nedovoljenega razpolaganja s skupnim premoženjem.

16. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Op. št. (1): Zahtevek za razveljavitev darilne pogodbe je bil pravnomočno zavrnjen, ker naj bi tožnica zamudila rok za izpodbijanje pogodbe (VSL I Cp 334/2009 z dne 20. 5. 2009).

Op. št. (2): Takšno je tudi ustaljeno stališče Vrhovnega sodišča - prim. npr. odločbe  II Ips 108/2001 z dne 4. 10. 2001, II Ips 876/2006 z dne 11. 12. 2008 in številne druge.

Op. št. (3): Če civilna delitev skupnega premoženja ne bi bila v interesu prikrajšanega zakonca, bi ta lahko svoj položaj varoval tudi z zahtevkom, da spada terjatev v višini prikrajšanja, do katerega je prišlo z nedovoljenim razpolaganjem drugega zakonca, v skupno premoženje in bi nato prepustil način delitve nepravdnemu postopku.

Op. št. (4): Sklicevanje prvostopenjskega sodišča na zadevo II Ips 1097/2007 z dne 4. 3. 2010 ni ustrezno, saj ne gre za primerljivi situaciji. Tožnica (v obravnavani zadevi) bi bila do določenega zneska upravičena tudi v primeru, če bi toženec kupnino, pridobljeno od nedovoljene prodaje skupnega premoženja, v celoti (brez njene privolitve) porabil, saj bi šlo za odpravo prikrajšanja, do katerega je prišlo na podlagi njegovega nedovoljenega razpolaganja (seveda ob predpostavki, da bi bilo v postopku ugotovljeno, da je šlo za nedovoljeno razpolaganje s skupnim premoženjem).

Op. št. (5): Ni namreč mogoče zahtevati, da stvar, ki ni več v lasti (posesti) zakoncev, spada v njuno skupno premoženje. To stališče je Vrhovno sodišče zavzelo že v več primerih, ko je šlo za nedovoljeno razpolaganje s skupnimi nepremičninami (prim. npr. odločbe II Ips 2/2015 z dne 23. 4. 2015, II Ips 876/2006 z dne 11. 12. 2008, II Ips 108/2001 z dne 4. 10. 2001).

Op. št. (7): Takih trditev v obravnavani zadevi sicer ni bilo.

Op. št. (8): O možnostih (zahtevkih), ki jih ima prikrajšani zakonec v primeru nedovoljenega razpolaganja s skupnim premoženjem, podrobneje J. Hudej in I. Ščernjavič, Sporna materialnopravna vprašanja skupnega premoženja s posebnim poudarkom na novejši sodni praksi, Pravnik, št. 11-12/2010, str. 772 - 780.

ZZZDR člen 52. ZPP člen 371, 371/1, 380, 380/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.