VSRS sodba III Ips 33/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-09-29

Vladimir Balažic (preds.), dr. Miodrag Đorđević (poroč.), dr. Ana Božič Penko, mag. Marijan Debelak, dr. Mile Dolenc

PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE - ODŠKODNINSKO PRAVO

avtorska pravica - imetnik avtorske pravice - fonogrami - pravica do nadomestila - pravica do pravičnega nadomestila za tonsko in vizualno snemanje varovanih del - kolektivno upravljanje avtorskih pravic - začasno dovoljenje - individualno uveljavljanje avtorskih pravic - odločanje po prostem preudarku - diskrecijska pravica - postopek izdaje dovoljenja

Sama pravica do nadomestila imetnikom pravic na fonogramih ne nastane šele s podelitvijo dovoljenja kolektivni organizaciji. Vendar pa je uveljavitev te pravice mogoča le na način, določen v ZASP.

URSIL je z določitvijo roka in pogojev za začasno kolektivno uveljavljanje pravice ravnal v skladu s tretjim odstavkom  189. člena ZASP. Ker gre v primerih iz tretjega odstavka 189. člena ZASP zgolj za prehodno obliko kolektivnega upravljanja, je zakonodajalec URSIL za postopke izdaje začasnega dovoljenja podelil celo pravico odločanja po prostem preudarku. S tem je bil konkretiziran zgolj način izvrševanja avtorske pravice, ni pa bilo poseženo v samo pravico.

ZASP je v četrtem odstavku 189. člena izjemoma dopustil individualno uveljavljanje pravic, ki se sicer lahko po zakonu uveljavljajo samo kolektivno, vendar le, dokler URSIL ne izda dovoljenja za njihovo kolektivno uveljavljanje ali dokler ni sklenjena ustrezna kolektivna avtorska pogodba. To pomeni, da je bilo imetnikom pravic na fonogramih v vmesnem obdobju, ko ni bilo kolektivnega upravljanja pravice do nadomestila, omogočeno tudi njeno individualno uveljavljanje.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka.

Tožeča stranka mora toženi stranki povrniti njene stroške revizijskega postopka v višini 3.980,00 EUR, v roku 15 dni od vročitve te sodbe, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka roka za prostovoljno izpolnitev obveznosti.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 740.195,53 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. točka izreka sodbe) in tožnici naložilo povrnitev pravdnih stroškov toženke (II. točka izreka sodbe).

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožnice in potrdilo izpodbijano sodbo  (I. točka izreka sodbe). Odločilo je še, da pravdni stranki sami nosita svoje stroške pritožbenega postopka (II. točka izreka sodbe).

3. Tožnica je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo, v kateri uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da naslovno sodišče sodbi sodišč druge in prve stopnje spremeni tako, da tožbenemu zahtevku tožnice v celoti ugodi. Podrejeno predlaga razveljavitev obeh sodb sodišč nižjih stopenj in vrnitev zadeve v ponovno odločanje. Priglaša stroške revizijskega postopka.

4. Toženka v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške revizijskega postopka.

5. Tožnica je v predmetnem sporu vtoževala plačilo odškodnine v višini nadomestila za privatno in drugo lastno reproduciranje glasbenih in vizualnih avtorskih del za obdobje od 1. 7. 2006 do 1. 1. 2008. V tem obdobju naj bi ji bilo namreč zaradi domnevno protipravnega ravnanja Urada RS za intelektualno lastnino (v nadaljevanju URSIL) onemogočeno pobiranje nadomestila.

6. Sodišči nižjih stopenj sta zahtevek zavrnili, ker sta presodili, da URSIL ni ravnal protipravno. Avtorski agenciji za Slovenijo kot predhodni upravičenki je začasno dovoljenje za pobiranje nadomestila prenehalo 1. 7. 2006, tožnica je vlogo za izdajo začasnega dovoljenja vložila 12. 9. 2007, URSIL pa ji je dovoljenje izdal 12. 11. 2007 ter v njem kot datum pričetka upravičenja za pobiranje nadomestila določil 1. 1. 2008. Za obdobje od 1. 7. 2006 do 12. 11. 2007 tožnica torej ni imela aktivne legitimacije za pobiranje nadomestila, saj je to pridobila šele z izdajo začasnega dovoljenja. URSIL pri izdaji začasnega dovoljenja z določitvijo roka in pogojev za pobiranje nadomestila ni ravnal protipravno, zato tožnica ne more uveljavljati odškodnine niti za obdobje od 12. 11. 2007 do 1. 1. 2008.

8. V skladu s prvim odstavkom 37. člena Zakona o avtorski in sorodnih pravicah (v nadaljevanju ZASP) imajo avtorji pravico do primernega nadomestila za tonsko ali vizualno snemanje in za fotokopiranje svojega dela, ki se izvrši pod pogoji privatne ali druge lastne uporabe iz 50. člena ZASP. 123., 131. in 135. člen ZASP pravico do nadomestila za privatno ali drugo lastno reproduciranje po drugem odstavku 37. člena ZASP podeljuje tudi izvajalcem, proizvajalcem fonogramov in filmskim producentom.(1)

9. Ni sicer napačno izhodišče revidentke (tožnice), da sama pravica do nadomestila imetnikom pravic na fonogramih ne nastane šele s podelitvijo dovoljenja kolektivni organizaciji. Vendar pa je že pritožbeno sodišče pravilno pojasnilo, da je uveljavitev te pravice mogoča le na način, določen v ZASP. Revizijsko sodišče dodaja, da gre pri tem za urejanje načina uresničevanja oziroma izvrševanja (avtorske oziroma sorodne) pravice, kar omogoča drugi odstavek 15. člena Ustave RS, ker je to nujno zaradi same narave pravice.(2)  147. člen ZASP je za primere reproduciranja avtorskih del za privatno ali lastno uporabo ter njihovo fotokopiranje določil obvezno kolektivno upravljanje avtorskih pravic. To pa je mogoče le na podlagi dovoljenja, ki ga izda URSIL (prvi odstavek 146. člena ZASP v povezavi s 6. členom Uredbe o organih v sestavi ministrstev(3) ).

10. Pravilno je stališče sodišč nižjih stopenj, da je URSIL z določitvijo roka in pogojev za začasno kolektivno uveljavljanje pravice ravnal v skladu s tretjim odstavkom  189. člena ZASP.(4)  Neutemeljeni so zato revizijski očitki, da URSIL za to ni imel zakonskega pooblastila. Ker gre v primerih iz tretjega odstavka 189. člena ZASP zgolj za prehodno obliko kolektivnega upravljanja, je zakonodajalec URSIL za postopke izdaje začasnega dovoljenja podelil celo pravico odločanja po prostem preudarku. Kot je bilo že prej pojasnjeno, pa je bil s tem konkretiziran zgolj način izvrševanja avtorske pravice, ni pa bilo poseženo v samo pravico. Praviloma je od interesa avtorjev odvisno, ali bodo svojo poplačilno pravico (kolektivno, torej z ustanovitvijo kolektivne organizacije, ter v skladu z zakonom) upravljali ali ne. ZASP je v četrtem odstavku 189. člena izjemoma dopustil individualno uveljavljanje pravic, ki se sicer lahko po zakonu uveljavljajo samo kolektivno, vendar le, dokler URSIL ne izda dovoljenja za njihovo kolektivno uveljavljanje ali dokler ni sklenjena ustrezna kolektivna avtorska pogodba. To pomeni, da je bilo imetnikom pravic na fonogramih v vmesnem obdobju, ko ni bilo kolektivnega upravljanja pravice do nadomestila, omogočeno tudi njeno individualno uveljavljanje. Zato ne držijo revizijske navedbe, da je bila pravica do nadomestila v tem obdobju suspendirana, saj zgolj ni bila (individualno) uveljavljana. Tožnica kot kolektivna organizacija pa je ne more uveljavljati za nazaj, saj je njeno delovanje vezano na dovoljenje URSIL.

11. Ni podana (perpetuirana) postopkovna kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Ne držijo namreč revizijske navedbe, da je obrazložitev drugostopenjske sodbe glede argumenta omejevanja konkurence z oblastnim ravnanjem države preveč pavšalna, zaradi česar naj bi je ne bilo mogoče preizkusiti. V obrazložitvi sodne odločbe se je sodišče dolžno opredeliti le do odločilnih dejstev in pravnih argumentov. Sodišče druge stopnje je pojasnilo, da gre pri tožbenih navedbah o omejevanju konkurence (v povezavi s postopkom uveljavljanja pravice za kabelsko retransmisijo avdiovizualnih del s strani kolektivne organizacije SAZAS) za trditve o dejstvih, ki za odločitev v predmetnem sporu niso odločilna, ker gre za drug postopek in drugo pravico. Revizijsko sodišče pritrjuje temu stališču, saj že iz dejstva, da gre za drugo pravico, izhaja, da v konkurenčnopravnem smislu ne gre za ravnanje na istem relevantnem trgu.

12. Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena (prvi odstavek 371. člena ZPP), je Vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (I. točka izreka).

13. V skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP je revizijsko sodišče odločilo tudi o stroških, ki so nastali v revizijskem postopku. Ker tožnica z revizijo ni uspela, v skladu s prvim odstavkom 154. člena ZPP sama krije stroške revizije (II. točka izreka), medtem ko je toženki dolžna povrniti njene stroške revizijskega odgovora. Ti so odmerjeni v skladu z Zakonom o odvetniški tarifi (v povezavi s 16. členom Zakona o državnem pravobranilstvu) ter znašajo 3.980,00 EUR (3.960,00 EUR(5)  za nagrado za revizijski postopek (tar. št. 3300) ter 20,00 EUR za pavšal za plačilo poštnih in telekomunikacijskih storitev (tar. št. 6002)) (III. točka izreka).

Op. št. (1): Tožnica kot organizacija zastopa le izvajalce in proizvajalce fonogramov.

Op. št. (2): US RS v odločbi U-I-200/02-12 z dne 13. 5. 2004 (20. točka obrazložitve) pojasnjuje, da je pravica do nadomestila eno od zakonsko urejenih upravičenj, izvirajočih iz enovite avtorjeve pravice na njegovem delu.

Op. št. (3): Uradni list RS, št. 58/2003 ter nadaljnje spremembe in dopolnitve.

Op. št. (4): Pravilnost in zakonitost izdanega začasnega dovoljenja je bila že potrjena v postopku pred Upravnim sodiščem RS (glej sodbo U 2528/2007-6 z dne 9. 6. 2009).

Op. št. (5): V odgovoru na revizijo je (očitno pomotoma) priglašen nižji znesek po količniku 1,6, ki velja za pritožbeni postopek, ne pa višji znesek po količniku 2, ki velja za postopek z izrednimi pravnimi sredstvi.

ZASP člen 37, 37/1, 37/2, 123, 131, 135, 146, 147, 189, 189/3, 189/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

sodba I U 1080/2010, enako tudi I U 1111/2010