VSRS sodba II Ips 187/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-10-20

Anton Frantar (preds.), Vladimir Horvat (poroč.) dr. Ana Božič Penko, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

dopuščena revizija - pogodbena kazen - predpogodba - sklenitev glavne pogodbe - odstop od predpogodbe - poziv za sklenitev glavne pogodbe

V konkretnem primeru je toženka dejansko odklonila sklenitev glavne pogodbe na podlagi izjave, da odstopa od predpogodbe (ki je vsebovala tudi že vse elemente glavne pogodbe), ter da ne more skleniti glavne pogodbe, ker ne more izpolniti pogodbenih obveznosti, to je plačila kupnine. To pomeni, da je na ta način  povsem nedvoumno izrazila svojo voljo, da ne želi skleniti glavne pogodbe. Tožnici tako ni bilo treba še posebej pozivati toženko, da naj se sklene glavna pogodba.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati njene stroške v zvezi z odgovorom na revizijo v znesku 1.457,16 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka paricijskega roka za plačilo v 15 dneh, pod izvršbo.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala plačilo pogodbene kazni v višini 40.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. 5. 2012 dalje do plačila. Odločilo je še o pravdnih stroških.

2. Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožeče stranke in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbenemu zahtevku ugodilo. Posledično je spremenilo tudi odločitev o pravdnih stroških ter odločilo še o stroških pritožbenega postopka.

3. Revizija je bila dopuščena glede vprašanja, ali je dolžan pošteni pogodbenik iz predpogodbe, s katero je dogovorjena pogodbena kazen, drugega pogodbenika najprej pozvati k sklenitvi pogodbe in je upravičen terjati plačilo pogodbene kazni šele v primeru, ko pozvani sopogodbenik zavrne sklenitev pogodbe, h kateri je pozvan (sklep II DoR 194/2014 z dne 14. 5. 2015).

4. Zoper navedeno pravnomočno sodbo vlaga dopuščeno revizijo tožena stranka. Očita zmotno uporabo materialnega prava. Predlaga, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije napadeno sodbo Višjega sodišča v Mariboru spremeni tako, da tožničino pritožbo zoper prvostopno sodbo zavrne, potrdi prvostopno sodbo, tožnici pa naloži plačilo toženkinih stroškov odgovora na pritožbo, predloga za dopustitev revizije in revizije, vse v 15 dneh od njenega prejema sodbe Vrhovnega sodišča RS, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Poudarja, da drugostopno sklicevanje na določilo 251. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ), po katerem ima pogodbi zvesti upnik v primeru dogovora pogodbene kazni za primer neizpolnitve obveznosti opcijsko pravico izpolnitve obveznosti ali terjanja plačila pogodbene kazni, ne upošteva posebne narave predpogodbe, ki zavezuje pogodbeni stranki, ki podata izjavi volj, potrebnih za sklenitev glavne pogodbe. Stranki predpogodbe sta glede sklenitve pogodbe istočasno potencialna upnika in dolžnika, saj 33. člen OZ zavezuje k sklenitvi pogodbe obe. Šele pravno relevantna izjava volje ene stranke, ki na ta način postane upnik razmerja, nastalega s predpogodbo, aktivira obveznost druge stranke, da tudi sama poda izjavo volje, ki je potrebna za sklenitev veljavne pogodbe. O kršitvi obveznosti skleniti pogodbo, prevzete s predpogodbo, zato ni mogoče govoriti, dokler ena zainteresirana stranka drugi ne da predloga za sklenitev glavne pogodbe. Takšno je tudi stališče sodne prakse Vrhovnega sodišča RS (npr. sodba opr. št. III Ips 120/2008 z dne 8. 3. 2011). Tožnica toženke po 30. 4. 2012 ni pozvala k sklenitvi kupoprodajne pogodbe predmetne parcele, ki sta jo bili pravdni stranki zavezani skleniti na podlagi predpogodbe, in ki jo je po pridobitvi vknjižbenega dovoljenja prodala A.A.. Tožnica zato ni postala upnica, toženka pa ne dolžnica kupoprodajne pogodbe. Tožnica posledično do pogodbene kazni ni upravičena, kot je pravilno zaključilo prvostopno sodišče. Upoštevaje kogentna določila OZ bi se pravdni stranki s predpogodbo smeli dogovoriti za pogodbeno kazen le, če bi ena od njiju zavrnila zahtevek druge za sklenitev kupoprodajne pogodbe. Tudi če bi držalo stališče drugostopnega sodišča, da tožnici do 30. 4. 2012 ni bilo treba postati lastnica predmetnih nepremičnin, da se pravdni stranki nista zavezali skleniti kupoprodajne pogodbe do 30. 4. 2012, da je bila le toženka do tega dne dolžna plačati kupnino in da bi šele s toženkinim plačilom kupnine zapadla tožničina obveza, da pri leasingodajalcu v najkrajšem času pridobi soglasje za ureditev vse potrebne dokumentacije za prodajo predmetnih nepremičnin, vse to ne more biti upoštevno, saj drugače ugotovljenega dejanskega stanja drugostopno sodišče ni ugotavljalo na obravnavi, S tem  je bila zagrešena bistvena kršitev določb postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljnjem besedilu ZPP) in poseženo v ustavno pravico do izjave. Tudi če je toženka kršila obveznost plačila kupnine  do najkasneje 30. 4. 2012 leasingodajalcu, tožnica do pogodbene kazni ni upravičena. Kogentno določilo tretjega odstavka 247. člena OZ namreč prepoveduje pogodbeno kazen za denarne obveznosti. Da te prepovedi ni mogoče obiti s pogodbenim dogovorom, je sodna praksa jasna (npr. sodba Vrhovnega sodišča RS, opr. št. II Ips 670/2007 z dne 30. 9. 2010). Upniku zakon daje pravico do zakonskih zamudnih obresti v primeru dolžnikove zamude z izpolnitvijo denarne obveznosti, to pa ni edino upravičenje, ki mu gre v takih primerih po določilih OZ. V konkretnem primeru, ko je tožnica štela toženkino plačilo predzadnjega obroka po pogodbi o finančnem leasingu v višini 5.707,00 EUR za aro, pa je povsem jasno, da pogodbena kazen ne bi bila dopustna niti, če bi bila določena za primer, če bi toženka zavrnila sklenitev glavne pogodbe. Ponovno opozarja na nejasnost določbe o pogodbeni kazni v predpogodbi, ki jo je pripravil tožničin mož. Obravnavana predpogodba ne določa, da pogodbena kazen bremeni pogodbenika, ki odkloni sklenitev glavne pogodbe, ravno tako ne, da ta bremeni tistega, ki ne izpolni svojih obveznosti, torej tožnice, če do dne 30. 4. 2012 ne postane lastnica predmetne nepremičnine oziroma toženke, če do tega dne ne zagotovi denarna sredstva za nakup te nepremičnine. Pogodbena kazen v predpogodbi je določena za primer odstopa od pogodbe in ne od predpogodbe. Odstop od predmetne predpogodbe katerekoli pogodbenice je bil po določilih OZ mogoč le v izjemnih primerih in ob izpolnitvi vseh pogojev, v nobenem primeru  pa nobena od pogodbenic brez izpolnitve teh pogojev tega ni mogla storiti in tega tudi ni storila, kar je prvostopno sodišče pravilno ugotovilo.

5. Tožeča stranka je odgovorila na revizijo. Predlaga njeno zavrnitev.

7. Sodišče druge stopnje navaja materialnopravno pravilne razloge v okviru dopuščenega vprašanja. Ugotavlja, da je toženka že vnaprej odstopila od predpogodbe, (s katero je bila določena obveznost skleniti glavno pogodbo za nakup nepremičnin, ki jih je imela tožena stranka v leasing najemu) ker si do 30. 4. 2012 ni uspela pridobiti odobritve kredita s strani številnih bank ter posledično ni mogla realizirati nakupa predmetnih nepremičnin, torej niti ni bila sposobna realizirati pogodbe. Zato tožnici ni bilo treba zahtevati sklenitve pogodbe, kot zmotno meni sodišče prve stopnje, saj je toženka  povsem jasno in nedvoumno izrazila svojo voljo, da pogodbe ne želi in tudi ne more skleniti (glej odstopno izjavo - povzeto tudi v sodbi sodišča druge stopnje). Takšnim razlogom sodišča druge stopnje revizijsko sodišče pritrjuje.

8. Pogodbena kazen, ki je dogovorjena za primer neizpolnitve nedenarne obveznosti, kot v spornem primeru, predstavlja civilno sankcijo. V tem primeru ima pogodbi zvesta stranka pravico izbire (ius variandi) in sicer bodisi zahteva izpolnitev obveznosti (v konkretnem primeru sklenitev kupoprodajne pogodbe, na podlagi sprejete obveznosti iz predpogodbe) bodisi zahteva plačilo pogodbene kazni (prvi odstavek 251. člena OZ). Sodna praksa je za takšne primere, ko gre za izpolnitev obveznosti iz predpogodbe skleniti glavno pogodbo, že zavzela posebno stališče, na katero se sklicuje revidentka. Vendar pa to njeno sklicevanje na sodno prakso  Vrhovnega sodišča, od katere naj bi sodišče druge stopnje z izpodbijano odločbo odstopilo, ni pravno upoštevno v konkretnem primeru. Iz sodbe Vrhovnega sodišča III Ips 120/2008 z dne 8. 3. 2011, na katero se sklicuje, namreč izhaja, da v tistem primeru tožena stranka sploh ni bila odzivna. Zato je bilo treba najprej s pozivom (zahtevo za sklenitev pogodbe) tožeče stranke ugotoviti ali je tožena stranka sploh pripravljena skleniti pogodbo. Treba je bilo torej najprej odpraviti pravno negotovost o tem, kakšna je nadaljnja pogodbena volja zavezanke iz predpogodbe, ki je nastopilo zaradi njene popolne pasivnosti po sklenitvi predpogodbe. V konkretnem primeru pa je toženka dejansko odklonila sklenitev glavne pogodbe na podlagi izjave, da odstopa od predpogodbe (ki je vsebovala tudi že vse elemente glavne pogodbe), ter da ne more skleniti glavne pogodbe, ker ne more izpolniti pogodbenih obveznosti, to je plačila kupnine v višini 400.000,00 EUR (s tem zneskom bi toženka tudi poplačala leasingodajalca in postala lastnica nepremičnin, katere bi nato prodala tožnici). To pomeni, da je na ta način - kot pravilno ugotavlja sodišče druge stopnje – povsem nedvoumno izrazila svojo voljo, da ne želi skleniti glavne pogodbe. Tožnici tako ni bilo treba še posebej pozivati  toženko, da naj se sklene glavna pogodba. Takšen predlog za sklenitev glavne pogodbe bi bil celo nesmiseln oziroma odveč glede na že prej - anticipirano jasno izraženo toženkino voljo, da odstopa od nadaljnjih pogodbenih aktivnosti oziroma sklenitve glavne pogodbe. Ali še drugače povedano: na podlagi omenjene izjave se je toženka sama postavila v položaj dolžnice, ki svoje predpogodbene in posledične pogodbene obveznosti ne želi oziroma ne bo izpolnila, tožnico pa „prisilila“ v položaj upnice, ki ji ne preostane prav nič drugega, kot da direktno izkoristi opcijsko pravico do plačila pogodbene kazni. Zgoraj primerjana zadeva predstavlja tako obrnjeno zrcalno sliko konkretne. Zato revidentka tudi nima prav, da naj bi bilo pravno pomembno, da je odstopila od predpogodbe in ne od pogodbe, ki še ni bila sklenjena. Stališče sodišča druge stopnje, da tožnici pred zahtevkom za plačilo pogodbene kazni zaradi nesklenitve glavne pogodbe ni bilo treba zahtevati sklenitve glavne pogodbe, je torej materialnopravno  pravilno.

9. S tem je v celoti odgovorjeno na dopuščeno vprašanje, kolikor pa izven okvirov dopuščenega vprašanja revidentka opozarja še na procesne kršitve in na druge materialnopravne plati izpodbijane sodbe, pa teh revizijskih trditev ni mogoče upoštevati (drugi odstavek 371. člena ZPP).

10. Ob povedanem je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

11. Glede na neuspeh v zvezi z revizijo mora tožena stranka plačati tožeči stranki njene revizijske stroške nastale v zvezi z odgovorom na revizijo (prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi z 388. členom ZPP). Od stroškov postopka mora v primeru zamude plačati zakonite zamudne obresti in sicer od poteka paricijskega roka za plačilo dalje do plačila. Natančnejša odmera revizijskih stroškov je razvidna iz stroškovnika tožeče stranke.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.