VSRS sodba II Ips 210/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-10-27

Anton Frantar (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Tomaž Pavčnik, Janez Vlaj

razveza zakonske zveze - preživljanje zakonca - zmožnosti preživninskega upravičenca - pripoznava tožbenega zahtevka

Odločitev o zavrnitvi preživninskega zahtevka za razvezanega zakonca temelji na ugotovitvi, da toženka s skrbjo za otroke in gospodinjstvo ni v večji meri (kot tožnik) prispevala k družinski skupnosti, saj so to delo opravljale gospodinjske pomočnice, ter da se je posvečala izobraževanju, zaradi česar so bile njene zaposlitvene možnosti po razpadu življenjske skupnosti s tožnikom, večje kot pred njenim nastankom. Izpodbijana odločitev upošteva, da je toženka delovno in pridobitno sposobna in da po razpadu življenjske skupnosti s tožnikom dela ni intenzivno iskala, niti ni bila pripravljena sprejeti vsakega dela. Ob takem dejanskem izhodišču je izpodbijana odločitev ob prej navedenih materialno pravnih izhodiščih pravilna. Prvenstveno je namreč vsak, ki je delovno sposoben (upoštevaje starost, izobrazbo in zdravje), sam dolžan poskrbeti za svoje preživljanje

II. Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je tožniku naložilo plačilo preživnine za mladoletna otroka v znesku 678,00 EUR za vsakega (skupaj 1.356,00 EUR) za čas od 1. 12. 2012 do 31. 1. 2014, od takrat dalje pa po 615,00 EUR (skupaj 1.230,00 EUR), pri čemer je preživnina do 31. 1. 2015 že plačana, in zavrnilo toženkin nasprotni tožbeni zahtevek za določitev preživnine razvezanemu zakoncu.

2. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo toženkini pritožbi in v celoti tožnikovi ter razveljavilo odločitev o preživnini za mladoletna otroka ter v temu delu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo izdelavo sodne odločbe. V preostalem delu je toženkino pritožbo zavrnilo in potrdilo odločitev o zavrnitvi njenega zahtevka za določitev preživnine razvezanemu zakoncu.

3. Toženka revizijo vlaga zoper zavrnilni del drugostopenjske sodbe. V njej uveljavlja kršitve določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Navaja, da sta sodišči zmotno uporabili 81. člen Zakona o zakonski zvezdi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR), saj je to določbo treba uporabiti tudi v primerih, ko se zaradi razveze socialni in premoženjski položaj enega od zakoncev bistveno spremeni (poslabša). Ker sta sodišči upoštevali le toženkino starost in izobrazbo, sta ob zmotnem materialnopravnem izhodišču zmotno oziroma nepopolno ugotovili dejansko stanje oziroma nista upoštevali vseh pravno relevantnih okoliščin, ki jih je navajala. Prezrli sta pomembno kronologijo dogodkov. Toženka je namreč v letu 2010 predlagala izdajo začasne odredbe za svoje preživljanje. Sodišči sta jo zavrnili, ker naj bi tožnik kril stanovanjske stroške, stroške vrtca, šole in dodatnih dejavnosti otrok ter prispeval za ostale potrebe, toženki pa za njene osebne potrebe nakazoval 450,00 evrov, zaradi česar toženki ni nastajala nenadomestljiva škoda. Pravdni stranki sta nato sklenili sodno poravnavo, izdana pa je bila tudi začasna odredba glede preživljanja otrok. Tožnik je toženki prenehal plačevati vzdrževalnino ob njeni zaposlitvi na O. v novembru 2010. Ker poskusnega dela ni opravila, so z majem 2011 ponovno nastopili pogoji za njeno preživljanje. Naziranje sodišč, da se je toženkin položaj po razvezi izboljšal, nima osnove v dejanskem življenju. Sodišči nista ugotavljali, ali je bil njen eksistenčni položaj po razpadu zakonske zveze ogrožen, saj sta se postavili na zmotno stališče, da so v času trajanja zakonske zveze gospodinjsko delo pretežno opravljale gospodinjske pomočnice, toženka pa se je izobraževala, zaradi česar so se njene zaposlitvene možnosti izboljšale. Socialni položaj ne pomeni le izobrazbenega statusa, temveč je skupek položajev, ki ga poleg izobrazbe tvorijo tudi ugled v družbi in ekonomski status. Stališče, po katerem je plačano delo gospodinjskih pomočnic, ki so bile zaposlene v toženkini družbi A., d. o. o., v škodo toženke, je nerazumljivo in glede na to, da po razpadu zakonske zveze toženka ni imela več gospodinjskih pomočnic, nebistveno. Zatrjevala je namreč, da je bil njen eksistenčni položaj ogrožen zaradi razpada zakonske zveze, nemožnosti dostopa do skupnega premoženja in zaposlitve, ki jo je izgubila zaradi povezanosti poslov med družbama pravdnih strank. Poskusnega dela na občini ni uspela opraviti, kar kaže, da si je prizadevala najti zaposlitev in izboljšati svoj položaj. Izobrazba ni garant za zaposlitev. Nejasno in nerazumljivo je, ali bi toženka torej morala kljub izkazanem intenzivnem študiju hkrati tudi delati. Sodišče očitno meni, da je dosežena izobrazba (triletni dodiplomski bolonjski študij) zadostna izobrazba in da ji celotnega programa ni treba dokončati. Pri tem je prezrlo, da je študij začela še v času zakonske zveze in da je tožnik kot razlog za njen razpad navajal tudi študij. Zaradi razpada zakonske zveze je bil načrtovani študij, ki je bil namenjen njeni popolni ekonomski neodvisnosti, zelo otežen. Sodišče položaja toženke pred in po razpadu zakonske zveze sploh ni primerjalo. Izhajalo je iz zmotnega stališča, da je bila delovno in pridobitno sposobna, da dela ni intenzivno iskala in da je bila lastnica premoženja, ki ga je prodala in pridobila finančna sredstva, pri čemer je bilo podjetje neaktivno in zato brez vrednosti. Neraziskane so ostale trditve o tem, da si je denar izposojala oziroma da je zastavila nakit, ter da je bila to dolžna vrniti. Otroka sta imela preživnino določeno šele od januarja 2011 in le v znesku 350,00 evrov, samo tekoči materialni stroški s stanovanjem pa so po ugotovitvah sodišča znašali 343,61 evrov. Navaja, da so plačevanje vzdrževalnine (za katero je tudi sodišče ugotovilo, da jo je tožnik v znesku 450,00 evrov plačeval do njene zaposlitve na občini), plačevanje stroškov toženkinega bivanja in uporaba avtomobila po svoji vsebini preživljanje. Zato so nerazumljivi razlogi sodišča, da toženki po neuspešno opravljenem poskusnem delu, pravica do preživnine ne pripada več. Ti razlogi ne morejo biti utemeljeni s tem, da toženka dela ne išče dovolj intenzivno. Taka obrazložitev je v nasprotju z ravnanjem tožnika, ki je preživnino prostovoljno plačeval do zaposlitve na občini. Zmotna je ugotovitev sodišča, da tožnik zahtevka ni pripoznal, ker naj bi to zanikal na naroku 10. 11. 2014. Pripoznava je lahko tudi konkludentna, kar je tožnik storil tudi v vlogah z dne 5. 5. 2010 in 27. 9. 2010. Izpodbijana sodba je zato obremenjena tudi s kršitvijo iz 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Ker je tožnik s prostovoljnim preživljanjem pripoznal njene potrebe po začasnem preživljanju, bi moralo sodišče izdati sodbo na podlagi pripoznave, ne da bi se spuščalo v utemeljenost tožbenega zahtevka še pred njegovo izjavo na naroku 10. 11. 2014. Izpodbijana sodba odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča (II Ips 358/2011). Obrazložitev pravnega standarda nepreskrbljenosti zakonca v smislu 81. člena ZZZDR pa je pavšalna, nezadostna in materialnopravno zmotna, v zvezi s čimer sodišču očita tudi kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

4. Tožnik v odgovoru na revizijo predlaga njeno zavrnitev.

6. Revizijski očitek o pavšalnosti in nezadostnosti obrazložitve pravnega standarda nepreskrbljenosti zakonca v zvezi s poslabšanjem njegovega položaja je nekonkretiziran. Sodišče druge stopnje je izhodišča za razlago pravnega standarda postavilo v 9. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, v 10. točki pa jih je uporabilo v konkretnem primeru. Če pa revizija meri na to, da sodišče zaradi (zatrjevane) zmotne uporabe pravnega standarda nekaterih zatrjevanih dejstev ni ugotavljalo, gre za očitek o zmotni uporabi materialnega prava.

7. Revizijska trditev o tem, da je podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, je neutemeljena. Vrhovno sodišče je že večkrat zapisalo, da je ta postopkovna kršitev (t. i. protispisnost) podana le takrat, ko sodišče napačno povzame vsebino listine v sodbo, ne pa takrat, ko sodišče vsebino listine razume (tolmači) drugače kot stranka.(1) S tem ko je sodišče druge stopnje drugače razumelo tožnikove izjave in ravnanja ter upoštevalo njegovo izjavo, da zahtevka ni pripoznal, zato ni storilo kršitve iz navedene določbe ZPP.

8. Podana ni niti zatrjevana kršitev 316. člena ZPP. Revizija sicer pravilno navaja, da s pripoznavo toženec izjavi svojo voljo, da naj bo obsojen na tisto, kar tožnik zahteva s tožbo.(2) Pripoznava je razpolaganje z zahtevkom, ki zagotavlja, da je o zahtevku odločeno z učinkom pravnomočnosti. Zato mora biti izrecna, nedvoumna in brezpogojna. Ker ne učinkuje neposredno, jo je mogoče preklicati do izdaje sodbe.(3) Dejstvo, da je v tem primeru tožnik po vložitvi tožbe za razvezo zakonske zveze in toženkine nasprotne tožbe, ki je vključevala tožbeni zahtevek za plačevanje preživnine toženki, toženki dajal določen denar za njeno preživljanje in dopuščal, da je uporabljala avto, last njegovega podjetja, ki je krilo tudi stroške bencina, ne pomeni pripoznave toženkinega zahtevka. Brez njegove izrecne in nedvoumne izjave teh ravnanj ni mogoče razumeti kot takšne, da pristaja na to, da bo obsojen na tisto, kar toženka zahteva s tožbo, to je plačevanje preživnine. Na tak način ni mogoče razumeti niti njegovih navedb v vlogah, na katere se v reviziji sklicuje toženka. Če je tožnik toženki dajal denar za preživljanje in omogočal uporabo vozila, vključno s kritjem stroškov za bencin, o čemer tožnik govori v vlogah, ki jih navaja toženka, to še ne pomeni tudi, da pristaja na to, da ga sodišče obsodi na plačevanje preživnine. Pritožbeno sodišče je tudi pravilno upoštevalo, da je na naroku 10. 11. 2014 tožnik takšno pripoznavo zanikal.

9. Revizijski ugovor o zmotni uporabi 81. člena ZZZDR je neutemeljen. Po tej določbi ZZZDR ima zakonec, ki nima sredstev za življenje in brez svoje krivde ni zaposlen, tudi po razvezi pravico od drugega zakonca zahtevati preživnino.

10. Preživninska obveznost med razvezanima zakoncema izvira iz njunega razmerja pred razvezo zakonske zveze. Zakonca sta se dolžna vzajemno spoštovati, si zaupati in si medsebojno pomagati (44. člen ZZZDR). Za preživljanje družine prispevata v sorazmerju s svojimi zmožnostmi (49. člen ZZZDR). Zakonec, ki nima sredstev za življenje, pa brez svoje krivde ni zaposlen, ima pravico, da ga drugi zakonec preživlja, kolikor je to v njegovi moči (50. člen ZZZDR). Preživljanje po drugem zakoncu je po svoji naravi subsidiarno in izhaja iz medsebojne solidarnosti zakoncev. Namen preživninske obveznosti je omogočiti primeren položaj partnerju, ki sam nima dovolj sredstev za življenje.(4)  Preživninski upravičenec pa mora najprej sam (vsaj delno, če ne v celoti) poskrbeti za svoje preživljanje. Izčrpati mora vse možnosti zagotavljanja preživljanja z lastnimi močmi, preden je lahko upravičen do preživljanja po zakoncu.(5)

11. Pri presoji, kdaj gre za tak položaj, ko je razvezani zakonec upravičen do preživnine, je sodišče pravilno upoštevalo, da inštitut preživninske obveznosti za nepreskrbljenega zakonca, izhaja iz tradicionalnega koncepta družine, v kateri je žena v zakonski oziroma družinski skupnosti participirala zlasti s skrbjo za gospodinjstvo in otroke, ter se zato ob razvezi (tudi zaradi svoje starosti in dalj časa trajajoče odsotnosti iz delovnega okolja) ni mogla takoj ali pa sploh ne (več) prilagoditi novim razmeram. Sodišče druge stopnje pravilno navaja, da je v luči navedenega treba razumeti tudi zahtevo, da se položaj žene po razvezi bistveno ne poslabša. Pri odločanju o pravici do preživnine je zato treba kompleksno ocenjevati premoženjske in socialne razmere v času trajanja zakonske skupnosti in upoštevati spremembe, do katerih pride zaradi razveze zakonske zveze.(6)

12. V obravnavanem primeru odločitev temelji na ugotovitvi, da toženka s skrbjo za otroke in gospodinjstvo ni v večji meri (kot tožnik) prispevala k družinski skupnosti, saj so to delo opravljale gospodinjske pomočnice, ter da se je posvečala izobraževanju, zaradi česar so bile njene zaposlitvene možnosti po razpadu življenjske skupnosti s tožnikom, večje kot pred njenim nastankom. Izpodbijana odločitev upošteva, da je toženka delovno in pridobitno sposobna in da po razpadu življenjske skupnosti s tožnikom dela ni intenzivno iskala, niti ni bila pripravljena sprejeti vsakega dela. Ob takem dejanskem izhodišču je izpodbijana odločitev ob prej navedenih materialno pravnih izhodiščih pravilna. Prvenstveno je namreč vsak, ki je delovno sposoben (upoštevaje starost, izobrazbo in zdravje), sam dolžan poskrbeti za svoje preživljanje.(7)

13. Toženki je treba pritrditi, da se je z razvezo oziroma razpadom življenjske skupnosti s tožnikom njen položaj spremenil in se mu je zato morala prilagoditi. Za odločitev o njenem preživninskem zahtevku pa je bilo treba predvsem ugotoviti, ali se je bila toženka na nov položaj sposobna prilagoditi. V tem smislu je treba razumeti razloge sodišča o tožničini doseženi izobrazbi (triletna bolonjska stopnja). Če se zaradi razpada življenjske skupnosti in iz tega izvirajoče potrebe po zaposlitvi, ki bi ji omogočila ekonomsko samostojnost (v reviziji pravi, da je bil v času trajanja zakonske zveze začet študij namenjen prav temu), toženka ne more več posvečati študiju in dokončati tudi bolonjskega magistrskega študija, to ni razlog, zaradi katerega bi bila upravičena do preživnine. Do preživnine bi bila upravičena, če se po razpadu zakonske zveze ne bi bila takoj ali pa sploh ne več sposobna samostojno ekonomsko preživljati. Ne drži revizijska trditev, da sodišči nista primerjali toženkinega položaja pred in po razpadu življenjske skupnosti. Upoštevali sta na njeno zaposlitveno sposobnost, ki izvira iz (novo) pridobljene izobrazbe, sodišče prve stopnje pa je upoštevalo tudi njeno starost. Dejstvo, da toženka po razpadu življenjske skupnosti ni imela več gospodinjskih pomočnic in da je bilo (tudi) zato lahko oteženo dokončanje bolonjskega magistrskega študija, za odločitev ni pomembno. Z ugotovitvijo, da so ji(m) pomagale gospodinjske pomočnice, sta sodišči preizkušali le, ali je bila toženka iz delovnega okolja izločena oziroma onemogočena v pridobivanju sredstev za lastno preživljanje zaradi večje skrbi (kot tožnik) za otroke in gospodinjstvo. Ker je bil odgovor na to vprašanje negativen in ker je bilo ugotovljeno, da so se njene zaposlitvene možnosti z novo pridobljeno izobrazbo celo povečale oziroma da je toženka pridobitno sposobna, a se pri iskanju službe ni ustrezno trudila, sta sodišči pravilno sklenili, da se toženka ne šteje za nepreskrbljenega zakonca. Toženkina trditev, da je „izgubila zaposlitev“ zaradi poslovne povezanosti družb pravdnih strank, ni pravno pomembna, saj sodišči odločitve nista gradili na ugotovitvi, da bi bila toženka v času trajanja življenjske skupnosti s tožnikom zaposlena in da bi iz tega naslova pridobivala dohodek. Ob ugotovitvi, da je toženka sposobna za delo in da se pri iskanju službe ni ustrezno potrudila, tako dejstvo tudi ne bi moglo biti samo po sebi pravno odločilno za priznanje preživnine po 81. členu ZZZDR. Enako velja za revizijske trditve o nemožnosti dostopa do skupnega premoženja, o minimalni vrednosti toženkinega podjetja in o tem, da je svoje stanovanje prodala zaradi poravnave dolgov, ki so ji nastali s preživljanjem sebe in otrok. Z navedbami o prodaji stanovanja toženka le potrjuje, da je imela poleg lastnega dela, tudi druga sredstva za preživljanje. Ob (pravno odločilni) ugotovitvi, da je toženka sposobna za delo in da se pri iskanju službe ni ustrezno potrudila, sodišču ni bilo treba raziskovati trditev o tem, da si je denar izposojala in ga je bila nato dolžna vrniti. Navedbe, s katerimi toženka izpodbija ugotovitve, da je delovno in pridobitno sposobna in da se z iskanjem službe ni ustrezno trudila, pa pomenijo nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja.

14. Dejstvo, da je tožnik toženki do njene zaposlitve na O. v novembru 2010 plačeval 450,00 evrov mesečno, je sodišče ocenilo kot njegov prispevek k njenemu preživljanju. Toženka pa v reviziji ni uveljavljala, da bi sodišči s tem zmotno uporabili 82. člen ZZZDR, ki omogoča, da se preživnina prizna tudi za določen čas, da se razvezani zakonec vživi v nov položaj in da si uredi razmere.

15. Po povedanem niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

16. Ker je sodišče druge stopnje delno razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje in mu v razveljavljenem delu vrnilo v novo izdelavo sodne odločbe, se odločitev o revizijskih stroških pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

(1) Prim. II Ips 288/2015 z dne 23. 5. 2016.

(2) Prim. tudi Galič v Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 3. knjiga, str. 77.

(4) Prim. II Ips 358/2011 z dne 23. 2. 2012.

(5) Prim. II Ips 157/2012 z dne 16. 10. 2014.

(6) Prim. II Ips 376/2007 z dne 12. 7. 2007.

(7) Prim. II Ips 455/96 z dne 19. 9. 1996.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.