VSRS Sodba I Ips 63703/2012-205
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-07

Marko Šorli (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), mag. Damijan Florjančič, Maja Tratnik, Barbara Zobec

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nerazumljiv izrek - nasprotje med izrekom in razlogi sodbe - opis kaznivega dejanja

Če bi sodišče pri opisu kaznivega dejanja opustilo konkretizacijo katerega izmed znakov kaznivega dejanja, tako, da iz sodbe ne bi bilo razvidno, katera ugotovljena dejstva konkretizirajo posamezni zakonski znak kaznivega dejanja, bi šlo za  kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in kršitev načela zakonitosti.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenka se oprosti plačila sodne takse.

1. Z uvodoma navedeno sodbo je sodišče prve stopnje obsojeno N. K. spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja goljufije po tretjem v zvezi s prvim odstavkom 211. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter ji je po citiranem zakonitem določilu izreklo kazen dve leti zapora. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenko oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka ter ji po drugem odstavku 105. člena ZKP naložilo plačilo premoženjskopravnega zahtevka oškodovanemu R. H. v višini 54.940,00 EUR. Višje sodišče v Mariboru je z navedeno sodbo pritožbo obsojenkine zagovornice zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obsojenko pa oprostilo plačilo sodne takse.

2. Obsojenkina zagovornica v zahtevi za varstvo zakonitosti navaja, da izrek sodbe ne vsebuje konkretizacije posameznih zneskov denarja, ki jih je oškodovanec posodil obsojenki ter da ti očitki niso konkretizirani niti časovno niti krajevno. Tako iz izreka izhajajo le štirje zneski izposojenega denarja, ki v skupnem predstavljajo 9.800,00 EUR, sodba pa obsojenki očita pridobitev velike premoženjske koristi v znesku 54.940,00 EUR. V takšnem izreku vidi zagovornica bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Zagovornica posebej izpostavlja nasprotje med izrekom in razlogi sodbe, saj so v izreku konkretizirani le manjši in le nekateri zneski, v obrazložitvi pa so našteti še drugi zneski. Sodišču očita še kršitev kazenskega zakona, ker ob izreku kazni sodišče ni upoštevalo že pravnomočno izrečene kazni štirih mesecev zapora v drugi kazenski zadevi in obsojenki ni izreklo enotne kazni. Predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da obsojenko oprosti obtožbe.

3. Vrhovna državna tožilka je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, ocenila, da v zahtevi za varstvo zakonitosti navedene kršitve niso podane. Izrek sodbe po njenem mnenju vsebuje konkretizacijo vseh znakov kvalificirane oblike kaznivega dejanja goljufije. Konkretizirano je obsojenkino lažnivo prikazovanje okoliščin, s katerimi je oškodovanca spravila v zmoto, da ji je skupno izročil več kot 50.000,00 EUR. Dovolj konkretno sta določena krajevni in časovni okvir storitve kaznivega dejanja. Očitek, da seštevek posameznih zneskov posojenega denarja znaša le 9.800,00 EUR, medtem ko drugi posamični zneski do skupno očitanega zneska 54.940,00 EUR niso navedeni v izreku, ne pomeni, da izrek ne vsebuje zneska pridobljene protipravne premoženjske koristi, saj opis, da je oškodovanec obsojenki tedensko izročal različne zneske do skupnega zneska posojenega denarja zadošča za to, da je izrek glede tega dovolj konkreten in da je očitek, da je šlo za veliko premoženjsko korist konkretiziran. V izreku zapisan znesek je sicer nižji, kot seštevek zneskov denarja s strani oškodovanca izročenih obsojenki, ki jih sodišče prve stopnje navaja v razlogih na 5 strani sodbe, vendar pa je to zaradi očitka o nižjem znesku v korist obsojenke. Meni, da ta nejasnost oziroma nasprotje ni takšno, da bi predstavljajo kršitev iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Glede očitka, da sodišče ni združilo kazni izrečene v tem postopku in kazni zapora štirih mesecev, ki je bila obsojenki pravnomočno izrečena 24. 10. 2013 pa pripominja, da je ob izpolnjevanju vseh pogojev izrek enotne kazni skladno z določbo 1. točke prvega odstavka 407. člena ZKP mogoče doseči v postopku neprave obnove kazenskega postopka.

4. Obsojenka ter njena zagovornica se o odgovoru vrhovne državne tožilke nista izjavili.

5. Obsojenkina zagovornica v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker je po njenih navajanjih, izrek prvostopenjske sodbe nerazumljiv. Zatrjevano bistveno procesno kršitev utemeljuje z navajanji, da izrek sodbe ni konkretiziran, saj v izreku ni navedeno, kje, kdaj, kako in v kakšnih okoliščinah naj bi si obsojenka izposojala denar, saj so navedeni le štirje zneski izposoje. Z opustitvijo konkretizacije zakonskih znakov kaznivega dejanja je po zatrjevanjih obrambe v škodo obsojenke kršeno tudi ustavno načelo zakonitosti iz 28. člena Ustave RS.

6. Za s strani obrambe zatrjevano procesno bistveno kršitev ter kršitev ustavnega načela zakonitosti iz 28. člena Ustave RS bi šlo v primeru, če bi sodišče pri opisu kaznivega dejanja opustilo konkretizacijo katerega izmed znakov kaznivega dejanja, tako, da iz sodbe ne bi bilo razvidno, katera ugotovljena dejstva konkretizirajo posamezni zakonski znak kaznivega dejanja. V obravnavanem primeru je v zvezi z navedbo časa storitve kaznivega dejanja že višje sodišče v izpodbijani sodbi (točka 4 obrazložitve) ugotovilo, da je ta zadostno konkretiziran (od decembra 2011 do 7. 9. 2012), Vrhovno sodišče pa še pripominja, da čas storitve obravnavanega kaznivega dejanja ni pravno relevantna okoliščina, ki bi se nanašala na zakonski znak kaznivega dejanja, temveč je pomemben iz drugih razlogov (npr. zastaranje), česar pa obramba ni problematizirala. Glede kraja kaznivega dejanja je pritrditi razlogom višjega sodišča, da je tudi kraj zadostno konkretiziran (na Ptuju), konkretizirano pa je tudi obsojenkino lažno prikazovanje dejanskih okoliščin, s katerimi je oškodovanca spravila v zmoto, da ji je izročil več kot 50.000,00 EUR. Neutemeljeno vložnica očita sodišču prve stopnje, da so v izreku konkretizirani le štirje (pravilno pet) zneski posojenega denarja, medtem ko drugi posamični zneski do skupno očitanega zneska 54.940,00 EUR, naj ne bi bili navedeni, saj je v izreku v nadaljevanju opisano, da je oškodovanec obsojenki tedensko izročal različne zneske do skupnega zneska posojenega denarja. Očitek v izreku, da je šlo za veliko premoženjsko korist, je tudi po presoji Vrhovnega sodišča, zadostno konkretiziran. Vrhovno sodišče v zvezi z zatrjevanim ugovorom torej ugotavlja, da opis kaznivega dejanja (konkretni dejanski stan, če ga primerjamo z zakonskim dejanskim stanom kaznivega dejanja), vsebuje vse znake kaznivega dejanja, ter zatrjevana kršitev ni podana.

7. V nadaljevanju vidi obsojenkina zagovornica naslednjo istovrstno procesno kršitev v nasprotju med izrekom in razlogi prvostopenjske sodbe, in sicer glede izpovedbe oškodovanca, ki jo sodišče prve stopnje povzema in ocenjuje kot verodostojno, ta izpovedba pa je po navedbah vložnice v nasprotju z izrekom sodbe glede posameznih zneskov, ki jih je oškodovanec izročil obsojenki.

8. Zatrjevana bistvena kršitev ni podana. V izreku sodbe sodišča prve stopnje je naveden skupen znesek, ki ga je po ugotovitvah nižjih sodišč oškodovanec izročil obsojenki v navedenem časovnem obdobju; konkretiziranih je pet posamičnih zneskov, glede ostalih posamičnih zneskov, ki jih je oškodovanec obsojenki tedensko izročal do skupnega zneska posojenega denarja, ki predstavlja veliko premoženjsko korist, pa višje sodišče v izpodbijani sodbi ugotavlja, da so skladni z zneski, ki jih je oškodovanec navedel oziroma preciziral ter jih navaja sodišče prve stopnje v razlogih na 5 strani sodbe. V izreku zapisan znesek, za katerega vložnica ugotavlja, da je nižji od seštevka zneskov denarja izročenih obsojenki, sodišče prve stopnje pojasnjuje (4. točka obrazložitve), da je v izreku spremenilo znesek oziroma le tega zmanjšalo na višino 54.940,00 EUR, saj je za razliko kot nesporno ugotovilo, da gre za znesek, ki ga je obsojenki osebno posodil A. D., ter je zato višino posojila, ki ga obsojenka dolguje oškodovancu, sorazmerno zmanjšalo, oškodovanca pa za navedeno razliko s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Ker je torej znesek protipravno pridobljene premoženjske koristi, ki se navaja v izreku prvostopenjske sodbe, potrebno povezati z razlogi, ki jih je sodišče prve stopnje navedlo v 4. točki obrazložitve, se očitek o zatrjevanem nasprotju med izrekom sodbe in njenimi razlogi glede višine premoženjske koristi izkaže za neutemeljen.

9. Obsojenkina zagovornica uveljavlja tudi kršitev kazenskega zakona iz 5. točke 372. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 55. člena KZ-1 (odmera kazni obsojencu), ki jo utemeljuje z navajanji, da sodišče prve stopnje ni združilo kazni izrečene v tem postopku in kazni zapora štirih mesecev, ki je bila obsojenki pravnomočno izrečena 24. 10. 2013 (sodba Okrajnega sodišča na Ptuju I K 50846/2011 z dne 28. 5. 2013 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru IV Kp 50846/2011 z dne 24. 10. 2013).

10. Vložnica v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje navedeno kršitev materialnega prava ni uveljavljala, zato v tem delu ni izpolnjen tako imenovani pogoj materialnega izčrpanja pravnega sredstva, določen v petem odstavku 420. člena ZKP. Po tej določbi se sme vložnik zahteve za varstvo zakonitosti na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP sklicevati samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal, pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo. Kot pa je že navedla vrhovna državna tožilka v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, je mogoče ob izpolnjevanju vseh pogojev izrek enotne kazni skladno z določbo 1. točke prvega odstavka 407. člena ZKP doseči v postopku neprave obnove kazenskega postopka.

11. Vrhovno sodišče ni ugotovilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, niti kršitev kazenskega zakona, zato je zahtevo za varstvo zakonitosti kot neutemeljeno zavrnilo (425. člen ZKP).

12. Odločitev o oprostitvi plačila stroškov kazenskega postopka temelji na določbi četrtega odstavka 95. člena ZKP v zvezi z 98. a členom ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.