VSRS sodba II Ips 230/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-11-05

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

ODŠKODNINSKO PRAVO - OSEBNOSTNE PRAVICE - CIVILNO PROCESNO PRAVO

dopuščena revizija - osebnostne pravice - pravica do svobode izražanje - pravica do časti in dobrega imena - žaljiva ocena - aktualna družbena tema - dodelitev zadeve drugemu sodniku - sodba Vrhovnega sodišča II Ips 340/2011

Vrhovno sodišče po dopolnjeni obrazložitvi sodišča druge stopnje ocenjuje, da vse okoliščine obravnavane zadeve vendarle utemeljujejo sklep, da je bil namen toženca v prvi vrsti  slovenski javnosti kritično prikazati dogajanje v Slovenski katoliški cerkvi v tranzicijskem obdobju. Avtor namreč v članku utemeljuje, da je vplivni del Cerkve želel z izdajo te monografije in z omejitvijo prikaza na posamezne primere v povojnem obdobju prehiteti bolj pomembno analizo povezav med Udbo in slovensko cerkvijo v letih slovenske tranzicije, ki je po mnenju avtorja služila uresničevanju finančno-političnih ciljev določenih lobijev v slovenski Katoliški cerkvi. Izid tožničine monografije je uporabil le kot izhodišče za nadaljnjo obravnavo za javnost pomembnih vprašanj, zato je pravilna ocena, da kljub žaljivi navedbi prvemu tožencu ni šlo zgolj za žalitev tožnice ampak predvsem za vplivanje na razpravo v zadevi javnega pomena. Vrhovno sodišče zato soglaša z oceno sodišča druge stopnje, da bi upoštevajoč vse navedene okoliščine poseg sodišča v toženčevo svobodo izražanja v obravnavanem primeru prekomerno omejil potrebno razpravo v demokratični družbi.

Tožeča stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti vsakemu od tožencev po 343,45 EUR stroškov za odgovor na revizijo, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnica je v tožbi z dne 6. 1. 2006 navedla, da je bil 26. 10. 2005 v tedniku M. objavljen članek, s katerim je bilo poseženo v njeno čast in dobro ime. Od sodišča je zahtevala, naj razsodi, da sta ji prvi toženi novinar, ki je bil tudi glavni odgovorni urednik ter druga tožena izdajateljica časopisa nerazdelno dolžna plačati odškodnino v znesku 8.763,33 EUR.

2. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku delno ugodilo in tožencema naložilo nerazdelno plačilo 4.172,93 EUR odškodnine, v presežku pa je tožbeni zahtevek zavrnilo. Odločilo je, da navedbe prvega toženca v članku „...“, da je tožnica v monografiji „...“ objavila „sistem skupaj zloženih resnic“, katere „izbor in interpretacija močno zamajeta verodostojnost celovite resnice o tistem času“, predstavljajo kritično vrednostno sodbo, ki pa ji zato, ker se nanaša na javno strokovno udejstvovanje tožnice, ni mogoče očitati žaljivosti. Ocenilo je, da navedbe o tožničinem mednarodnem šolanju in strokovnosti, ki naj bi bili menda razlog za pozitiven odnos takratnega nadškofa dr. C. C. do tožnice, niso žaljivi, prav tako ne očitki, ki jih avtor naslavlja na slovensko Katoliško cerkev in ne na tožnico. Za navedbe, da je „logično nemogoče, da slovenska cerkev oziroma njen vrh tako temeljnega projekta ne bi imela pod nadzorom“ in „da je v ozadju močno opazen namen snovalcev knjige, da bi iz dogodkov izluščili ravno prave zgodbe in prav tako prave zamolčali“ pa je sodišče prve stopnje ocenilo, da zamegljujejo mejo med dejstvi in mnenjem in je avtor s tem pri bralcu ustvaril občutek, da gre za resnična dejstva, čeprav s temi trditvami ni zadostil standardu preverjanja informacij, ki jih v zvezi z delom novinarjev predpisuje Kodeks novinarskega dela. Sodišče prve stopnje je navedlo, da je avtor s tem ustvaril vtis, da tožnice pri pisanju monografije ni vodila strokovna neodvisnost temveč s predstavniki rimskokatoliške cerkve vnaprej dogovorjen namen in tako nedopustno posegel v tožničino pravico do ugleda.

3. Sodišče druge stopnje je v prvem postopku pritožbi tožencev ugodilo in je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo. Zoper takšno odločitev je tožnica vložila dopuščeno revizijo in Vrhovno sodišče je s sklepom II Ips 340/2011 reviziji ugodilo, sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje.

4. V drugem sojenju je sodišče druge stopnje ponovno pritožbi tožencev ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo.

5. Zoper takšno odločitev je tožnica vložila predlog za dopustitev revizije in Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 89/2015 revizijo dopustilo glede vprašanja, ali je pravilno stališče sodišča druge stopnje, da meja dopustnosti uresničevanja svobode izražanja v konkretnem primeru ni presežena.

6. Na podlagi tega sklepa je tožnica vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in absolutno bistvene kršitve določb Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Vrhovnemu sodišču predlaga, naj sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da pritožbo tožencev zavrne in v izpodbijanem delu potrdi sodbo sodišča prve stopnje, podrejeno pa, naj sodbo sodišča druge stopnje razveljavi in zadevo vrne v odločanje drugemu sodniku poročevalcu in senatu sodišča druge stopnje. Poudarja, da je sodišče druge stopnje zmotno presodilo, da v obravnavanem primeru ni presežena meja dopustnosti uresničevanja svobode izražanja. Opozarja, da je v isti zadevi Vrhovno sodišče že zavzelo stališče v sklepu II Ips 340/2011, da pa višje sodišče materialnopravnega izhodišča Vrhovnega sodišča ni upoštevalo in je odločilo diametralno nasprotno. Poudarja, da preko 14. in 22. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) materialnopravna stališča Vrhovnega sodišča na podlagi dopuščene revizije dobivajo poseben pomen z vidika poenotenja sodne prakse v državi in zagotavljanja enakosti pred zakonom in pravne varnosti. Tožnica poudarja, da zlasti iz narave Vrhovnega sodišča kot precedenčnega sodišča izhaja, da sodišče druge stopnje ne bi smelo odločiti materialnopravno drugače, kot je prvič odločilo Vrhovno sodišče.

7. Tožnica poudarja, da je  doktorica znanosti in mednarodno priznana strokovnjakinja za zgodovino, da torej ni nosilka politične ali druge javne funkcije, da bi bila dopustna ostrejša kritika, na kar je prvič posebej opozorilo Vrhovno sodišče. Poudarja tudi, da slovenska pravna teorija izrecno opozarja, da razširjanje nepreverjenih informacij ne uživa varstva po 10. členu Evropske konvencije za varstvo človekovih pravic (v nadaljevanju EKČP) in 39. členu Ustave. Meni, da je obrazložitev sodišča druge stopnje, da tožena stranka ni ravnala žaljivo in protipravno, prej ideološka kot pravna: nagrada tretje države (V.) za objavljeno delo in navedba, da je tožnica odstopila od temeljnih znanstveno-raziskovalnih načel, kar kot žaljivo označi Vrhovno sodišče, je po oceni sodišča druge stopnje le zaključek, h kateremu je bralec napeljan in ta očitek v samem članku ni ekspliciten. Tožnica poudarja, da je v splošnem delu zasebnega prava v primerjavi in teoriji znano, da se lahko zmota povzroči tako z eksplicitnim dejanjem (francosko dol principal) kot tudi z napeljevanjem k zaključkom, ko dejanje ni eksplicitno (francosko dol incident). Poudarja, da je to pomembno zato, ker je lahko protipravno dejanje v odškodninskem pravu eksplicitno, ali pa tako, da je z besedami višjega sodišča „le zaključek h kateremu je bralec napeljan in ta očitek ni ekspliciten“. Tožnica meni, da je že to dovolj za protipravnost.

8. Tožnica poudarja, da je v primeru kolizije med pravico do varstva časti in dobrega imena ter pravico do svobode izražanja lahko izključena protipravnost tudi zelo ostrih, surovih in brezobzirnih izjav, ki pa jih bralec oziroma poslušalec še vedno razume kot kritiko ravnanja ali stališča, ne pa kot napad na osebnost. Reči univerzitetnemu profesorju, da njegovo delo ni samostojno, nato pa to potrditi s tem, da je novinar, brez kakršnegakoli preverjanja informacije, imel utemeljen razlog, da je tako mislil, kaže na sramotitev, ponižanje in prezir prvega toženca do tožnice. Tožnica poudarja tudi, da je sodišče druge stopnje spregledalo, da nagrade in reda … ne da slovenska cerkev, ampak da gre za stalno  nagrado, ki jo podeli papež osebno kot vodja države Svetega sedeža. Opozarja, da sklepanje sodišča druge stopnje pomeni, da nagrada, ki jo znanstvenik dobi od tuje države pomeni, da znanstvenik ni neodvisen, ampak je deležnik tuje države v Sloveniji. Sklepanje sodišča o vplivih na delo tožeče stranke brez obstoja kakršnegakoli dokaza ne vzdrži resne presoje. Tožnica poudarja tudi, da nobeden od tožencev ni nikoli uveljavljal ugovora iz nagrade ... Pro Eccelsia et Pontifice in da je sodišče druge stopnje s 16. točko izpodbijane obrazložitve dopustilo spremembo dokaznega bremena: da novinar ni več dolžan slediti kodeksu novinarske etike, tožnica pa je tista, ki mora dokazovati, da ni res, kar je novinar objavil kot informacijo.

9. Tožnica opozarja, da sodišče druge stopnje ni upoštevalo 34. in 35. člena Ustave  pri vrednostnem tehtanju pomena obeh pravic in teži posega. Poudarja, da očitek odstopa od temeljnih znanstveno-raziskovalnih načel lahko ne bi bil žaljiv, če bi se nanašal na samo vsebino dela tožnice. Ker pa se sploh ne nanaša na povojno obdobje, ki je predmet dela, je ta očitek presegel meje svobode izražanja in bil izrečen z namenom zaničevanja. Ni namreč jasno kako bi v demokratični družbi lahko razmišljanje o sedanjem stanju vplivalo na preteklost, ki jo je analiziral zgodovinar. Kadar ostre in kritične izjave niso usmerjene v vprašanja, ki so predmet javne razprave (ad rem), pač pa preidejo na osebno raven (ad personam), so bile podane z namenom zaničevanja prizadete osebe. Opozarja, da je v konkretnem primeru sodišče druge stopnje prezrlo, da ni bilo potrebe po agresivni kritiki, ki posega v človekovo dostojanstvo. Meni, da bi toženec moral stališče jasno izraziti kot svoje mnenje, vendar je nasprotno z navajanjem posameznih resničnih dejstev dosegel, da ima pri povprečnem bralcu, ki je merilo, celotno besedilo vtis resničnosti. Poudarja, da je bil v povezavi z negativno konotacijo papeževega priznanja hud udarec njeni strokovni poštenosti in njeni odličnosti očitek, da je v njenem delu razbrati zakonitosti, ki se zdijo bolj značilne za premišljeni parapolitični projekt, kot za zgodovinopisje. Meni, da je obrazložitev sodišča druge stopnje mestoma sama s sabo v nasprotju, ko oceni, da ni bilo žaljivosti. Poudarja, da je kontradiktorna tudi obrazložitev v 18. točki sodbe sodišča druge stopnje. Kritika in mnenje naj ne bi bila žaljiva, ker avtorica v knjigi obravnava aktualne politične dogodke, o katerih še vedno poteka širša družbena razprava, zato mora sprejeti tudi kritiko svojega dela od okolja, ki je lahko nasprotno njenim predstavam. Sodišče druge stopnje navede, da to velja zlasti v konkretnem primeru, ko je mnenje podal novinar, ki je tudi sam doktor znanosti s področja religiologije in mu je ozadje dogodkov v katoliškem krogu po II. svetovni vojni dobro poznano. Tožnica opozarja, da žaljivosti ne more opravičiti dejstvo, da je toženec strokovnjak na svojem področju. Poudarja, da sklicevanje na odločbo Ustavnega sodišča RS, da posameznik z vstopom v prostor družbenega dogajanja prevzame tveganje, da bo njegovo delo predmet diskusije in presoje, ne daje prav nobene podlage za žalitve, zlasti, ko ne gre za osebe javnega življenja. Meni, da bi bil lahko položaj drugačen, če bi šlo za kritiko v strokovnem in znanstvenem časopisju ne pa v dnevni publicistiki.

10. Tožnica tudi meni, da je sodišče druge stopnje v tem postopku kršilo 22. in 23. člen Ustave. Meni, da ni subjektivne nepristranskosti, če je tudi drugič v zadevi sodelovala ista sodnica poročevalka, ki je sodelovala tudi v prvem senatu pri izdaji odločbe, ki jo je Vrhovno sodišče razveljavilo, saj se je že vsebinsko opredelila do zadeve. Opozarja na primere Evropskega sodišča za varstvo človekovih pravic (v nadaljevanju ESČP) Pellon proti Španiji in Cardona Serrat proti Španiji, kjer je ESČP ugotovilo, da je v postopku prišlo do kršitve 6. člena EKČP.

11. Sodišče je revizijo vročilo tožencema, ki sta nanjo odgovorila.

12. Prvi toženec v odgovoru na revizijo opozarja, da ni utemeljen revizijski očitek, da je sodišče druge stopnje s sprejemom diametralno nasprotnega stališča kršilo načelo enakosti iz 14. in 22. člena Ustave. Poudarja, da je Ustavno sodišče RS v svoji praksi že obravnavalo razmerje med odločbo Vrhovnega sodišča in odločitvami nižjih sodišč in sprejelo stališče, da tudi v kolikor bi sodba Vrhovnega sodišča pomenila ustaljeno sodno prakso, to v našem pravnem sistemu ne izključuje možnosti nižjih sodišč za odstop od takšne prakse. Skladno z 22. členom Ustave namreč lahko sodišče obrazloženo odstopi od ustaljene sodne prakse, takšen odstop pa je celo nujen v primerih, ko sodnik meni, da je ustaljena sodna praksa protiustavna (odloča Ustavnega sodišča RS št. U-I-155/10). Toženec poudarja, da gre v konkretnem primeru za razmerje med eno samo odločbo Vrhovnega sodišča in eno samo odločbo višjega sodišča. Če je torej v skladu z uveljavljenimi merili mogoče odstopiti od ustaljene sodne prakse, to še toliko bolj velja za odstop od stališča Vrhovnega sodišča v posamezni zadevi. Poudarja, da  sodišče prve stopnje ni vezano na materialnopravna stališča, ki jih je zavzelo pritožbeno sodišče. Tudi če je bilo prav to razlog razveljavitve, sodišče prve stopnje lahko vztraja pri svojem dotedanjem materialnopravnem stališču in odloči enako kot prejšnjič. Vendar mora, zato, da se zadeva ne bi vrtela v začaranem krogu razveljavitev, z ugotovitvijo vseh tistih dejstev, ki so po materialnopravnem stališču pritožbenega sodišča pravno odločilna, ustvariti podlago za spremembo sodbe na drugi stopnji.(1) Toženec poudarja, da je sodišče druge stopnje v obrazložitvi svoje odločitve dalo razumne pravne argumente za odstop od stališča Vrhovnega sodišča.

13. Toženec opozarja, da je Ustavno sodišče že v odločbi U-I-172/94 poudarilo, da svoboda tiska in izražanja mnenj pomaga vzpostavljati in oblikovati nepristransko informirano javnost, v sklepu Up-91/02 pa, da ima svoboda govora še poseben pomen, ko gre za izražanje v okviru novinarskega poklica, saj so široke meje svobode tiska eden izmed temeljev sodobne demokratične družbe. To še zlasti velja za poročanje o temah, pri katerih je podan splošni interes javnosti po informiranju. Poudarja, da je treba v interesu ohranjanja svobodne in neovirane razprave o zadevah, ki so splošnega pomena, vzeti v zakup tudi ostrino grobosti in pretiranost posameznih izraženih mnenj. Strah pred kaznovanjem zaradi določenih vrednostnih sodb namreč lahko ohromi javno razpravo, tako da ta ne opravlja več funkcije, ki bi jo v demokratični družbi morala. Toženec poudarja, da je protipravnost po mnenju Ustavnega sodišča podana šele, kjer govorcu ne gre več za vplivanje na razpravo v zadevah javnega pomena, temveč zgolj za žalitev drugega. Poudarja, da je v obravnavni zadevi nesporno, da je članek razpravljal o temi splošnega javnega pomena, pri čemer ni imel niti najmanjšega namena žaliti tožnice, temveč le predstaviti svoje subjektivno mnenje o njenem delu.  Toženec tudi poudarja, da je trditve v zvezi z nagrado … prvič podal  v svoji pripravljalni vlogi z dne 22. 6. 2009 na strani 3, kjer je v zvezi s to nagrado med drugim zapisal: medtem ko v Republiki Sloveniji velja načelo ločitve cerkve od države in se nagrade podeljujejo ne glede na politično in versko usmeritev, pa katoliška verska organizacija nagrade nedvomno podeljuje osebam ustrezne verske opredelitve oziroma osebam, katerih ravnanja in razmišljanja so skladna s filozofijo katoliške cerkve. Poudarja, da je s tem v zvezi z nagrado Pro Eccelsia et Pontifice zadostil tako trditvenemu kot dokaznemu bremenu. Opozarja, da je navedel tudi, da je delo tožnice izdala založba Katoliške cerkve ... (v odgovoru na tožbo pod točko 1, v pripravljalni vlogi z dne 22. 6. 2009 pod točko 8), dejstvo, da knjiga obravnava enega najobčutljivejših obdobij v zgodovini novodobne cerkve, pa je prav tako zatrjeval večkrat in tudi sicer navedeno dejstvo med strankama niti ni bilo sporno. Toženec poudarja, da je tako pravilna ocena sodišča druge stopnje, da je njegova vrednostna sodba imela dejansko podlago.

14. Poudarja tudi, da sodišče druge stopnje s stališčem, da je tožeča stranka oseba javnega življenja v ničemer ne nasprotuje stališču Vrhovnega sodišča iz sklepa II Ips 340/2011, da je treba ločevati med javnimi osebami in javnimi osebami, ki spadajo v del izvršilne oblasti države. Poudarja, da ni dvoma, da je tožnica z izdajo monografije vzbudila interes javnosti in je varstvo njene osebnosti zato nižje le v zvezi z opravljanjem njenega dela. Toženec opozarja, da bi se v primeru, ko bi novinar s svojo izjavo, ki pomeni poseg v osebnostne pravice oškodovanke, tako prekoračil vsebinske okvire teme, o kateri poroča, da ni več mogoče reči, da z njo karkoli prispeva k odprti javni razpravi o družbeno pomembni zadevi, morala njegova svoboda izražanja umakniti osebnostnim pravicam oškodovanca (zadeva Up-1391/07). Iz obsežne judikature ESČP izhaja, da za obsodbo novinarjev včasih ne zadošča niti objektivna žaljivost ocen. Najbolj razvpit primer s tega vidika je označba „bedak“ oziroma „norec“ v okviru poročanja novinarja o govoru nacionalističnega političnega voditelja in poslanca. ESČP je ocenilo, da sta sporni članek in označba norec nedvomno polemična, vendar ne pomenita samovoljnega osebnega napada, ker je novinar za svojo besedo navedel objektivno razumno obrazložitev (zadeva Oberschlick proti Avstriji). Toženec poudarja, da je Vrhovno sodišče v 20. točki obrazložitve v sklepu II Ips 340/2011 zapisalo, da mnenje prvo tožene stranke, da je vsebino knjige uskladila z nadškofom, ni bilo v zadostni meri podprto z dejstvi, kar kaže na žaljiv namen, vendar meni, da je pravilna ocena sodišča druge stopnje, da to ne dosega standarda objektivne žaljivosti. Poudarja, da se v skladu s prakso ESČP in prakso Ustavnega sodišča svoboda tiska razteza tudi na mnenja, ki so kritična, lahko tudi žaljiva in se sklicuje na zadevi Chauvy in drugi proti Franciji in Oberschlick proti Avstriji. Če se torej varujejo kritična in celo žaljiva mnenja, ne more biti prav nikakršnega dvoma, da varstvo uživa tudi zaključek, h kateremu je bralec napeljan in ta očitek niti ni ekspliciten.

15. Nazadnje toženec še opozarja, da tožnica v reviziji ne zatrjuje, da bi sodnik v obravnavani zadevi  procesna jamstva uresničeval na način, da bi bil podan dvom v njegovo nepristranskost. Poudarja, da je bila poročevalka višja sodnica v senatu treh sodnikov in da glede na to, da je bilo v obeh primerih z zadostno večino sprejeto stališče, da sporni članek ni žaljiv, to kvečjemu kaže na prepričljivost pravnih argumentov za takšno odločitev, nikakor pa ne vzbuja dvoma v nepristranskost sodišča.

16. Tudi druga toženka v odgovoru na revizijo utemeljuje strinjanje s stališči sodišča druge stopnje in predlaga, naj Vrhovno sodišče revizijo zavrne kot neutemeljeno. Poudarja, da je višje sodišče pravilno odločilo, da prvi toženec pri objavi ni imel žaljivega namena, da pa je svoboda izražanja varovana tudi, če gre za mnenje, ki je žaljivo. Opozarja, da tožnica mimo okvirov dopuščene revizije kritizira dokazno oceno sodišča druge stopnje, kar pa ni dopusten revizijski razlog. Meni, tudi, da tožnica z opisovanjem domnevnih kršitev 22. in 23. člena Ustave širi dosedanjo trditveno podlago.

18. Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da niso utemeljeni revizijski očitki, da je sodišče druge stopnje v ponovljenem sojenju kršilo 14., 22. in 23. člen Ustave. V prvi sodbi I Cp 2766/2010 z dne 15.12.2010 je sodišče druge stopnje navedlo, da je tožnica v knjigi „...“ obravnavala v družbi aktualno ter sporno temo, glede katere v slovenski politiki in javnosti obstajajo različna mnenja. Zavzelo je stališče, da je toženec v obravnavanem članku izrazil subjektivno mnenje in da zapisa „da je logično nemogoče, da uradna slovenska cerkev oziroma njen vrh tako temeljnega projekta ne bi imela pod nadzorom“ in „da je v ozadju močno opazen namen snovalcev knjige, da bi iz dogodkov izluščili ravno prave zgodbe in prav tako prave zamolčali“ nista objektivno žaljiva. Navedlo je, da pri vrednostnih sodbah ni možno dokazati njihove resničnosti. Zavzelo je stališče, da zatrjevanje tožnice, da je prvi toženec s spornimi navedbami ustvaril pri bralcu vtis, da tožnice ni vodila strokovna neodvisnost, temveč vnaprej dogovorjen namen pisanja, ki je bil usklajen s predstavniki Rimskokatoliške cerkve v Sloveniji, presega tisto, kar je bilo v članku res izraženo.

19. Vrhovno sodišče RS je v sklepu II Ips 340/2011, s katerim je prvič reviziji ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo, najprej poudarilo, da se strinja z oceno sodišča druge stopnje, da je iz članka dovolj jasno razvidno, da gre v spornem delu članka za novinarjevo mnenje in ne za navajanje dejstev. Nato pa je opozorilo, da mora po stališču ESČP tudi vrednostna sodba imeti nekaj podlage v dejstvih, saj kadar te povezave ni, ni mogoče reči, da gre za upravičeno kritiko. Opozorilo je, da bi bil na podlagi takratnih ugotovitev sodišča druge stopnje pravilnejši zaključek, da mnenje prvega toženca,  da je avtorica celotno vsebino knjige, tako v metodi kot v vsebini, uskladila z nadškofom, ni bilo v zadostni meri podprto z dejstvi, da bi bila izkazana upravičenost takšne kritike, kar kaže na žaljiv namen.

20. V drugi sodbi je sodišče druge stopnje sprejelo enako odločitev kot prvič, vendar se je - upoštevajoč materialnopravna izhodišča Vrhovnega sodišča - drugače kot prvič temeljiteje osredotočilo na presojo, ali je bilo toženčevo mnenje v zadostni meri podprto z dejstvi, da mu ni mogoče očitati žaljivega namena.

21. Sodišče druge stopnje je poudarilo, da tudi, če bi sporne navedbe novinarja razumeli v smislu, da je tožnica vsebino knjige uskladila z vrhom slovenske cerkve, gre še vedno le za novinarjevo mnenje, svoboda izražanja pa varuje tudi mnenja, ki so kritična, lahko tudi žaljiva. Sodišče druge stopnje je ocenilo, da je imel toženec glede na to, da tožničina knjiga obravnava eno najobčutljivejših obdobij v zgodovini novodobne cerkve, da je bila knjiga izdana pri uradni založbi Katoliške cerkve ... in da je tožnica marca 2004 prejela papeževo odlikovanje Pro Eccelesia et Pontifice zadostno podlago za izražen pomislek  v samostojnost tožnice pri pripravi strokovne monografije. Navedlo je, da je to, da je tožnica odstopila od temeljnih znanstveno - raziskovalnih načel, kar kot žaljivo označuje Vrhovno sodišče, le zaključek, h kateremu je bralec napeljan, in ta očitek ni ekspliciten.

22. V primeru kolizije med pravico do varstva časti in dobrega imena ter pravico do svobode izražanja je lahko izključena protipravnost tudi zelo ostrih, surovih in brezobzirnih izjav, če jih bralec oziroma poslušalec še vedno razume kot kritiko ravnanja ali stališča, ne pa kot napad na osebnost, njeno sramotitev, ponižanje, prezir, zasmehovanje. V interesu ohranjanja svobodne in neovirane razprave o zadevah, ki so splošnega pomena, je namreč treba vzeti v zakup tudi ostrino, grobost in pretiranost posameznih izraženih mnenj. Strah pred kaznovanjem zaradi določenih vrednostnih sodb lahko ohromi javno razpravo, tako da ta ne opravlja več funkcije, ki bi jo v demokratični družbi morala. Vendar je zaradi nedotakljivosti jedra pravic iz 34. in 35. člena Ustave tudi izražanju grobih vrednostnih sodb postavljena meja. Kjer govorcu ne gre več za vplivanje na razpravo v zadevah javnega pomena, temveč zgolj za žalitev drugega, protipravnost ni izključena (tako Ustavno sodišče RS v zadevi Up-584/12).

23. Tudi ESČP v svojih odločitvah vedno znova poudarja, da svoboda izražanja (10. člen EKČP) sodi med temeljna načela demokratične družbe in med temeljne pogoje za njen razvoj pa tudi za razvoj vsakega posameznika ter za njegovo samouresničitev. Čeprav so v skladu z drugim odstavkom 10. člena EKČP dopustne določene omejitve te pravice, je treba te ozko razlagati, nujnost kakršnekoli omejitve pa mora biti prepričljivo utemeljena. ESČP poseg presoja v luči primera kot celote in oceni, ali je bil ta sorazmeren z legitimnim ciljem in ali so razlogi, ki so jih navedla nacionalna sodišča, da bi upravičila poseg, upoštevni in zadostni (relevant and sufficient). Svoboda izražanja iz 10. člena EKČP ne zajema le informacij in idej, ki so sprejete z odobravanjem in ne štejejo za žaljive, temveč tudi tiste, ki žalijo, šokirajo ali vznemirjajo. Vse to so zahteve pluralizma in strpnosti, brez katerih ni demokratične družbe. Varstvo pravice do svobode izražanja sicer ne zajema žaljivih izjav, ki pomenijo objestno, samovoljno klevetanje (očrnitev), na primer izjav, katerih edini namen je žaljenje oziroma sramotenje(2) .

24. Tožnica v knjigi „...“, ki jo je leta 2005 izdala založba ..., obravnava sodne procese, administrativne kazni in druge posege tedanje oblasti, zlasti tudi delovanje Uprave državne varnosti (v nadaljevanju Udba) v obdobju od leta 1943 do leta 1960 zoper duhovnike in druge predstavnike Katoliške cerkve v Sloveniji. Tožnica izpostavlja nespoštovanje temeljnih procesnih jamstev v teh postopkih in kršenje temeljnih pravic obravnavanih posameznikov.

25. Iz ugotovitev sodišč prve in druge stopnje izhaja, da je prvi toženec v uvodu članka „...“ zapisal, da je iz tožničine knjige mogoče „razbrati zakonitosti, ki se zdijo značilnejše za premišljeni parapolitični projekt kot za zgodovinopisje“ in da ima „sistem skupaj zloženih resnic statistični in dokumentarni učinek, vendar izbor in interpretacija močno zamajeta verodostojnost celovite resnice o tistem času“. Nato pa je v nadaljevanju navedel, da glede na to, da je avtorica na predlog slovenske škofovske konference prejela papeževo odlikovanje ..., glede na centralistični in absolutistični slog nadškofovanja C. C. in glede na to, da je knjigo izdala uradna založba slovenske katoliške cerkve, ni nobenega dvoma, da je avtorica celotno vsebino knjige, tako v metodi kot v vsebini, uskladila z njim.

26. Ocena o tem, ali je kritika presegla še dovoljene meje, je vselej odvisna od tega, kdo je oškodovanec, za kakšno obliko komunikacije gre, predvsem pa tudi kakšna je teža in pomen zadeve, ki jo sporni prispevek obravnava. Za odločanje v obravnavani zadevi je zato pomembno, da se sporna kritika nanaša na strokovno monografijo, da je avtorica doktorica znanosti in mednarodno priznana strokovnjakinja za zgodovino, torej ni nosilka politične ali druge javne funkcije. Revizijsko sodišče ocenjuje, da je tudi ob upoštevanju dejstev, ki jih je prvi toženec pravočasno zatrjeval in ki jih je izpostavilo sodišče druge stopnje, žaljiva ocena, da je tožnica pri pripravi monografije odstopila od temeljnih znanstveno-raziskovalnih načel. Vendar je res, na kar je ob ponovnem odločanju opozorilo sodišče druge stopnje in na kar opozarja prvi toženec v odgovoru na revizijo, da ESČP tudi pri žaljivih navedbah opravi še presojo, ali gre za objestno, samovoljno klevetanje (očrnitev), torej ali gre za izjave, katerih edini namen je žaljenje oziroma sramotenje ali pa so bile te izjave vendarle podrejene obravnavanju aktualne družbene teme(3).

27. Vrhovno sodišče po dopolnjeni obrazložitvi sodišča druge stopnje ocenjuje, da vse okoliščine obravnavane zadeve vendarle utemeljujejo sklep, da je bil namen toženca v prvi vrsti  slovenski javnosti kritično prikazati dogajanje v slovenski Katoliški cerkvi v tranzicijskem obdobju. Avtor namreč v članku utemeljuje, da je vplivni del Cerkve želel z izdajo te monografije in z omejitvijo prikaza na posamezne primere v povojnem obdobju prehiteti bolj pomembno analizo povezav med Udbo in slovensko cerkvijo v letih slovenske tranzicije, ki je po mnenju avtorja služila uresničevanju finančno-političnih ciljev določenih lobijev v slovenski Katoliški cerkvi. Izid tožničine monografije je uporabil le kot izhodišče za nadaljnjo obravnavo za javnost pomembnih vprašanj, zato je pravilna ocena, da kljub žaljivi navedbi prvemu tožencu ni šlo zgolj za žalitev tožnice ampak predvsem za vplivanje na razpravo v zadevi javnega pomena. Vrhovno sodišče zato soglaša z oceno sodišča druge stopnje, da bi upoštevajoč vse navedene okoliščine poseg sodišča v toženčevo svobodo izražanja v obravnavanem primeru prekomerno omejil potrebno razpravo v demokratični družbi.

28. Vrhovno sodišče še dodaja, da se po drugem odstavku 163. člena Sodnega reda zadeva, ki je bila razveljavljena, ob ponovni predložitvi pritožbenemu sodišču praviloma dodeli istemu sodniku poročevalcu. Po 356. členu ZPP lahko sodišče druge stopnje ob razveljavitvi odredi, da se nova glavna obravnava opravi pred drugim senatom, ta določba pa se po 383. členu ZPP uporablja tudi v revizijskem postopku. Pooblastilo iz 356. člena sodišče uporabi takrat, ko meni, da je sodnik tako trdno zavzel po mnenju višjega sodišča napačno pravno stališče, da takšnega stališča ne bo spremenil, ali ko ima resne pomisleke o sodnikovi nepristranskosti. V obravnavani zadevi ni šlo za takšen primer, zato se revizijsko sodišče za uporabo 356. člena ZPP v prvem postopku ni odločilo. Toženec v odgovoru na revizijo pravilno opozarja, da sodišče druge stopnje ob upoštevanju materialnopravnih izhodišč Vrhovnega sodišča lahko vztraja pri svoji prvotni odločitvi, vendar mora zato, da se zadeva ne bi vrtela v začaranem krogu razveljavitev, z ugotovitvijo vseh tistih dejstev, ki so po materialnopravnem stališču pritožbenega sodišča pravno odločilna, ustvariti podlago za spremembo sodbe na drugi stopnji. Vse to je sodišče druge stopnje tudi storilo, zato so neutemeljeni revizijski očitki o subjektivni nepristranskosti sodnice poročevalke na sodišču druge stopnje. Zadevi ESČP Pellon proti Španiji in Cardona Serrat proti Španiji pa z obravnavano zadevo nista primerljivi, saj so v obeh navedenih primerih sodniki, ki so o kazenski zadevi odločali bodisi o preiskovalnih dejanjih ali o priporu, torej so sodelovali v postopku pred nižjim sodiščem, kar pa je tudi po slovenskem pravu izključitveni razlog po 70. členu ZPP.

29. Na podlagi prvega odstavka 165. člena ZPP in prvega odstavka 154. člena ZPP mora tožnica sama kriti svoje stroške revizijskega postopka, ta odločitev pa zajeta že v odločitvi o zavrnitvi revizije. Poleg tega mora tožencema povrniti njune stroške odgovora na revizijo, vsakemu po 343,45 EUR (600 točk po 0,46 EUR, 2 % materialne stroške in od vsega skupaj še 22 % DDV). Glede na prehodno določbo 41. člena sedaj veljavnega Zakona o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2008) je Vrhovno sodišče pri odločanju uporabilo prej veljavni Zakon o odvetniški tarifi (Ur. l. RS, št. 67/2003).

Op. št. (1): Jan Zobec, dr. Lojz Ude in ostali, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 3. knjiga, Ljubljana, 2009, stran 500.

Op. št. (2): Zadeve ESČP Oberschlick proti Avstriji, Lindgens proti Avstriji, Chauvy in drugi proti Franciji, Surek proti Turčiji, Tammer proti Estoniji, Mladina proti Sloveniji.

Op. št. (3): Glej na primer zadevi ESČP UJ proti Madžarski in Mamere proti Franciji.

URS člen 14, 22, 23, 34, 35. EKČP člen 10, 10/2. Sodni red člen 163, 163/2. ZPP člen 356, 383.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.