VSRS Sklep X Ips 55/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-03-23

Peter Golob (preds.), Brigita Domjan Pavlin (poroč.), dr. Erik Kerševan

dovoljenost revizije - davki - pomembno pravno vprašanje - zelo hude posledice niso izkazane - odprava odločbe po nadzorstveni pravici - zavrženje revizije

Trditveno in dokazno breme za dovoljenost revizije je na revidentu. Revident ni konkretno, jasno in določno izpostavil pravnega vprašanja, ki je pomembno po vsebini zadeve in glede katerega pričakuje stališče Vrhovnega sodišča, zato pogoj za dovoljenost revizije po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 ni izkazan.

II. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskega postopka.

1. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrnilo tožbo tožeče stranke (v nadaljevanju revidentka) zoper sklep Ministrstva za finance, št. DT-499-10-60/2015-2 z dne 11. 6. 2015. Z navedenim sklepom je Ministrstvo za finance predlog revidentke za odpravo odločbe Davčne uprave RS, št. 42270-2671/2013-1 z dne 20. 6. 2013, po nadzorstveni pravici zavrglo.

2. V obrazložitvi izpodbijane sodbe je sodišče prve stopnje revidentki pojasnilo, da če se s stališči davčnega organa, sprejetimi v odločbi z dne 20. 6. 2013 ni  strinjala, bi lahko v predpisanem roku sprožila upravni spor. Ponovna presoja drugostopenjskega organa, ki je hkrati nadzorstveni organ (276. člen Zakona o splošnem upravnem postopku, v nadaljevanju ZUP) o zakonitosti konkretne prvostopenjske odločbe, je izključena, če je nadzorstveni organ sam o pritožbi zoper isto odločbo že odločal ter tako odločbo presodil za zakonito.

3. Zoper navedeno pravnomočno sodbo sodišča prve stopnje je revidentka vložila revizijo. Njeno dovoljenost utemeljuje s sklicevanjem na 2. in 3. točko drugega odstavka 83. člena ZUS-1. Revizijo utemeljuje z bistvenimi kršitvami določb postopka v upravnem sporu, zmotno uporabo materialnega prava in uveljavlja kršitev ustavnih pravic iz 22. in 25. člena Ustave RS. Predlaga, da naj Vrhovno sodišče revizijo dovoli, nato pa reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbi ugodi in sklep Ministrstva za finance, št. DT-499-10-60/2015-2 z dne 11. 6. 2015, odpravi ter zadevo vrne Ministrstvu za finance v ponovno odločanje, toženi stranki pa naloži v plačilo stroške postopka, oziroma naj reviziji ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, oziroma naj reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbi ugodi in odločbo Davčne uprave RS, Davčnega urada Ljubljana, št. DT 42270-2671/2013-1 z dne 20. 6. 2013, odpravi.

5. Po drugem odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je izpolnjen eden od tam navedenih pogojev. Po ustaljeni upravnosodni praksi Vrhovnega sodišča je trditveno in dokazno breme o izpolnjevanju teh pogojev na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti. Vrhovno sodišče glede na značilnosti tega pravnega sredstva ter svoj položaj in temeljno funkcijo v sodnem sistemu svojih odločitev o tem, da revizija ni dovoljena, podrobneje ne obrazlaga (razlogi za to so pojasnjeni v sodbi X Ips 420/2014 z dne 2. 12. 2015).

6. Kakšne so zahteve za to, da se določeno pravno vprašanje upošteva kot izpolnjevanje pogoja za dovoljenost revizije iz 2. točke drugega odstavka 83. člena ZUS-1, izhaja iz ustaljene prakse Vrhovnega sodišča (npr. sklepi X Ips 286/2008 z dne 19. 6. 2008, X Ips 189/2009 z dne 4. 6. 2009, X Ips 423/2012 z dne 29. 11. 2012, X Ips 302/2013 z dne 13. 3. 2014).

7. Revidentka v reviziji izpostavlja dve vprašanji, in sicer: „vprašanje precedenčne moči odločitve Ustavnega sodišča RS s sprejetjem odločbe opr. št. U-I-313/13-86 z dne 21. 3. 2014, v kateri je Ustavno sodišče razveljavilo Zakon o davku na nepremičnine in ugotovilo, da je Zakon o množičnem vrednotenju nepremičnin v neskladju z Ustavo, kolikor se nanaša na množično vrednotenje nepremičnin zaradi obdavčenja nepremičnin, v zvezi s presojanjem zakonitosti delovanja upravnih organov, ki so arbitrarno odločili mimo precedenčne odločbe Ustavnega sodišča, ki je po vsebini jasna in ne pušča nobenega dvoma.“ in „ali lahko pristojni nadzorstveni organ, kar je v predmetni zadevi Ministrstvo za finance, v skladu z drugim odstavkom 88. člena ZdavP-2 že po izdani pravnomočni odločbi o isti stvari, odloča že drugič?“.

8. Glede prvega vprašanja Vrhovno sodišče sodi, da revidentka s tako izpostavljenim vprašanjem pogoja dovoljenosti revizije po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 ni izkazala. Njeno vprašanje ne izpolnjuje v ustaljeni upravnosodni praksi Vrhovnega sodišča izoblikovanih zahtev za to, da se določeno pravno vprašanje upošteva kot pomembno pravno vprašanje, zaradi katerega Vrhovno sodišče revizijo vsebinsko obravnava. Predmetno vprašanje je nejasno in nerazumljivo do te mere, da ga ni mogoče obravnavati. Vrhovno sodišče pa v primeru, da je revidentka želela postaviti vprašanje učinkovanja odločb Ustavnega sodišča RS na nepravnomočno rešena pravna razmerja, dodaja, da je na to vprašanje jasno odgovorjeno že z določbo 44. člena Zakona o ustavnem sodišču in obširno sodno prakso (tudi Ustavnega sodišča RS, npr. Up-624/11 z dne 3. 7. 2014). Nenazadnje pa to vprašanje za konkretni postopek ni relevantno, saj je pravno razmerje revidentke pravnomočno razrešeno, poleg tega pa izpodbijani sklep temelji na pravni podlagi, ki je citirana odločba Ustavnega sodišča RS vsebinsko ne zadeva (zavrženje iz razloga, ker je nadzorstveni organ v zadevi že odločal).

9. Vprašanje, ki je v sodni praksi že rešeno, ni pomembno pravno vprašanje v smislu 2. točke drugega odstavka 83. člena ZUS-1 (npr. sklep X Ips 845/2007 z dne 26. 11. 2009), saj odločitev o tem vprašanju ni več objektivno pomembna z vidika pravnega reda kot celote, tj. za zagotavljanje pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Takšno je drugo izpostavljeno vprašanje revidentke, na katero je Vrhovno sodišče že odgovorilo (sodba X Ips 106/2012 z dne 13. 9. 2012), da je ponovna presoja drugostopenjskega organa, ki je hkrati nadzorstveni organ, izključena, če je sam o pritožbi zoper isto odločbo že odločal. Tega stališča ne spremeni navajanje revidentke, da to ne more veljati, če je v vmesnem času prišlo do spremembe (razveljavitve) zakonske določbe, ki predstavlja pravno podlago izdani odločbi. Ponovna vsebinska presoja zakonitosti iste odločbe, s strani istega organa ni mogoča.

10. Zelo hude posledice, ki so nedoločen pravni pojem, je treba izkazati v vsakem primeru posebej. Upoštevaje pravilo o trditvenem in dokaznem bremenu ter ustaljeno upravnosodno prakso Vrhovnega sodišča (npr. X Ips 212/2008 z dne 4. 11. 2010, X Ips 85/2009 z dne 19. 8. 2010 in X Ips 148/2010 z dne 19. 8. 2010) mora revident obrazložiti, kakšne konkretne posledice ima zanj izpodbijana odločitev, navesti razloge, zakaj so te posledice zanj zelo hude, in to tudi izkazati. Revidentka pa svojega sklicevanja na 3. točko drugega odstavka 83. člena ZUS-1 sploh ni obrazložila.

11. Ker uveljavljani pogoji za dovoljenost revizije niso izkazani, je Vrhovno sodišče revizijo kot nedovoljeno zavrglo na podlagi 89. člena ZUS-1.

12. Revidentka z revizijo ni uspela, zato sama trpi svoje stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP in v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.