VSRS sodba VIII Ips 225/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-02-24

Miran Blaha (preds.), mag. Ivan Robnik (poroč.), mag. Marijan Debelak, Marjana Lubinič, Karmen Iglič Stroligo

pogodba o zaposlitvi za določen čas - transformacija pogodbe o zaposlitvi za določen čas - zakoniti razlog - javna dela - sofinanciranje zaposlitve - ukrepi aktivne politike zaposlovanja

Za presojo zakonitosti pogodbe o zaposlitvi za določen čas je bistveno, ali so na strani delodajalca podani razlogi iz 52. člena ZDR in drugi zakonski pogoji za zakonitost take zaposlitve. Ker je bila tožnica na podlagi večih pogodb o zaposlitvi za določen čas zaposlena pri toženi stranki več kot dve oziroma tri leta, da v zadnji pogodbi o zaposlitvi za določen čas razlog za sklenitev sploh ni bil naveden, da je tožnica ves čas delala kot oskrbovalka oziroma osebna asistentka invalidov in da je tožena stranka s to dejavnostjo nadaljevala tudi v naslednjih letih, revizijsko sodišče soglaša s presojo, da je bila zadnja pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena v nasprotju z določbami 52. in 53. člena ZDR in da se zato na podlagi 54. člena ZDR šteje, da je bila sklenjena za nedoločen čas.

1. Sodišče prve stopnje je v ponovljenem postopku ugodilo tožbenemu zahtevku in ugotovilo, da je imela tožnica s toženo stranko od 6. 7. 2010 dalje sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Toženi stranki je naložilo, da pozove tožnico na delo na delovnem mestu „oskrbovalka III“, ji za to delovno mesto izstavil pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas in ji od 31. 7. 2011 dalje prizna delovno dobo in pravice iz delovnega razmerja, vključno s plačo po navedenem delovnem mestu ter jo prijavil v socialna zavarovanja in ji povrne stroške postopka. Ob ugotovitvi, da je bila tožnica že od 1. 6. 2006 dalje pri toženi stranki zaposlena na podlagi večih pogodb o zaposlitvi za določen čas in da ni šlo za zaposlitev tožnice na podlagi vključitve v javna dela, temveč zgolj ob sofinanciranju njene zaposlitve v okviru drugih ukrepov aktivne politike zaposlovanja, kar ni bilo pogojeno z zaposlitvijo za določen čas, je presodilo, da je bila zadnja pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena nezakonito in se zato šteje, da je bila sklenjena za nedoločen čas.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vlaga tožena stranka revizijo in se v njej sklicuje na vse revizijske razloge iz 370. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Navaja, da se sodišče ni opredelilo do njenih pritožbenih navedb, da je bila tožnica zaposlena za določen čas pod nebistveno drugačnimi pogoji, kot bi šlo za javna dela, da je bila tudi za tožničino zaposlitev v smislu aktivne politike zaposlovanja bistvena časovna komponenta, glede na to, da je imela tožena stranka iz naslova aktivne politike zaposlovanja zagotovljeno financiranje tožničine zaposlitve le za določen čas. Zato je podana bistvena  kršitev določb pravdnega postopka v smislu 14., pa tudi v smislu 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj ob takem ravnanju sodišča toženi stranki ni bila zagotovljena možnosti obravnavanja pred sodiščem. V zvezi s tem je sodišče svoje ugotovitve tudi sicer nezakonito oprlo zgolj na stališče Zavoda Republike Slovenije za zaposlovanje (v nadaljevanju Zavod), da je šlo za povsem običajno zaposlitev tožnice pri toženi stranki. Poudarja posebnosti izvajanja osebne asistence za zagotavljanje neodvisnega življenja invalidnim osebam, kar je lahko tožena stranka, kot invalidsko društvo brez zagotovljenih zadostnih lastnih sredstev, zagotavljala le ob sofinanciranju iz programov aktivne politike zaposlovanja. V zvezi s tem je bila tožnica tudi v pogodbenem razmerju z Zavodom, tožena stranka pa je morala zavod ob mesečnih zahtevkih za refundacijo sredstev obveščati s poimenskim seznamom na tak način zaposlenih osebnih asistentov. Zato je tožena stranka s tožnico zakonito sklepala pogodbe o zaposlitvi le za obdobja, ko ji je bilo sofinanciranje njene zaposlitve zagotovljeno, to je za določen čas. Zgolj dejstvo, da je tožena stranka tudi v naslednjih obdobjih, ko ji je bilo na novo odobreno sofinanciranje, nadaljevala projekt osebne asistence z isto delavko, je potrebno razumeti kot specifičnost osebne asistence, to je osebne vezi, ki se vzpostavi med asistentom in invalidi, s katerimi sodeluje. Ob prekinitvi projekta zaradi ustavitve sofinanciranja s strani Zavoda pa bi se avtomatično prenehalo sodelovanje med toženo stranko in tožnico. Tako je šlo v tej zadevi za verigo med seboj povezanih pogodb z jasno časovno opredelitvijo, saj je tudi zavod sklepal pogodbo z delavcem in toženo stranko zgolj za določeno časovno obdobje.

4. V odgovoru na revizijo tožnica prereka revizijske navedbe in predlaga zavrnitev revizije.

6. Na podlagi 371. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Pri tem je vezano na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga za izdajo izpodbijane sodbe, saj zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

7. Sodišče se je jasno opredelilo, da tožnica pri toženi stranki v spornem obdobju ni bila zaposlena v okviru javnih del. Ob specifičnosti zaposlitve v okviru javnih del na podlagi programa le-teh v smislu določb 52. in 53. člena v spornem obdobju veljavnega Zakona o zaposlovanje in zavarovanju za primer brezposelnosti (v nadaljevanju ZZZPB) se je sodišče jasno opredelilo do razlike med javnimi deli in tožničino zaposlitvijo ob zgolj delnem sofinanciranju njene zaposlitve s strani zavoda. S tem je tudi odgovorilo na navedbe tožene stranke v pritožbi, s katerimi je poskušala te razlike zanikati. Zato očitek bistvenih kršitev določb pravdnega postopka v smislu 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljen. Prav tako tožena stranka neutemeljeno očita sodišču, da je ugotavljalo obstoj pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas zgolj na podlagi pojasnil predstavnikov zavoda.

8. Za presojo zakonitosti pogodbe o zaposlitvi za določen čas je bistveno, ali so na strani delodajalca podani razlogi iz 52. člena Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR) in drugi zakonski pogoji za zakonitost take zaposlitve. Ob ugotovitvah, da je bila tožnica na podlagi večih pogodb o zaposlitvi za določen čas zaposlena pri toženi stranki že od 1. 6. 2006, torej več kot dve oziroma tri leta, da v zadnji pogodbi o zaposlitvi za določen čas od 6. 7. 2010 do 31. 7. 2011 razlog za sklenitev pogodbe o zaposlitvi za določen čas sploh ni bil naveden, da je tožnica ves čas delala kot oskrbovalka oziroma osebna asistentka invalidov in da je tožena stranka s to dejavnostjo nadaljevala tudi po 31. 7. 2011 in v naslednjih letih, revizijsko sodišče soglaša s presojo, da je bila zadnja pogodba o zaposlitvi za določen čas sklenjena v nasprotju z določbami 52. in 53. člena ZDR in da se zato na podlagi 54. člena ZDR šteje, da je bila sklenjena za nedoločen čas. Dejstva, da si je tožena stranka sredstva za dejavnost osebne asistence, vključno s stroški tožničine zaposlitve, zagotavljala sproti, z letnimi dogovori z Zavodom v okviru drugih oblik aktivne politike zaposlovanja, ker ni imela drugačne sistemske rešitve financiranja te dejavnosti, da je hotel imeti Zavod nadzor nad zaposlitvijo na tak način financiranih delavcev in mu je morala tožena stranka poročati o konkretni sprotni porabi sredstev, ne morejo vplivati na drugačno presojo tožničine zaposlitve.

9. Glede na navedeno revizijski razlogi niso podani. Zato je sodišče na podlagi 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.