VSRS sklep II Ips 224/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-11-05

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Tomaž Pavčnik

dopuščena revizija - lastninska pravica na nepremičnini - pridobitev lastninske pravice - priposestvovanje - dobra vera - odločba državnega organa - skrbnost denacionalizacijskega upravičenca

Če so bile pravnim prednikom tožnikov odvzete nepremičnine kot celotno posestvo, brez parcelnih številk, vrnjene pa s parcelnimi številkami, med katerimi ni bilo sporne nepremičnine, in so po njeni izdaji posest vseh nepremičnin, vključno s sporno, nemoteno nastopili ter jo obdržali za priposestvovanje potreben čas, bi bila zahteva, da tožniki preverjajo, katere parcelne številke nosijo nepremičnine, katerih posest so nastopili, in katere parcelne številke so zajete z denacionalizacijsko odločbo, pretirana.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožniki so menili, da so svojo lastninsko pravico na nepremičnini s parc. št. 1416/3, k. o. ... (v nadaljevanju sporna nepremičnina), priposestvovali, vsak do 1/3.

2. Sodišče prve stopnje je njihovemu tožbenemu zahtevku za ugotovitev lastninske pravice ugodilo, zavrnilo pa zahtevek za izstavitev zemljiškoknjižne listine, na podlagi katere bi se tožniki v zemljiški knjigi vpisali kot lastniki sporne nepremičnine, vsak do 1/3.

3. Sodišče druge stopnje je toženčevi pritožbi ugodilo in tožbeni zahtevek za ugotovitev lastninske pravice tožnikov zavrnilo.

4. Revizija je bila dopuščena s sklepom Vrhovnega sodišča II DoR 61/2015 z dne 22. 4. 2015 glede vprašanja pravilne presoje sodišča druge stopnje o (ne)obstoju dobre vere tožnikov v zvezi s priposestvovanjem sporne nepremičnine.

5. Tožniki v dopuščeni reviziji izpostavljajo nakup nepremičnin s strani njihovih pravnih prednikov od grofa T., v času katerega je bilo celotno kupljeno posestvo označeno z oštevilčenimi kamni, s katerimi se je to ločilo od sosednjih nepremičnin, in njihovo nacionalizacijo leta 1946 ter vrnitev v letu 1992, ko so kamnite označbe še vedno obstajale. Zanesli so se na to, da so jim bile vrnjene nepremičnine v enakem obsegu, kot so bile podržavljene njihovim pravnim prednikom. Kot povprečno skrbne osebe so se o tem prepričali z ogledom kamnitih znamenj v naravi, ki so na spornem območju še vsa vidna. S tem so izpolnili svojo raziskovalno dolžnost in bili v opravičljivi zmoti, da je sporna nepremičnina njihova, saj niso imeli prav nobenega razloga, da bi v to podvomili. Njihovo dobro vero je opravičevalo tudi navzven, s kamnitimi označbami vidno posestno stanje. Vse do spora leta 2005 so vse nepremičnine tudi uporabljali, njihovi uporabi pa ni nihče nasprotoval. Opozarjajo, da se določena stopnja skrbnosti zahteva tudi od zemljiškoknjižnega lastnika, ki mu je znana neskladnost med knjižnim in dejanskim stanjem, in naj prepreči pridobitev lastninske pravice s priposestovanjem. Izpostavljajo tožnikovo (pravilno toženčevo) izpovedbo, da se še leta 2003 ni vedelo, čigavo je sporno območje. Ker se dobra vera nanaša na priposestvovalčevo mišljenje glede njegove lastninske pravice in ne na vprašanje pravice tretjih, tudi denacionalizacijska odločba, izdana toženčevemu pravnemu predniku, na njihovo dobro vero ne more vplivati. Z njo se niso bili dolžni seznaniti, niti v njej pa sporna nepremičnina ni navedena. Izpostavljajo odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 723/2006, II Ips 1019/2007 in II Ips 622/2008, da vpis v zemljiško knjigo sam po sebi ne predstavlja okoliščine, ki bi narekovala sklep o slabi veri priposestvovalca, in po njihovem mnenju napačno stališče sodišča druge stopnje, da tožencu ni bilo potrebno zatrjevati ničesar, saj so ob uvedbi postopka sami zatrjevali in dokazovali njegov vpis v zemljiški knjigi. Dobra vera se namreč domneva, presoja pa po določbah Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v nadaljevanju ZTLR), ki določa milejše pogoje kot poznejši Stvarnopravni zakonik (v nadaljevanju SPZ). Ob tem je sodna praksa vse do leta 2002 štela, da je dobroveren ali pošten posestnik tisti, ki je prepričan, da je stvar, ki jo poseduje, njegova. Sodišče druge stopnje jim je napačno naložilo več, s tem pa nedopustno skrčilo možnost izvenknjižnega priposestvovanja. Revizijskemu sodišču predlagajo spremembo izpodbijane sodbe tako, da toženčevo pritožbo zavrne in potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Zahtevajo povračilo revizijskih stroškov.

6. Toženec je na vročeno revizijo pravočasno odgovoril. Opozarja, da je edino ključno vprašanje, ali so bili tožniki dobroverni ob vrniti podržavljenega premoženja. V zvezi s tem izpostavlja, da v odločbi o vrnitvi podržavljenega premoženja z dne 12. 11. 1992 ni zajeta sporna nepremičnina, zato bi moralo biti tožnikom znano, da je niso dobili nazaj. Če tega tožniki po prejemu odločbe niso preverili, morajo sami trpeti škodljive posledice. Če so pričakovali, da jim bo vrnjeno to, kar jim je bilo odvzeto, bi morali imeti pred očmi splošno znano dejstvo, da se niso vračale vse odvzete nepremičnine. Postavljeni kamni po njegovi oceni ne morejo imeti odločilnega vpliva, saj so bili postavljeni že pred podržavljenjem. Izgovori v smeri, da v času vrnitve ni bilo mogoče enostavno preveriti zemljiške knjige in katastra, pa izkazujejo ravno slabo vero tožnikov, saj priznavajo, da uradnih evidenc niso preverili in so zgolj sklepali, da jim je vrnjeno vse, kar jim je bilo odvzeto. Opozarja, da je za priposestvovanje potreben tudi veljaven pravni naslov, ki ga tožniki nimajo. Pravzaprav sploh nimajo pravnega naslova, ker sporna nepremičnina z denacionalizacijsko odločbo ni zajeta. Ravno zato, ker je bilo premoženje vrnjeno z denacionalizacijsko odločbo, pa bi morali tožniki ravnati še bolj skrbno in zoper njo uveljavljati pravna sredstva. Zahtevajo povračilo stroškov odgovora.

8. Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili naslednje odločilno dejansko stanje:

- pravni predniki tožnikov so leta 1935 kupili t. i. posestvo grofa T., sporna nepremičnina pa je bila del kupljenega posestva;

- leta 1946 je bilo pravnim prednikom tožnikov nacionalizirano celotno posestvo;

- sporna nepremičnina je nastala v letu 1960 v postopku ugotavljanja vrste rabe, v naravi pa mejniki med nepremičninami nikoli niso bili postavljeni, saj so bile vse nepremičnine v lasti države;

- podržavljene nepremičnine so bile tožnikom vrnjene z delno odločbo o denacionalizaciji z dne 12. 11. 1992, v odločbi pa sporna nepremičnina ni bila navedena;

- ta je bila zajeta z denacionalizacijsko odločbo z dne 6. 1. 1993, ki je podržavljene nepremičnine vrnila toženčevemu pravnemu predniku V. K.;

- toženec jo je na podlagi sklepa o dedovanju z dne 17. 12. 2002 podedoval, on in njegov prednik sta se tudi vpisala v zemljiško knjigo kot lastnika sporne nepremičnine;

- v naravi so mejna znamenja (kamni), ki so ločevali v letu 1935 kupljeno posestvo grofa T. od drugih nepremičnin, ostala.

9. Po določbi drugega odstavka 371. člena ZPP revizijsko sodišče v primeru dopuščene revizije izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena. Izven tega okvira revizija ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP). Revizijsko sodišče je zato preizkusilo le zaključek sodišča druge stopnje, da tožniki niso mogli biti v dobri veri glede tega, da je sporna nepremičnina njihova.

10. Pravno podlago tožbenega zahtevka glede na zatrjevani čas posesti (denacionalizacijska odločba, izdana tožnikom, na kateri ti gradijo svojo posest, sega v leto 1992) najprej predstavljajo določbe ZTLR, saj bi se desetletna priposestvovalna doba lahko iztekla že pred uveljavitvijo SPZ 1. 1. 2003. Glede na prehodno določbo prvega odstavka 266. člena SPZ je namreč treba ugotoviti, ali je bila pridobljena stvarna pravica po do tedaj veljavnih predpisih, ki v primeru utemeljenega zahtevka ostane v veljavi z vsebino, ki jo določa SPZ. ZTLR je glede pridobitve lastninske pravice na nepremičninah s priposestvovanjem v drugem in četrtem odstavku 28. člena določal, da dobroverni in zakoniti posestnik nepremične stvari, na kateri ima nekdo drug lastninsko pravico, slednjo pridobi na njej s priposestvovanjem po preteku desetih let, le dobroverni posestnik pa po preteku dvajsetih let. Posest je zakonita, če temelji na veljavnem pravnem naslovu, ki je potreben za pridobitev lastninske pravice in če ni bila pridobljena s silo, zvijačo ali zlorabo zaupanja (prvi odstavek 72. člen ZTLR). Posest je dobroverna, če posestnik ne ve ali ne more vedeti, da stvar, ki jo ima v posesti, ni njegova (drugi odstavek 72. člena ZTLR).

11. Ker tožniki nimajo veljavnega pravnega naslova, ki bi zajel sporno nepremičnino, svoje pravice ne morejo opirati na zakonito posest. Dvajsetletna zgolj dobroverna priposestvovalna doba po ZTLR pa od leta 1992, ko zatrjujejo nastop svoje posesti, do uveljavitve SPZ leta 2003 ni mogla preteči.

12. Za presojo njihovega tožbenega zahtevka je tako treba uporabiti tudi določbe SPZ. Ta v prehodni določbi 269. člena določa, da se glede priposestvovalne dobe, ki je začela teči pred uveljavitvijo tega zakona, upoštevajo določila tega zakona, dobroverni posestnik ter dobroverni in zakoniti posestnik po ZTLR pa sta glede trajanja priposestvovalne dobe izenačena z dobrovernim lastniškim posestnikom po SPZ. Dobroverni lastniški posestnik nepremičnine pridobi lastninsko pravico na njej po preteku desetih let (drugi odstavek 43. člena SPZ).

13. Revizijsko (še) ni sporen potek priposestvovalne dobe, pač pa le presoja dobre vere tožnikov. Dobra vera se domneva, na toženi stranki pa je, da dokaže, da dobre vere ni (9. člen SPZ in tretji odstavek 72. člena ZTLR). Posestnik ni v dobri veri, če ve ali mora po okoliščinah domnevati, da ni lastnik, da torej stvar pripada drugemu,(1) v svoji zmoti pa ne sme opustiti običajno potrebne skrbnosti, ki se zahteva od posestnika pri razmisleku (raziskovalni dolžnosti) o tem, kdo je pravi lastnik nepremičnine.(2)

14. Zaključek o slabi veri je pritožbeno sodišče pripisalo opravljenim pravdnim dejanjem tožnikov samih, ko je zapisalo, da tožencu ni bilo treba ne zatrjevati in ne dokazovati ničesar, saj so tožniki že ob uvedbi nepravdnega postopka zatrjevali,(3) da je vpisan toženec in to potrdili s predloženim zemljiškoknjižnim izpiskom.(4) Ni zmotna njegova porazdelitev trditvenega in dokaznega bremena, pač pa iz takšnega zapisa edini mogoč nadaljnji sklep, da za slabo vero priposestvovalca zadošča predložitev zemljiškoknjižnega izpiska, iz katerega je razvidno, da posestnik ni vpisan kot lastnik nepremičnine.(5)  Spregledalo je, da takšno stališče lahko velja izključno za vprašanje dobre vere osebe, ki nepremičnino dobi na pravnoposlovni podlagi oziroma zmotno meni, da jo je. Tožniki svojo pridobitev sporne nepremičnine gradijo na denacionalizacijski odločbi, torej na odločbi državnega organa, natančneje: na tem, da so v opravičljivi zmoti menili, da so jo pridobili z njo. Pri tem pridobitnem načinu za prehod lastninske pravice na nepremičnini zadošča njena pravnomočnost oziroma dokončnost (42. člen SPZ), vpis lastninske pravice v zemljiško knjigo pa je le deklaratorne narave. Priložen zemljiškoknjižni izpisek zato še ne izkazuje slabe vere tožnikov, na kar ti v reviziji utemeljeno opozarjajo.

15. Zaključka o slabi veri tožnikov tudi še ne narekuje dejstvo, da je bila sporna nepremičnina zajeta z denacionalizacijsko odločbo, ki je nepremičnine vrnila tožencu. Njena vsebina ne more vplivati na dobro vero tožnikov, saj se z njo niso bili dolžni seznaniti, niti se glede na ugotovljeno pred obravnavanim sporom niso seznanili. Vprašanje dobre vere se lahko nanaša le na priposestvovalčevo mišljenje glede njegove lastninske pravice,(6) zato so razlogi o toženčevi pridobitvi nepremičnine z denacionalizacijsko odločbo pri vprašanju dobre vere odveč.(7)

16. Tožnikom je pritožbeno sodišče očitalo še premajhno skrbnost, saj bi morali biti ravno zaradi izredno dolgega obdobja „odvzema“ in v tem času novonastale sporne parcele, ki je bila leta 1956 tudi evidentirana v zemljiškem katastru, še bolj skrbni pri preverjanju, kaj so v naravi dobili vrnjeno, čeprav so bili morebiti ob vračilu nepremičnin uvedeni tudi v posest sporne nepremičnine. Preveriti bi torej morali parcelne številke, čemur prav tako pritrjuje toženec.

17. Položaj, ko priposestvovalec zmotno meni, da je pridobil nepremičnino z odločbo državnega organa, čeprav v njej ni zajeta, je podoben položaju dediča, ki zmotno meni, da je podedoval nepremičnino, čeprav ta ni bila zapustnikova in je dedič po samem zakonu - z dedovanjem ni mogel pridobiti. Sodna praksa ne pristaja na to, da dedič ravna dovolj skrbno in s tem zadosti zahtevi po opravičljivi zmoti glede lastništva le takrat, ko se seznani z dejanskim obsegom zapuščine, torej tudi s parcelnimi številkami, zajetimi s sklepom o dedovanju, če ob nastopu in v teku priposestvovalne dobe ni okoliščin, ki bi povprečno skrbnemu posestniku lahko vzbudile sum, da stvar pripada drugemu. Za zaključek o slabi veri ni dovolj le možnost, da priposestvovalec izve, da nima pravice do posesti, če tega ni izvedel.(8)

18. Stopnjo skrbnosti, ki se pričakuje od povprečnega posestnika, je treba namreč zamejiti tudi z ravnanjem zemljiškoknjižnega lastnika, ki posesti in svoje lastninske pravice ne izvršuje tako, da bi pri posestniku lahko vzbudil dvom v tem, ali stvar res pripada njemu. Če pa svoja lastninska upravičenja prične uresničevati na za posestnika zaznaven način in ta ne reagira, lastnikovo ravnanje izključi opravičljivost posestnikove zmote o pripadnosti stvari in s tem dobrovernost njegove nadaljnje posesti.(9)

19. Glede na to, da so bile pravnim prednikom tožnikov odvzete nepremičnine kot celotno posestvo, brez parcelnih številk, vrnjene pa s parcelnimi številkami, med katerimi ni bilo sporne nepremičnine, če so po njeni izdaji nemoteno nastopili posest vseh nepremičnin, vključno s sporno, in jo obdržali za priposestvovanje potreben čas, je po oceni revizijskega sodišča pretirana zahteva, da preverjajo, katere parcelne številke nosijo nepremičnine, katerih posest so nastopili, in katere parcelne številke so zajete z denacionalizacijsko odločbo.  Zato imajo tožniki prav, da ugotovljena dejstva (še) ne narekujejo zaključka o njihovi slabi veri.

20. Ker pa pritožbeno sodišče ni presojalo, ali so tožniki posest sporne nepremičnine po izdaji denacionalizacijske odločbe nemoteno nastopili in ali so jo nemoteno obdržali dovolj časa, da bi lahko na njej pridobili lastninsko pravico, je revizijsko sodišče sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje (380. člen ZPP), da preizkusi še tovrstne toženčeve pritožbene očitke.

21. Odločitev o revizijskih stroških pa je pridržalo za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Op. št. (1): Primerjaj M. Tratnik, SPZ s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, stran 263 – 265 in dr. Alojzij Finžgar, Stvarno pravo, 1972, stran 112.

Op. št. (2): Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 608/2005, II Ips 622/2008, II Ips 1019/2007.

Op. št. (3): Sprva se je postopek vodil kot mejni spor in se nato nadaljeval kot spor o lastninski pravici.

Op. št. (4): Primerjaj 12. točko sodbe sodišča druge stopnje.

Op. št. (5): Pri pravnoposlovni pridobitvi vpisanih nepremičnin bo lahko priposestvovalec mislil, da je postal lastnik, če se je vpisal v zemljiško knjigo. Če je (ostal) vpisan nekdo drug, pridobitelj namreč ve ali bi moral vedeti, da ni pridobil lastninske pravice. Primerjaj Tratnik v Stvarnopravnem zakoniku s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 266.

Op. št. (6): Primerjaj M. Tratnik, navedeno delo, str. 263.

Op. št. (7): Morebiti pa vplivajo na tek priposestvovalne dobe.

Op. št. (8): Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 622/2008, II Ips 723/2006, II Ips 1019/2007, II Ips 115/2012, II Ips 359/2010, II Ips 357/2013, ki so presegle stališče iz odločbe II Ips 608/2005, na katero se sklicuje pritožbeno sodišče.

Op. št. (9): Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 357/2013.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.