VSRS sodba II Ips 273/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-10-22

Janez Vlaj (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), mag. Nina Betetto, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

povrnitev nepremoženjske škode - višina odškodnine - telesne bolečine - strah - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti - duševne bolečine zaradi skaženosti - načelo individualizacije odškodnine - načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine - dokazno breme

Presoja odmere pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo.

1. Tožnik (star 44 let) je 18. 8. 2006 bil kot sopotnik v osebnem vozilu (neprivezan z varnostnim pasom) udeležen v prometni nesreči, ki jo je povzročil toženkin zavarovanec kot voznik vozila. Zato je od toženke zahteval povrnitev utrpele premoženjske in nepremoženjske škode. Toženka je priznala pasivno legitimacijo, je pa ugovarjala temelju tožbenega zahtevka (tožnik naj bi soprispeval k nastanku škodnega dogodka ) in njegovi višini.

2. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku in odločilo, da je toženka dolžna plačati tožniku znesek 522,53 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 6. 2007 dalje do plačila in zakonske zamudne obresti od zneska 32.070,03 EUR od 9. 6. 2007 do 16. 6. 2008. Višji tožbeni zahtevek (za glavnico v višini 92.468,35 EUR ter obresti) je zavrnilo. Odločilo je, da vsaka stranka nosi svoje pravdne stroške. Tožnikovo nepremoženjsko škodo je ocenilo na 52.000,00 EUR, premoženjsko pa na 870,88 EUR. Ker tožnik ni ni bil pripet z varnostnim pasom, je ugotovilo njegov 40 % soprispevek k utrpeli škodi, tako da je zaključilo, da znaša nepremoženjska škoda 31.200,00 EUR, premoženjska pa 522,53 EUR. Ker je toženka tožniku 16. 6. 2008 že izplačala nesporni del odškodnine za nepremoženjsko škodo v višini 42.000,00 EUR, valorizirana vrednost na dan izdaje sodbe sodišča prve stopnje pa znaša 44.478,00 EUR, je odločilo, da je toženka tožniku že izplačala pravično odškodnino za nepremoženjsko škodo in je zato tožbenemu zahtevku delno ugodilo le za plačilo premoženjske škode v znesku 522,53 EUR.

3. Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v II. točki izreka spremenilo tako, da je odločilo, da je toženka dolžna plačati tožniku znesek 8.392,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. 6. 2007 dalje do plačila in zakonske zamudne obresti od zneska 42.000,00 EUR od 9. 6. 2007 dalje do plačila. Zavrnilo je, kar je tožnik zahteval več ali drugače ter odločilo, da je toženka dolžna tožniku povrniti njegove pravdne stroške s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. Odločilo je tudi, da je toženka dolžna povrniti tožniku njegove pritožbene stroške. Drugače od sodišča prve stopnje je ugotovilo, da tožnik ni prispeval k nastali škodi, saj ni utrpel hujših posledic, kot bi jih, če bi bil privezan z varnostnim pasom. Zato je pri višini premoženjske in nepremoženjske škode (ki ju je sicer v celoti potrdilo) upoštevalo razliko med v sodbi sodišča prve stopnje priznano 60% odškodnino in 100 % odškodnino. Nepremoženjsko škodo je ocenilo na 52.000,00 EUR in odločilo, da je toženka dolžna (po odšteti že prej plačani odškodnini za nepremoženjsko škodo v valoriziranem znesku 44.478,00 EUR) tožniku plačati znesek 7.522,00 EUR iz naslova nepremoženjske škode in 870,88 EUR in iz naslova premoženjske škode, skupno torej znesek 8.392,88 EUR.

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožnik vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Predlaga, da Vrhovno sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da tožniku prisodi še nadaljnjo odškodnino za nepremoženjsko škodo v višini 41.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter mu prizna stroške pravdnega postopka in stroške revizijskega postopka s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. Ponavlja navedbe glede utrpelih telesnih bolečin, nevšečnosti med zdravljenjem, strahu in duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, ki so skladne z ugotovitvami obeh sodišč, ki sta sprejeli izvedensko mnenje. Dodatno navaja, da sta sodišči premalo ovrednotili tožnikovo izpovedbo glede utrpelih telesnih bolečin in tudi nista dovolj upoštevali načina in poteka zdravljenja, ki je skupaj trajalo skoraj 4 leta. Tožnik se je dolgotrajno zdravil v Splošni bolnišnici S. (49 dni), od tega 21 dni na oddelku za intenzivno nego in 18 dni je bil pritrjen na aparat za dihanje. Ker toženka ni prerekala, da bi tožnik utrpel sekundarni strah, ga je torej priznala, saj je prerekala zgolj višino. Pritožbeno sodišče se do pritožbenih navedb tožnika glede neprerekanih dejstev sploh ni opredelilo. Glede na obseg nepremoženjske škode, hude poškodbe glave in travmatičnost dogodka pa niti ni mogoče in ni utemeljeno pričakovati, da bi tožnik lahko izpovedal o vseh svojih občutkih in doživljanjih, ki jih je prestal in jih še prestaja. Tožnik je prestajal sekundarni strah, kot ga je potrdil izvedenec. Sodišči sta se preveč oprli na tožnikovo izpovedbo glede duševnih bolečin zaradi skaženosti. Glede duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti pa ne bi smeli upoštevati, da je tožnik že pred nesrečo imel določene težave, ampak bi morali šteti, da vse posledice, ki so pri oškodovancu nastale po škodnem dogodku, izvirajo izključno iz tega škodnega dogodka (teorija o adekvatni vzročnosti). Sklicuje se na zadeve Vrhovnega sodišča II DoR 511/2010, II Ips 271/2004, II Ips 93/2000, II Ips 655/2008, II Ips 95/2004, II Ips 456/2003, II Ips 104/2001, II Ips 24/98 in  II Ips 363/2002.

5. Revizija je bila na podlagi 375. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila.

7. Izhodišče za odločanje o višini odškodnine so dejanske ugotovitve nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče po tretjem odstavku 370. člena ZPP vezano. Iz teh ugotovitev izhaja, da je tožnik utrpel globoko nezavest, odrgnine in buške po glavi, otekanje, zlom prvega rebra na levi strani, delno poškodbo živčnega pleteža leve nadlahti, poškodbo dela laterarnih in posteriornih vlaken, manjšo prizadetost medialnega fascikla, odprt večkosovni zlom desne podlahti, večkosovni zlom podlahtnice in koželjnice, zlom baze druge dlančnice, poškodbo sedlastega sklepa palca desne roke, udarnino desnega pljučnega krila v večji meri in v manjši meri levega, večkosovni zlom leve stegnenice v srednji tretjini in zlom na vrhu notranjega desnega gležnja.

8. Po presoji revizijskega sodišča je sodišče druge stopnje z odmero denarne odškodnine za prestane tožnikove telesne bolečine v višini 30.000,00 EUR, za duševne bolečine zaradi skaženosti v višini 2.000,00 EUR in za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti v višini 20.000,00 EUR pravilno izpolnilo pravni standard pravične denarne odškodnine iz 179. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Temeljni načeli za odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo sta načelo individualizacije in načelo objektivne pogojenosti višine denarne odškodnine. Prvo načelo zahteva določitev pravične denarne odškodnine glede na intenzivnost in trajanje telesnih bolečin, duševnih bolečin in strahu ter glede na vse konkretne okoliščine, ki so podane pri oškodovancu, drugo pa terja upoštevanje pomena prizadete dobrine in namena te odškodnine ter dejstvo, da odškodnina ne bi podpirala teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom. Upošteva torej objektivne materialne možnosti družbe in sodno prakso v podobnih primerih nepremoženjskih škod. Odmera odškodnine ne more odraziti le oškodovančevega individualnega vrednotenja konkretnih posledic, katerih subjektivno doživljanje je z vidika slehernega oškodovanca že po naravi stvari zanj neugodno. Pomembno je, da ima omenjeno načelo korektiv v načelu objektivne pogojenosti višine odškodnine, ki terja vrednotenje ugotovljenih konkretnih škodnih posledic tudi v primerjavi s škodnimi posledicami številnih drugih oškodovancev v različnih primerih iz sodne prakse. To je namreč pogoj za enotno obravnavanje škod različnega obsega in določanje odškodnin zanje v ustreznih razmerjih.

9. Primerjava s prisojenimi odškodninami v podobnih primerih(1)  pokaže, da je bilo to načelo pri odmeri odškodnine za telesne bolečine, duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti in skaženosti pravilno upoštevano. Rezultat te primerjave potrjuje primerno umeščenost tožnikove pravnomočno prisojene odškodnine v okvir ostalih prisojenih odškodnin za navedene oblike nepremoženjske škode. Skupni odmerjeni znesek 52.000,00 EUR, upoštevaje razmere v času izdaje prvostopenjske sodbe, predstavlja 53 takratnih povprečnih neto plač. Tako odmerjena odškodnina je primerljiva z odškodninami za podobno škodo, hkrati pa upošteva vse individualne značilnosti tožnikove nepremoženjske škode. Obravnavana zadeva tudi ni primerljiva z zadevami II DoR 511/2010, II Ips 271/2004, II Ips 93/2000, II Ips 655/2008, II Ips 95/2004, II Ips 456/2003, II Ips 104/2001, II Ips 24/98 in II Ips 363/2002, na katere se je skliceval tožnik, saj je bil pri njih ugotovljen večji obseg škode kot v obravnavani zadevi. Zatrjevana zmotna uporaba materialnega prava torej ni podana, revizijska zahteva za zvišanje prisojene odškodnine pa je neutemeljena.

10. Z revizijskimi navedbami, da sta se sodišči pri presoji duševnih bolečin zaradi skaženosti preveč oprli na tožnikovo izpovedbo, in navedbami, da je tožnik prestajal sekundarni strah, kot ga je potrdil izvedenec, tožnik odpira vprašanje (ne)pravilne ugotovitve dejanskega stanja, kar ne more biti predmet revizijske presoje (tretji odstavek 370. člena ZPP). Sicer pa je pritožbeno sodišče tožniku pravilno pojasnilo, da tožnik, zaslišan kot stranka o strahu, ki bi se nanašal le nanj in njegovo zdravje, ni izpovedal. Zahtevek za odškodnino za strah, je utemeljen, če oškodovanec strah občuti, ugotovitev izvedenca ni dovolj. Ta namreč lahko pove, da je v primeru, kot je tožnikov, lahko podan strah za izid zdravljenja, a če ga tožnik sam kot takega ne dojema, mu odškodnina ne pripada. Pravilno je pritožbeno sodišče tudi obrazložilo, da strah za drugega (tožnik je doživel šok, ko je izvedel, da je voznik umrl) ni pravno priznani strah. Že sodišče prve stopnje pa je navedlo, da je toženka zahtevku v celoti ugovarjala. Glede na navedeno je očitek o neobrazloženosti sodbe pritožbenega sodišča (uveljavljana kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP) neutemeljen, saj se je pritožbeno sodišče opredelilo do bistvenih pritožbenih navedb.

11. Ne držijo revizijske navedbe, da sodišči pri presoji duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti ne bi smeli upoštevati dejstva, da je tožnik že pred nesrečo imel določene težave. Po presoji Vrhovnega sodišča je pritožbeno sodišče pravilno določilo odškodnino le za tisti del, ki je po nezgodi tožnikove težave poslabšal, saj glede na ugotovitve sodišč vse težave niso posledica nezgode, ampak je tožnik že pred nezgodo imel hude težave s psihosomatskim obolenjem, zaradi luskavice je imel prizadete sklepe, bolečine in se je težje premikal, ni zmogel dela v neustreznih klimatskih pogojih, dvigovanja in prenašanja bremen ter ni zmogel opravil, ki so zahtevala dolgotrajno prisilno držo. Ne gre za to, da sodišče ne bi pravilno upoštevalo teorije o adekvatni vzročnosti, saj je vse poškodbe, ki jih je utrpel, pripisalo obravnavanemu škodnemu dogodku ter nadalje pravilno upoštevalo, da zmanjšanje življenjske aktivnosti zajema vse omejitve v oškodovančevih življenjskih aktivnostih, ki jih je opravljal in bi jih oziroma bi jih po rednem teku stvari opravljal v prihodnosti.

12. Ker uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je Vrhovno sodišče tožnikovo revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (378. člena ZPP) in s tem tudi njegovo zahtevo po povrnitvi revizijskih stroškov (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Primerjaj npr. zadeve Vrhovnega sodišča II Ips 97/2009, II Ips 319/2006, II Ips 337/2004, II Ips 643/2003, in II Ips 499/2000 ipd.

ZPP člen 339, 339/14, 367, 370, 370/3, 378. OZ člen 168, 169, 179.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.