VSRS sklep II Ips 188/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-07-16

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

STVARNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO - USTAVNO PRAVO

dopuščena revizija - razlastitev - dejanska razlastitev - neupravičena pridobitev - privolitev v prikrajšanje - javna cesta na nepremičnini v zasebni lasti - prestavitev javne ceste - neupravičena pridobitev - izdatek za drugega - stroški izgradnje nadomestne ceste - sklepčnost tožbe - trditvena podlaga - stvarnopravno varstvo

Tožnik ni bil dolžan trpeti prikrajšanja svoje lastninske pravice, ko je javna cesta potekala po njegovi nepremičnini, dokler formalni postopek razlastitve ni  bil izveden. Lahko bi vložil stvarnopravno tožbo (primerjaj sodbo VS RS II Ips 212/2013 z dne 18. 9. 2014), s katero bi zahteval, da druga toženka na lastne stroške prestavi javno cesto, ki poteka po njegovi nepremičnini, na katastrsko določeno traso javne ceste, ali odškodninsko tožbo zaradi zmanjšanja vrednosti svoje nepremičnine (primerjaj sodbo VS RS III Ips 59/2010 z dne 7. 9. 2010). Ker se je prva toženka strinjala s prestavitvijo ceste, tožnik ni ravnal protipravno, ko je, brez da bi se poslužil sodnega varstva, organiziral prestavitev ceste sam.

Občina za zadovoljevanje potreb svojih prebivalcev gradi, vzdržuje in ureja lokalne javne ceste in javne poti (drugi odstavek 21. člena ZLS). Zmotni so razlogi sodišča druge stopnje, da druga toženka ni obogatena v višini stroškov izgradnja nadomestne javne ceste. Njena obogatitev se odraža v prihranitvi njenega premoženja, ker je tožnik namesto nje izpolnil njeno zakonsko obveznost (197. člen v zvezi s prvim odstavkom 190. člena OZ).

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je zaradi delnega umika tožbe za 3.058,24 EUR v tem delu postopek ustavilo, ugodilo tožbenemu zahtevku zoper drugo toženko in slednji naložilo, da mora tožniku povrniti 23.581,24 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 17.524,43 EUR od izdaje sodbe 30. 5. 2011 do plačila, od zneska 6.056,81 EUR pa od 18. 10. 2006 do plačila, tožbeni zahtevek zoper prvo toženko pa je zavrnilo. Odločilo je tudi o pravdnih stroških. Obrazložilo je, da ni sporno, da je tožnik sam financiral prestavitev javne poti, ki sedaj pretežno poteka po delu nepremičnine, ki je bil že predhodno zaveden v katastru kot javno dobro. Javna pot je namesto po katastrsko določeni trasi javnega dobra potekala po nepremičnini tožnika. Tega stanja ni bil dolžan sanirati tožnik, ampak skladno z 11. členom Odloka o občinskih cestah upravljalec občinskih cest. To je bila v trenutku izvajanja del prva toženka. Kasneje je prišlo do delitve te občine in prestavljena javna pot sedaj sodi v območje druge toženke. Skladno s Sporazumom o razdelitvi premoženja med Mestne občine Novo mesto, Občino Stražo in Občino Šmarješke Toplice z dne 18. 11. 2008, ki je skladen z 51.b in 51.c členom Zakona o lokalni samoupravi (v nadaljevanju ZLS), je druga toženka postala lastnica prestavljene javne poti ter odtlej odgovarja za obveznosti, povezane z njo, zato je pasivno legitimirana za povračilo koristi. Če tožnik ne bi sam prestavil poti, bi bila to zavezana storiti druga toženka. Pogoji iz prvega odstavka 190. člena OZ so torej izpolnjeni (obogatitev druge toženke, prikrajšanje tožnika in vzročna zveza med obema elementoma).

2. Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi druge toženke in izpodbijano sodbo tako spremenilo, da je tožbeni zahtevek (tudi) zoper njo zavrnilo. Obrazložilo je, da določba prvega odstavka 190. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) uzakonja obogatitveno načelo, samo vlaganje v tujo nepremičnino pa še ne pomeni, da je s tem podana kakšna korist. Zmotno je stališče, da znaša korist druge toženke toliko, kot so bili potrebni stroški za izgradnjo ceste. Kot izhaja iz trditvene podlage tožbe, okoliški prebivalci to cesto danes uporabljajo namesto poti, ki je potekala preko tožnikovih nepremičnin parc. št. 1485/2 in 1487 k. o. ... Cesta se torej uporablja v javno korist, saj se po njej odvija lokalni promet. O osebni koristi občine zato ni mogoče govoriti, s tem pa tudi ne o njeni obogatitvi. Druga toženka torej ni bila okoriščena, temveč je imela celo stroške, saj je bilo treba cesto odmeriti in na novo postaviti mejnike. Tožbeni zahtevek tudi ne more biti utemeljen na podlagi 197. člena OZ. Tožnik ne pojasni, v čem je bila korist občine, zato je tožba nesklepčna (7. in 212. člen ZPP). Tožbenemu zahtevku ni mogoče ugoditi niti na podlagi pravila o poslovodstvu brez naročila (199. člen OZ), saj je tožnik pridobil soglasje občine za gradnjo z dne 12. 7. 2005. Pravno podlago bi tako lahko predstavljal kvečjemu dogovor z občino, da bo povrnila stroške gradnje, ki pa ni bil sklenjen.

3. Tožnik je vložil predlog za dopustitev revizije. VS RS je s sklepom, II DoR 248/2012 z dne 14. 3. 2013, dopustilo revizijo v smeri materialnopravnega in procesnopravnega preizkusa pravnomočne odločitve o zavrnitvi tožbenega zahtevka zoper drugo toženko za plačilo stroškov, ki naj bi tožniku nastali s prestavitvijo javne poti, ki je potekala po nepremičninah v njegovi lasti, na katastrsko določeno traso javnega dobra.

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje tožnik skladno s sklepom o njeni dopustitvi vlaga revizijo. Navaja, da je Ustavno sodišče RS že večkrat odločilo, da javna cesta ne more potekati po zemljišču v zasebni lasti, ne da bi bil prej z lastnikom sklenjen pravni posel za pridobitev zemljišča. Po ustavnosodni praksi je takšno stanje opredeljeno kot de facto razlastitev, ki je v neskladju z 69. členom Ustave RS(1), pri čemer je treba opozoriti še na določbo 19. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnih cestah (ZJC-B)(2). ZLS v drugem odstavku 21. člena med drugim določa obveznost občine, da za zadovoljevanje potreb svojih prebivalcev gradi, vzdržuje in ureja lokalne javne ceste in javne poti, pri čemer sta pomembna tudi 11. in 14. člen Odloka o občinskih cestah (v nadaljevanju Odlok), po katerih je upravljanje in financiranje gradnje ter vzdrževanja občinskih cest dolžnost občine. Občina je bila torej kot upravljavec občinskih cest in poti (prvi odstavek 3. člena Zakona o javnih cestah – ZJC; 11. člen Odloka) hkrati dolžna zagotoviti nemoteno uporabo zasebne lastnine tožnika, katerega lastninska pravica je bila de facto omejena, ker se je del njegovega zemljišča uporabljal kot javna pot, in javno cesto (ter njeno nemoteno uporabo) za zadovoljevanje potreb svojih prebivalcev. Za izpolnitev teh dveh svojih dolžnosti bi občina morala bodisi proti odškodnini ali nadomestilu v naravi tožnika na delih njegovih nepremičnin parc. št. 1485/2 in 1487 k. o. ..., kjer je potekala cesta, razlastiti, cesto pa kategorizirati, bodisi s tožnikovih nepremičnin odstraniti to cesto, ki je brez pravne podlage in nezakonito omejevala tožnikovo lastnino, in zgraditi (novo) javno cesto po parc. št. 2935/2 k. o. ..., ki je bila že pred tem v zemljiškem katastru vrisana kot javna pot, po podatkih zemljiške knjige pa je šlo za javno dobro. Ker je občina tožniku dala soglasje za prestavitev sporne ceste na prvotno traso, je treba logično sklepati, da se je odločila za drugo od navedenih opcij. Tožnik ni (bil) dolžan po nobenem zakonskem ali podzakonskem predpisu trpeti javne poti na svojem zemljišču, zato tudi strošek njene prestavitve ne more biti njegov, ampak v celoti strošek upravljavca občinskih cest, kar sledi ne le iz že navedenih določb ZLS in Odloka, ampak tudi (že) iz 33. in 67. člena Ustave RS ter 1. člena Protokola h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Ustavno sodišče je pravico do zasebne lastnine že večkrat opredelilo kot jamstvo, ki zagotavlja posamezniku svobodo na premoženjskem področju.(3) Tožnik je bil zaradi pasivnosti občine oziroma celo njenega izogibanja, da izpolni svojo zakonsko in ustavno obveznost, primoran nezakonito in neustavno stanje (z njenim soglasjem) sanirati sam, zaradi česar je bil finančno oškodovan, in to ravno v enakem obsegu, v kakršnem je bila druga toženka zaradi nezakonitega ravnanja obogatena. Obogatitev občine je logično v njenem prihranku stroškov (v ohranitvi občinskega proračuna), ki bi ji nastali, če bi prestavitev ceste organizirala in financirala sama. Obogatitev občine in prikrajšanje tožnika sta tako enaka (primernim) stroškom izgradnje ceste, ki sedaj poteka po parc. št. 2935/2 k. o. ..., kar vse je tožnik zatrjeval že v tožbi (IV. točka). Brez vsake razumne (sicer pa tudi brez kakršne koli trditvene) podlage je zato razlog sodišča druge stopnje, da zaradi uporabe ceste v javno korist o osebni koristi občine in s tem o njeni obogatitvi ni mogoče govoriti. Za odločitev o tožbenem zahtevku je pravno povsem irelevantno dejstvo, kdo uporablja cesto oziroma kdo ima neposredno in osebno korist od obstoječe ceste. Iz tožnikove trditvene podlage ne izhaja, da zahteva povračilo tiste koristi, ki jo ima občina s tem, ker (lahko) sama oziroma njeni funkcionarji oziroma občani uporabljajo cesto, temveč iz te nedvomno sledi, da tožnik zahteva povračilo (le) tiste koristi, ki jo ima občina zato, ker je tožnik namesto nje in na svoje stroške organiziral in financiral izgradnjo ceste, čeprav je bila to ustavna in zakonska obveznost občine. Prav tako je pravno irelevanten zaključek sodišča, da je imela občina zaradi izgradnje ceste tudi stroške z odmero in postavitvijo mejnikov, saj bi ji ti nastali v enaki višini v vsakem primeru – tudi če bi sama prestavila cesto. Tožnik je izpolnil obveznost občine, ki bi jo bila ta dolžna izpolniti na podlagi ustave in zakona. Določbo 197. člena OZ je moč uporabiti ne glede na to, ali je stranka vedela, da plačuje tuj dolg ali ne(4), kar pomeni, da v konkretnem primeru uporaba določbe 191. člena OZ ni na mestu, ker se nanaša le na pogodbene obveznosti, ne pa (tudi) zakonske. Sodišču druge stopnje očita tudi storitev absolutne procesne kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) ter bistvene kršitve določb 7. in 212. člena ZPP oziroma kršitev ustavnih procesnih jamstev iz 22. in 25. člena Ustave RS. Sodišče je tožbeni zahtevek zavrnilo, ker naj občina od sporne ceste ne bi imela osebne koristi, zaradi česar naj ne bi bila obogatena, čeprav tožnik svojega zahtevka ni utemeljeval na takšni trditveni podlagi in tega tudi ni navajal v odgovoru na pritožbo. Z opisanim postopanjem je višje sodišče evidentno in obsežno kršilo načelo kontradiktornosti ter razpravno načelo, te kršitve pa so izpodbijano sodbo popolnoma determinirale. Sodišče druge stopnje ni odgovorilo na nobeno izmed tožnikovih navedb v odgovoru na pritožbo, v razlogih sodbe jih ni povzelo ali kakorkoli pretehtalo. Višje sodišče na nobenem mestu ni pretehtalo pravne relevantnosti trditvene podlage, na kateri je tožnik (v resnici) gradil svoj zahtevek, kar vse je obširno izpostavil tudi v odgovoru na pritožbo z dne 29. 8. 2011.

5. Druga toženka vlaga odgovor na revizijo, v katerem nasprotuje revizijskim razlogom in predlaga njeno zavrnitev. Ponavlja svoje trditve, da se je tožnik odločil za prestavitev ceste iz lastnih gospodarskih interesov, javna pot pa je potekala po njegovi nepremičnini že dolgo preden je on postal njen lastnik. Ob nakupu je bil tožnik seznanjen z obstojem javne ceste na njegovi nepremičnini. Občina je vseskozi pogojevala soglasje za prestavitev javne ceste s tem, da stroške tega krije tožnik sam. Sklicuje se na 23. člen Odloka o občinskih cestah. V soglasju z dne 12. 7. 2005 so bili navedeni pogoji, med drugim, da investitor izvaja dela na svoje stroške, ki jih je tožnik sprejel, saj ga ni izpodbijal s pravnimi sredstvi. Tožnik tudi ni izkazal investicije v zatrjevani višini. Stroškov prestavitve ceste ni mogoče enačiti z višino toženkine obogatitve. Neutemeljene so navedbe tožnika, da se višje sodišče ni opredelilo do njegovega odgovora na pritožbo, saj to ni pravno sredstvo, do katerega bi se višje sodišče nujno moralo opredeliti. Zatrjevane procesne kršitve niso bile storjene.

7. Revizijsko sodišče dopuščeno revizijo preizkusi le v okviru pravnega vprašanja, glede katerega je bila revizija dopuščena (drugi odstavek 371. člena ZPP).

8. Materialnopravno zmotni so razlogi sodišča druge stopnje, da tožnik ni sklepčno opredelil obogatitve toženke, saj je tožnik v IV. in V. točki svoje tožbe jasno in zadostno definiral obogatitev toženke kot prihranek izdatkov, ki jih je s prestavitvijo ceste imel prikrajšani tožnik (stroški dela in materiala, stroški izdelave projektne dokumentacije, organizacije in nadzora ter stroški arheološkega sondiranja).

9. V obravnavanem primeru je bil tožnik vse do prestavitve ceste dejansko razlaščen,  saj je občinska pot potekala po njegovih nepremičninah, ne da bi bil postopek razlastitve formalno izveden in ne da bi tožnik ali njegovi pravni predniki za to dobili kakršno koli odškodnino. Tako se postavlja vprašanje, kakšno pravno varstvo in možnosti je imel tožnik oziroma ali je bilo njegovo ravnanje, ko je sam organiziral prestavitev ceste, ki je potekala po njegovi nepremičnini, na katastrsko določeno traso, dopustno ter ali je dolžan sam nositi tudi finančne posledice svojega ravnanja.

10. Občina za zadovoljevanje potreb svojih prebivalcev gradi, vzdržuje in ureja lokalne javne ceste in javne poti (drugi odstavek 21. člena ZLS). Tudi 11. in 14. člen Odloka o občinskih cestah (v nadaljevanju Odlok), ki je veljal v času prestavitve sporne ceste, je določal, da je upravljanje in financiranje gradnje ter vzdrževanja občinskih cest, ki so javno dobro v lasti občine, dolžnost Mestne občine Novo mesto.

11. ZJC-B(5) je v svojem 19. členu (prehodne in končne določbe) določil, da če ob uveljavitvi tega zakona obstoječa javna cesta poteka po nepremičninah, ki so v lasti drugih oseb, kot pa določa prvi odstavek 3. člena zakona – torej ne države ali občine - se lahko lastninska pravica odvzame ali omeji proti odškodnini ali nadomestilu v naravi v posebnem postopku razlastitve, določenem v tem členu.(6) Ustavno sodišče je – na pobude prizadetih posameznikov – že večkrat, pred uveljavitvijo ZJC-B in po njej, odločalo o zatrjevani protiustavnosti in nezakonitosti podzakonskih predpisov, s katerimi so posamezne občine kategorizirale javne ceste, ki so potekale po nepremičninah, ki so v lasti drugih oseb, ne da bi s temi osebami predhodno sklenile pravne posle za pridobitev zemljišč oziroma izvedle postopek za njihovo razlastitev.(7) V vseh teh primerih je ugotovilo, da so izpodbijani predpisi, kolikor kategorizirajo kot javno cesto tudi del, ki poteka po parcelah v lasti drugih oseb, v neskladju z ZJC in z Ustavo (njenima 69. in 33. členom). Ni pa takšnih podzakonskih predpisov razveljavilo oziroma odpravilo. V takih primerih je odločilo, da mora občina ugotovljeno neskladje odpraviti v šestih mesecih po objavi odločbe v Uradnem listu, tako da s pobudnikom sklene pravni posel za pridobivanje zemljišč oziroma v istem roku začne postopek razlastitve ali v skladu z zakonom izpelje postopek za ukinitev javne poti.

12. V odločbi U-I-387/02 je Ustavno sodišče izreklo, da občina po ugotovitvi, da je posamezna javna cesta grajena na zemljišču, ki je v zasebni lasti, zgolj zaradi tega ne sme opustiti njene kategorizacije, ker je dolžna spoštovati predpisana merila za kategorizacijo javnih cest. Vrhovno sodišče je v zadevi III Ips 59/2010 z dne 7. 9. 2010 navedlo, da je določbo 19. člena ZJC-B treba razumeti kot možnost, da občina v predpisanem postopku legalizira nastali protiustavni položaj, ki ga je povzročila z določitvijo tožnikovih nepremičnin za javno cesto. V nasprotju z Ustavo in s temeljnimi načeli obligacijskega prava bi bila razlaga, po kateri bi tožena stranka lahko s svojo neaktivnostjo nesankcionirano vzdrževala protiustavno stanje. Možnosti tožene stranke, da v razlastitvenem postopku sanira posledice svojega nedopustnega ravnanja, v skladu s prepovedjo zlorabe pravic (7. člen OZ) ni mogoče uporabiti (zlorabiti) tako, da bi bila z njeno neuporabo oškodovanemu razlaščencu zaprta pot do odškodnine oziroma nadomestila zaradi posega v njegovo lastninsko pravico. Zato ima takšen dejansko razlaščen lastnik vse dokler formalna razlastitev ni izvedena, pravico do odškodnine zaradi zmanjšanja  svojega premoženja (izgube oziroma izničenja vsebine lastninske pravice na teh nepremičninah). V zadevi II Ips 212/2013 z dne 18. 9. 2014 pa je Vrhovno sodišče nadalje poudarilo, da v tovrstnih primerih dejanskih razlastitev ni izključeno niti stvarnopravno varstvo. Ker odvzem lastninske pravice še ni bil opravljen na enega od zakonsko predpisanih načinov (sporazum ali razlastitveni postopek), lastninska pravica do tedaj „živi“ brez omejitev, torej z vsemi upravičenji: ius utendi, fruendi et abutendi.

13. Glede na navedeno tožnik ni bil dolžan trpeti prikrajšanja svoje lastninske pravice. Lahko bi vložil stvarnopravno tožbo, s katero bi zahteval, da druga toženka na lastne stroške prestavi cesto, ki poteka po njegovi nepremičnini, na katastrsko določeno traso javne ceste, ali odškodninsko tožbo zaradi zmanjšanja vrednosti svoje nepremičnine. Ker se je prva toženka strinjala s prestavitvijo ceste, tožnik ni ravnal protipravno, ko je, ne da bi se poslužil sodnega varstva, organiziral prestavitev ceste sam.

14. Kdor za drugega kaj potroši ali stori zanj kaj drugega, kar bi bil ta po zakonu dolžan storiti, ima pravico zahtevati od njega povračilo (197. člen OZ). Ker je tožnik namesto prve toženke (v razmerje katere je kasneje z delitvijo občine vstopila druga toženka) financiral prestavitev ceste, je izpolnil njeno zakonsko obveznost, zato pravilno pravno podlago v obravnavanem primeru predstavlja navedena določba. Tudi pri uporabi navedene določbe pa morajo biti izpolnjeni splošni pogoji po prvem odstavku 190. člena OZ: odsotnost pravnega temelja, obogatitev, prikrajšanje na škodo drugega, vzročna zveza med tema dvema elementoma in odsotnost privolitve prikrajšanca v prikrajšanje. Zmotni so razlogi sodišča druge stopnje, da druga toženka ni obogatena v višini stroškov izgradnje nadomestne javne ceste. Njena obogatitev se odraža v prihranitvi njenega premoženja, ker je tožnik namesto nje izpolnil njeno obveznost.(8)  Neutemeljen je tudi zaključek, da druga toženka ni obogatena, ker je imela celo stroške, in sicer z odmero in postavitvijo mejnikov, saj bi te stroške imela tudi, če bi sama prestavila cesto. Sodišče druge stopnje se zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča ni ukvarjalo z vprašanjem, ali je tožnik privolil v svoje prikrajšane (volenti non fit iniuria). Namreč s tem v zvezi je toženka podala pravno relevantne navedbe, (ki jih je konsistentno ponavljala na vseh stopnjah sojenja), da je občina dala soglasje za prestavitev ceste pod pogojem, da stroške s tem v zvezi krije tožnik sam, tožnik pa je na to pristal.

15. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava je ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje pa je tudi potrebna, ker sodišče druge stopnje ni v celoti izčrpalo pritožbe (kot izhaja iz 13. točke izpodbijane sodbe; tretji odstavek 380. člena ZPP).

16. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Op. št. (1): Primerjaj odločbo U-I-186/01 z dne 6. 11. 2003 idr.

Op. št. (2): Primerjaj odločbe U-I-256/04 z dne 27.10.2005, U-I-387/02 z dne 20.5.2004, U-I-209/08 z dne 9. 7. 2009, U-I-113/08 idr.

Op. št. (3): Primerjaj odločbo Up-156/98 z dne 11. 2. 1999 in odločbo U-I-307/11 z dne 12.4.2012 in odločbo U-I-60/98 z dne 16. 7. 1998.

Op. št. (4): N. Plavšak in drugi, Obligacijski zakonik s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba 2003, str. 57.

Op. št. (6): S tem je zakonodajalec sledil Ustavnemu sodišču RS, ki je z odločbo U-I-224/00 z dne 9. 5. 2002 (med drugim) razveljavilo 85. člen ZJC, ki je določal, da se zemljišče, ki je bilo do uveljavitve tega zakona uporabljeno za gradnjo ali rekonstrukcijo javne ceste, pa ni bilo vpisano v zemljiško knjigo kot družbena lastnina, vpiše v zemljiško knjigo kot javno dobro po skrajšanem postopku brez zemljiškoknjižne listine ne glede na svojo vrednost. Sprejelo je stališče, da po 69. členu URS zakon ne more imeti neposrednih razlastitvenih učinkov. Navedlo je še, da zakonodajalec lahko uredi materialnopravna razmerja glede zemljišč, ki so bila že uporabljena za gradnjo ali rekonstrukcijo cest, s posebno ureditvijo, ki bo upoštevala navedeno okoliščino in obenem zadostila ustavnopravnemu varstvu lastninske pravice.

Op. št. (7): Primerjaj odločbe Ustavnega sodišča U-I-87/91, U-I-100/03, U-I-387/02, U-I-240/05, U-I-256/04, U-I-325/04.

Op. št. (8): Glede na to, da je sodišče prve stopnje s pomočjo izvedenca ugotovilo, da je bila gradnja druge javne ceste, ki jo je organiziral tožnik, skladna s zahtevanimi standardi in z minimalnimi potrebnimi izdatki.

Odlok o občinskih cestah člen 11, 14, 23. ZLS člen 21, 21/2, 51b, 51c. OZ člen 7, 190, 190/1, 191, 197, 199. ZPP člen 7, 212. URS člen 22, 25, 33, 67, 69.

ZJC-B člen 19. ZLS člen 21, 21/2. ZJC člen 3, 3/1. Protokol h Konvenciji o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin člen 1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.