VSRS Sodba I Ips 61787/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-12-08

Branko Masleša (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Damijan Florjančič, Maja Tratnik, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - izvedenstvo - prisega izvedenca - načelo proste presoje dokazov - premoženjskopravni zahtevek - odločitev o premoženjskopravnem zahtevku-zamudne obresti - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - poslovna goljufija - opis kaznivega dejanja - zakonski znaki kaznivega dejanja - preslepitveni namen

Če je zakonski znak kaznivega dejanja določno opredeljen že v zakonu, ga sodišče v opisu konkretnega dejanskega stanja ne bo ponavljalo. Vključen bo že v del opisa konkretnega dejanskega stanu. Predvsem pri tako imenovanih subjektivnih znakih kaznivega dejanja, kot „z namenom“ ali „vedoma“, ko gre za psihične procese, je opis dovolj opredeljen že z navedbami zakonskih znakov oziroma elementov kaznivega dejanja. Na namen sodišče sklepa na podlagi ugotovljenih dejstev in okoliščin. Zaključek o obstoju določenega namena je stvar obrazložitve sodbe, ne pa opisa v izreku sodbe.

Kršitev dokaznega pravila iz prvega odstavka 355. člena ZKP (da sodišče opre sodbo samo na dejstva in dokaze, ki so bili pretreseni na glavni obravnavi) ne predstavlja bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP.

Ker v obravnavanem primeru ne gre za dokaz, na katerega bi se sodba izključno ali v odločilni meri opirala, zatrjevana kršitev določbe 355. člena ZKP ni vplivala ali mogla vplivati na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe.

V skladu z določbo četrtega odstavka 249. člena ZKP sme sodišče, če so za kakšno vrsto izvedenskega dela imenovani sodni izvedenci, postaviti druge izvedence samo, če bi bilo nevarno odlašati, če so sodni izvedenci zadržani, ali če to zahtevajo druge okoliščine. V obravnavanem primeru je obstoj takšnih drugih okoliščin za postavitev izvedenca utemeljen v načelu ekonomičnosti kazenskega postopka. F. K. je bil namreč v obravnavani kazenski zadevi s strani sodišča postavljen kot sodni izvedenec, ki je že izdelal pisno izvedensko mnenje. Dejstvo, da je bil F. K. med dolgoletnim kazenskim postopkom razrešen kot sodni izvedenec, še preden je bil zaslišan na glavni obravnavi, je od sodišča terjalo, da ga na glavni obravnavi v skladu z določbo četrtega odstavka 249. člena ZKP zapriseže kot sodnega izvedenca.

Za odločanje o premoženjskopravnem zahtevku je treba uporabiti določbe civilnega prava, zato lahko sodišče oškodovancu poleg glavne terjatve prisodi tudi ustrezne zamudne obresti. Sodišče torej v tako imenovanem adhezijskem postopku odloča z uporabo predpisov civilnega prava (378. člen Obligacijskega zakonika), po katerih v primeru zamude dolžnika z izpolnitvijo denarne obveznosti, dolžnik poleg glavnice dolguje še zamudne obresti.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Obsojenki se oprostita plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Celju je s sodbo I K 61787/2010 z dne 28. 3. 2014 obsojeni B. Š. in M. N. spoznalo za krivi storitve nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem in prvem odstavku 234.a člena v zvezi s 25. členom Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Obsojeni B. Š. je sodišče izreklo kazen dve leti zapora, obsojeni M. N. pa kazen eno leto in tri mesece zapora. Obsojeni B. Š. je sodišče v izrečeno kazen dve leti zapora vštelo čas prestan v pridržanju. Sodišče je odločilo, da sta obsojenki dolžni P., d. d., Maribor nerazdelno plačati znesek 232.876,26 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, P. B., d. d., Maribor pa znesek 79.952,27 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V presežku premoženjskopravnih zahtevkov sta bili oškodovani banki napoteni na pravdo. Višje sodišče v Celju je s sodbo II Kp 61787/2010 z dne 12. 5. 2015 pritožbi zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta odločili, da sta obsojenki dolžni plačati sodno takso.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo vlagajo zahteve za varstvo zakonitosti:

- zagovornik obsojene B. Š. zaradi, kot navaja v uvodu zahteve, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona. V zahtevi trdi, da opis kaznivega dejanja v izreku sodbe sodišča prve stopnje ne vsebuje zakonskih znakov nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije, ker iz njega ni razviden čas storitve kaznivega dejanja, v njem pa tudi ni konkretiziran obsojenkin preslepitveni namen, da se je sodišče prve stopnje v odločilnem delu nedopustno oprlo na kazensko ovadbo A., d. d., da je sodišče neutemeljeno zavrnilo dokazne predloge obsojenkine obrambe, da izpodbijana pravnomočna sodba nima razlogov o sostorilstvu obsojenk, da sodba ne bi smela temeljiti na izpovedi priče J. B. ter izvedenskem mnenju izvedenca F. K., da sodišče ni bilo pristojno odločati o priglašenih premoženjskopravnih zahtevkih, ker je obsojenka v osebnem stečaju, da sodišče oškodovankama ne bi smelo prisoditi priglašenih zakonskih zamudnih obresti, ter da sodišče ni upoštevalo vseh olajševalnih okoliščin, ki vplivajo na izbiro in odmero kazenske sankcije. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenko oprosti obtožbe, oziroma, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje pred spremenjenim senatom;

- zagovorniki obsojene M. N. zaradi, kot navajajo, bistvene kršitve določb kazenskega postopka in napačne uporabe materialnega prava. V zahtevi trdijo, da v izreku sodbe ni konkretizacije preslepitve oziroma prikrivanja, ki sta bistvena elementa obsojenki očitanega kaznivega dejanja, da zgolj na podlagi sklenitev pogodb in zavarovanja z namenom poslovanja in financiranja poslovne dejavnosti ni dopustno utemeljiti obsojenkinega goljufivega namena, da ostaja nepojasnjen trenutek izvršitve kaznivega dejanja, da je sodišče kršilo zakon,

ker je obsojenki naložilo v plačilo tudi zakonske zamudne obresti, ter da sodišči pri izreku sankcije nista upoštevali olajševalnih okoliščin na strani obsojenke. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da zahtevi za varstvo zakonitosti v celoti ugodi ter izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenko oprosti obtožbe, oziroma, da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodiščema prve oziroma druge stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka se je v odgovoru, podanem skladno z določbo drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) opredelila le do zahteve za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil zagovornik obsojene B. Š.. Predlagala je njeno zavrnitev. Navedla je, da iz zahteve ni moč razbrati, zakaj zagovornik šteje, da je kršen zakon v zvezi z obstojem nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije, da je izrek sodbe v zadostni meri konkretiziran, saj so v opis vključeni zakonski znaki že tudi del opisa dejanskega stanu, da se je sodišče opredelilo do vseh odločilnih dejstev, da je sodišče vsebino ovadbe uporabilo le v korist obsojenke, da je neutemeljen očitek zagovornika, da sodbe ni mogoče preizkusiti glede nastanka in višine škode, da obsojenki ni bila kršena pravica do obrambe, ker je sodišče zavrnitev dokaznih predlogov obsojenkine obrambe obrazložilo z logičnimi argumenti, da se sodba glede bistvenih okoliščin ne opira na izpoved priče J. B., da obsojenkin zagovornik ni

navajal okoliščin, ki bi vzbudile dvom v izvedenčevo nepristranskost, ter da

zagovornik v pritožbi ni uveljavljal, da sodišče ni bilo pristojno za odločanje o premoženjskopravnih zahtevkih zaradi uvedbe osebnega stečaja zoper obsojenko.

4. O odgovoru Vrhovnega državnega tožilstva sta se izjavila obsojena B. Š. in njen zagovornik. Slednji je v izjavi navedel, da v celoti vztraja pri navedbah zahteve za varstvo zakonitosti, ki niso z odgovorom vrhovne državne tožilke v ničemer omajane. Obsojena B. Š. je v obsežni izjavi na odgovor Vrhovnega državnega tožilstva navedla, da je priča N. J. lagala, zato je sodišče ne bi smelo šteti za verodostojno pričo, da nobena od oškodovank ni mogla biti preslepljena, da je dala zavarovanje samo A., d. d., za kar obstaja listinska dokumentacija, da je podan dvom o strokovnosti in pravilnosti izvedenskega mnenja F. K., ter da je bila v obravnavanem primeru obrambi v celoti odvzeta pomoč strokovnjaka pri izvedbi dokaza z izvedencem, s tem pa ji je bila kršena ustavna pravica do obrambe. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi.

5. Vložniki zahtev za varstvo zakonitosti trdijo, da je v izpodbijani pravnomočni sodbi podana kršitev kazenskega zakona, ker opis obsojenkama očitanega kaznivega dejanja ni v zadostni meri konkretiziran. Zagovornik obsojene B. Š. kršitev utemeljuje z navedbami, da iz opisa kaznivega dejanja ni razviden čas in kraj njegove storitve, da v njem ni konkretiziran preslepitveni namen obsojenke, da iz njega ni razvidno aktivno ravnanje obsojenke, kazenskopravni očitek obsojenki pa je tudi sicer tako nerazumljiv, da se zoper njega ni mogoče učinkovito braniti, kar predstavlja kršitev 29. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava). Zagovorniki obsojene M. N. kršitev kazenskega zakona utemeljujejo z navedbami, da opis kaznivega dejanja ne vsebuje konkretizacije preslepitvenega namena obsojenke, da v njem ni mogoče zaslediti „elementa“ zavesti po izvršitvi očitanega kaznivega dejanja, ter da kaznivo dejanje tudi časovno ni v zadostni meri opredeljeno.

6. Po ustaljeni sodni praksi morajo biti v opisu dejanja (v sodbi ali v obtožnem aktu) konkretizirani abstraktni kazenskopravni pojmi iz zakonskega opisa kaznivega dejanja. V opisu dejanja se prepletajo elementi abstraktnega (zakonskega dejanskega stanja) in konkretnega dejanskega stanja, to je življenjskega dogodka. Vrhovno sodišče je že v več svojih odločbah(1) presodilo, da če je zakonski znak kaznivega dejanja določno opredeljen že v zakonu, ga sodišče v opisu konkretnega dejanskega stanja ne bo ponavljalo. Vključen bo že v del opisa konkretnega dejanskega stanu. Predvsem pri tako imenovanih subjektivnih znakih kaznivega dejanja, kot „z namenom“ ali „vedoma“, ko gre za psihične procese, je opis dovolj opredeljen še z navedbami zakonskih znakov oziroma elementov kaznivega dejanja. Na namen sodišče sklepa na podlagi

ugotovljenih dejstev in okoliščin. Zaključek o obstoju določenega namena je stvar obrazložitve sodbe, ne pa opisa v izreku sodbe.

7. Bistvo kazenskopravnega očitka obsojeni B. Š. je, da je pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi in izvajanju pogodb pod točko I izreka sodbe sodišča prve stopnje sama, v ostalih primerih pa skupaj z M. N. preslepila druge s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, zaradi delne in zaradi celotne neizpolnitve obveznosti pa je za stranke nastala velika premoženjska škoda. Njeno ravnanje je v nadaljevanju izreka konkretizirano z navedbami, da je lažno zanesljivost poslov, pri dejanju storjenem na škodo A., d. d., skušala ustvariti s predložitvijo 30 bianco podpisanih akceptnih nalogov, lastne menice, zastavnimi pogodbami o zastavi terjatev, za katere je bilo zatrjevano, da so izterljive. Iz opisa dejanja na škodo P., d. d., izhaja, da je zanesljivost poslov jamčila s tem, ko je 10. 1. 2000 pri notarju v Mariboru podala izjavo o izročitvi oziroma odstopu uvoznih homologacij od prodajalcev avtomobilov P., d. o. o. v roku treh dni dajalcu garancije P., d. d., Maribor. P. B., d. d., pa je k podpisu kreditne pogodbe zavedla na način, da je obsojena M. N., ob njenem soglasju in z njeno vednostjo, za zavarovanje kredita podpisala pogodbo o zastavi premičnine z dne 11. 1. 2000 o dostavi homologacijskih potrdil, izročila štiri bianco podpisane in z žigom opremljene akceptne naloge A. K., d. o. o.,

dve bianco podpisani in žigosani menici z menično izjavo, obe obsojenki pa sta

dostavili tudi pet homologacij za osebna vozila Honda Civic. Ker obveznosti, kljub danim jamstvom, niso bile poplačane, je bila A., d. d., oškodovana za 160.556,76 EUR, P., d. d., Maribor za 232.876,26 EUR, ter P. B., d. d., za 79.952,27 EUR.

8. Kazenskopravni očitek, naslovljen na obsojeno M. N., je ob enakem abstraktnem opisu kaznivega dejanja kot pri obsojeni B. Š. (preslepitev drugih s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, kar sta storili na način, da sta sklepali pogodbe in posle) konkretiziran z navedbami, da je dne 4. 1. 2000 podpisala garancijsko pogodbo v višini 110.000.000,00 SIT, z rokom veljavnosti do 15. 2. 2001, za zavarovanje garancijske pogodbe pa je bila istega dne sklenjena še pogodba o zastavi premičnih stvari, ki jo je za A. K., d. o. o., sklenila obsojenka, in v kateri je bilo določeno, da se po prejemu uvoznih homologacij od prodajalca avtomobilov Peugeot vse prejete homologacije v roku treh dni izročijo P., d. d., Ljubljana. Preslepitveno ravnanje obsojene M. N. na škodo P. B., d. d., pa je konkretizirano z navedbami v izreku sodbe sodišča prve stopnje, da je ob sklenitvi kreditne pogodbe z dne 11. 1. 2000 za kratkoročni revolving kredit za zavarovanje tega kredita podpisala še pogodbo o zastavi premičnine z dne 11. 1. 2000 o dostavi homologacijskih potrdil, skladno s podpisano kreditno pogodbo pa je izročila še štiri bianco podpisane in z žigom opremljene akceptne naloge ter dve podpisani in žigosani menici z menično izjavo.

9. Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v takšnem opisu obeh nadaljevanih kaznivih dejanj konkretizirani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem in prvem odstavku 234.a člena KZ. Iz opisov kaznivih dejanj izhaja tako časovni okvir, v katerem sta bili kaznivi dejanji storjeni, kot tudi konkretizacija preslepitvenega namena obeh obsojenk. Obsojenki sta namreč z načini sklenitve pogodb ter sredstvi zavarovanja, za katere se je izkazalo, da nimajo zatrjevane vrednosti, bankam zagotavljali, da je posel zanje varen in zanesljiv, čeprav v resnici ni bil, saj banke z unovčevanjem danih jamstev niso prišle do poplačila in je zanje nastala velika premoženjska škoda.

10. Zagovornik obsojene B. Š. z navedbami, da je obsojenka z materialnimi dokazi sodišče prepričala, da vsebina obtožnega akta ne drži, da je obrambi uspelo izpodbiti očitek, da naj bi se obsojenka zavezala dati lastno menico za poplačilo obveznosti k pogodbi v višini 47.000.000,00 tolarjev, da iz izpovedi priče N. J. izhaja, da je A. K., d. o. o., prve kredite skupaj z obrestmi vred redno odplačevala, da je obrazložitev pritožbenega sodišča v zvezi s konkretizacijo preslepitvenega namena v točki 17 razlogov sodbe povsem zgrešena, ter da ni podana vzročna zveza med goljufivim ravnanjem storilke in nastankom škode, zagovorniki obsojene M. N. pa z navedbami, „da ocena sodišča ne zadosti minimalni stopnji verjetnosti prepričanja“, da je bilo kaznivo dejanje storjeno

z namenom preslepitve, da zgolj okoliščina, da banki kasneje nista prejeli plačila, ne more pomeniti, da je obsojenka ravnala z goljufivim in preslepitvenim namenom, da je bila za prenos in večkratno zastavo homologacijskih potrdil odgovorna obsojena B. Š., da je obveznosti iz pogodb redno izpolnjevala vse do točke, ko zaradi finančno-likvidnostnih težav to ni bilo več mogoče, da sodišči nista upoštevali običajnega poslovnega tveganja pri tovrstnih poslih, ter da je težka finančna situacija nastopila izključno zaradi negospodarne odločitve družbe P. S., d. o. o., ne uveljavljajo kršitve zakona, temveč v nasprotju z določbo drugega odstavka 420. člena ZKP nasprotujejo dokazni oceni sodišča ter uveljavljajo nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

11. Neutemeljena je tudi trditev zagovornika obsojene B. Š., da je v izpodbijani pravnomočni sodbi podana kršitev po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker iz nje ne izhaja obrazložitev sostorilstva. Sodišče prve stopnje se je do oblike udeležbe opredelilo v 22. točki razlogov sodbe, na enako pritožbeno trditev pa je pritožbeno sodišče odgovorilo v 20. točki razlogov sodbe. Obrazložitev sostorilstva sta sodišči po presoji Vrhovnega sodišča v zadostni meri utemeljili z navedbami, da sta obsojenki skupaj preslepili predstavnike bank s prikazovanjem, da bodo obveznosti, ki sta jih dogovorili, izpolnjene, kar

pa glede na poslovno in finančno stanje družbe A. K., d. o. o., ni bilo mogoče.

12. Zagovornik obsojene B. Š. trdi, da je izpodbijana sodba nepravilna in nezakonita, ker se v odločilni meri opira na dokaz, ki na glavni obravnavi sploh ni bil izveden. Kršitev utemeljuje z navedbami, da se sodba ne bi smela opreti na izpoved priče J. B., ki je bil zaslišan le v preiskavi, ne pa tudi na glavni obravnavi.

13. Iz podatkov kazenskega spisa (listovne številke 379 do 381) izhaja, da je bila priča J. B. – predstavnik P. B., d. d., zaslišana v preiskavi dne 14. 11. 2002. Iz zapisnika o zaslišanju navedene priče izhaja, da je bila ob njenem zaslišanju navzoča obsojena M. N., ne pa tudi obsojena B. Š.

14. Navedena priča na glavnih obravnavah ni bila zaslišana, iz zapisnikov o glavnih obravnavah pa tudi ni razvidno, da je bila njena izpoved v soglasju s strankami prebrana.

15. Vrhovno sodišče je že v sodbi I Ips 344/2008 z dne 12. 2. 2009 presodilo, da kršitev dokaznega pravila iz prvega odstavka 355. člena ZKP (da sodišče opre sodbo samo na dejstva in dokaze, ki so bili pretreseni na glavni obravnavi) ne predstavlja bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Ravnanje sodišča prve stopnje, ki je v točki 19 razlogov sodbe navedlo, da je priča J. B. v preiskavi izpovedala, da kredit, ki bi moral biti vrnjen do 31. 5. 2000, s strani A. K., d. o. o., ni bil vrnjen, ter da je P. B., d. d., razpolagala s homologacijami, avtomobili pa so bili zastavljeni pri drugih bankah, torej predstavlja tako imenovano relativno bistveno kršitev določb kazenskega postopka, v zvezi s katero mora vložnik izkazati, da je vplivala na pravilnost in zakonitost izpodbijane sodbe.

16. Vrhovno sodišče ugotavlja, da v obravnavanem primeru izjava navedene priče ne predstavlja bistvenega obremenilnega dokaza zoper obsojenko, na katerem bi izključno ali v odločilni meri temeljila pravnomočna sodba.(2) Sodišče prve stopnje v 19. točki razlogov sodbe zgolj omeni del izpovedi priče J. B., da bi kredit A. K., d. o. o., do P. B., d. d., moral biti vrnjen do 31. 5. 2000, kar se ni zgodilo, ter da so bili avtomobili zastavljeni pri drugih bankah. Takšna navedba pomeni le utrditev tistih dejanskih ugotovitev, v zvezi s kaznivim dejanjem na škodo P. B., d. d., do katerih je sodišče prišlo na podlagi izpovedi priče R. P., ter na podlagi dopisa oškodovane banke z dne 30. 1. 2013. Ker torej ne gre za dokaz, na katerega bi se sodba izključno ali v odločilni meri opirala, zatrjevana kršitev določbe 355. člena ZKP ni vplivala ali mogla vplivati na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe.

17. Zagovornik obsojene B. Š. trdi, da je v izpodbijani sodbi podana kršitev po 8. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ker sodišče izpodbijane sodbe ne bi

smelo opreti na izvedensko mnenje izvedenca F. K. Kršitev utemeljuje z navedbami, da je bil F. K. dne 23. 12. 2011 razrešen kot sodni izvedenec, zato v tem svojstvu ne bi smel biti zaslišan, sodišče pa ga ne bi smelo zapriseči kot izvedenca, ter da je bil podan razlog za njegovo izločitev, ker je bil F. K. direktor podjetja A. A., d. o. o., ki je opravljalo revizijo podjetja A. K., d. o. o.

18. Zatrjevana kršitev ni podana. Iz podatkov kazenskega spisa izhaja, da je sodišče F. K. na glavni obravnavi dne 3. 2. 2012 zapriseglo v skladu z določbo 333. člena ZKP ter ga zaslišalo kot sodnega izvedenca. V skladu z določbo četrtega odstavka 249. člena ZKP sme sodišče, če so za kakšno vrsto izvedenskega dela imenovani sodni izvedenci, postaviti druge izvedence samo, če bi bilo nevarno odlašati, če so sodni izvedenci zadržani, ali če to zahtevajo druge okoliščine. V obravnavanem primeru je obstoj takšnih drugih okoliščin za postavitev izvedenca utemeljen v načelu ekonomičnosti kazenskega postopka. F. K. je bil namreč v obravnavani kazenski zadevi s strani sodišča postavljen kot sodni izvedenec, ki je že izdelal pisno izvedensko mnenje. Dejstvo, da je bil F. K. med dolgoletnim kazenskim postopkom razrešen kot sodni izvedenec, še preden je bil zaslišan na glavni obravnavi, je od sodišča terjalo, da ga na glavni obravnavi v skladu z določbo četrtega odstavka 249. člena ZKP zapriseže kot

19. Zagovornik obsojene B. Š. z obsežnimi navedbami v zahtevi, da je bil sodni izvedenec F. K. v posrednem odnosu z družbo A. K., d. o. o., ker je družba A. A., d. o. o., opravljala revizijo družbe A. K., d. o. o., da je podan utemeljen dvom v pravilnost njegovega izvedenskega mnenja, ter da so nepravilni razlogi v 30. točki obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje, da izvedenec ni sodeloval pri nobeni reviziji v zvezi z A. K., d. o. o., ter da je sodni izvedenec pred sodiščem neresnično izpovedoval, saj ni opravil vpogleda v gradivo, ki se je nahajalo v Pokrajinskem muzeju v Mariboru, po vsebini ne uveljavlja izločitvenega razloga po 6. točki prvega odstavka 39. člena v zvezi s prvim odstavkom 44. člena ZKP, temveč ponovno uveljavlja nedovoljen razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

20. Zagovorniki obsojene M. N., enako kot v pritožbi, v zahtevi uveljavljajo, da je sodišče v nasprotju z „materialnimi določili“ obsojenki naložilo v plačilo zamudne obresti. Kršitev utemeljujejo z navedbo, da je treba zamudne obresti obravnavati kot „akcesorno dajatev“, zato ne predstavljajo povečanja premoženja storilca oziroma povrnitve škode.

21. Zatrjevana kršitev ni podana. V obravnavanem primeru sta oškodovani banki (P., d. d., in P. B., d. d.) v kazenskem postopku priglasili premoženjskopravna zahtevka, katerima je sodišče prve stopnje ugodilo v obsegu oškodovanja, ki izhaja iz opisa obeh dejanj. Sodišče je oškodovanima bankama obenem prisodilo še pripadajoče zakonske zamudne obresti.

22. Vrhovno sodišče je že v več svojih odločbah(3) presodilo, da gre pri odločitvi o premoženjskopravnem zahtevku za pritegnitev pravdnega postopka h kazenskemu postopku. Za odločanje o premoženjskopravnem zahtevku je treba uporabiti določbe civilnega prava, zato lahko sodišče oškodovancu poleg glavne terjatve prisodi tudi ustrezne zamudne obresti. Sodišče torej v tako imenovanem adhezijskem postopku odloča z uporabo predpisov civilnega prava (378. člen Obligacijskega zakonika), po katerih v primeru zamude dolžnika z izpolnitvijo denarne obveznosti, dolžnik poleg glavnice dolguje še zamudne obresti.

23. Zagovorniki obeh obsojenk v zahtevah za varstvo zakonitosti trdijo, da je sodišče pri izreku kazenskega sankcije ravnalo v nasprotju z 41. členom KZ, ker ni upoštevalo vseh olajševalnih okoliščin. Zagovorniki obsojene M. N. kršitev utemeljujejo z navedbami, da obsojenka doslej še ni bila kaznovana, da sodišče sploh ni presojalo možnosti izreka sankcije opominjevalne narave, da je v premajhni meri upoštevalo časovno oddaljenost storjenega kaznivega dejanja, starost obsojenke, njene urejene družinske razmere, ter zahtevno poslovno okolje podjetja, ki ga je vodila obsojenka. Zagovornik obsojene B. Š. kršitev utemeljuje z navedbami, da je postopek trajal kar 14 let in je za obsojenko

predstavljal hudo psihično obremenitev, da obsojenka živi zgledno družinsko življenje, ter da ima bolnega sina.

24. Sodišče z izrekom kazni dve leti zapora obsojeni B. Š. in eno leto in tri mesece zapora obsojeni M. N. ni kršilo zakona, ker sta izrečeni kazni v okviru predpisane kazni za kaznivo dejanje po drugem in prvem odstavku 234.a člena KZ. Zahtevi torej v tem delu ne uveljavljata kršitve zakona, temveč le neprimernost izrečene kazni, kar pa v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati.

25. V skladu z določbo petega odstavka 420. člena ZKP se sme vložnik sklicevati na kršitve iz prvega odstavka 420. člena ZKP samo, če jih ni mogel uveljavljati v pritožbi ali če jih je uveljavljal pa jih sodišče druge stopnje ni upoštevalo. Gre za tako imenovani pogoj formalnega in materialnega izčrpanja pravnih sredstev.

26. Zagovornik obsojene B. Š. v zahtevi za varstvo zakonitosti trdi, da je sodišče kršilo 29. člen Ustave, ker neutemeljeno ni sledilo dokaznim predlogom njene obrambe. Med takšnimi dokaznimi predlogi omenja predvsem dokazni predlog obrambe za zaslišanje priče S. R. – strokovnjakinje, ki bi izpodbila izvedensko

mnenje izvedenca F. K., ter dokazni predlog za pribavo dokumentacije bank

oziroma kreditnih map. Obsojenkin zagovornik v nadaljevanju zahteve navaja tudi, da je sodišče z odločitvijo o premoženjskopravnih zahtevkih kršilo določbi 100. in 101. člena ZKP, ker banki, glede na to, da je obsojenka v osebnem stečaju, nista upravičeni uveljavljati premoženjskopravnih zahtevkov v pravdi, da sodišče ne bi smelo prisoditi priglašenih zakonskih zamudnih obresti, ter da zakonske zamudne obresti ne smejo teči od 5. 6. 2000 dalje do plačila, temveč le od trenutka, ko vsota zapadlih, a neplačanih obveznosti doseže glavnico. V zvezi s temi navedbami je formalni pogoj izčrpanja izpolnjen, saj je obsojenkina takratna zagovornica zoper sodbo sodišča prve stopnje dne 8. 10. 2014 (listovna številka 1545 spisa) vložila pritožbo, ni pa izpolnjen materialni pogoj, saj v pritožbi te kršitve, ki jih sedaj v zahtevi uveljavlja obsojenkin zagovornik, niso bile uveljavljane. Vrhovno sodišče zato ugotavlja, da zahteva v tem delu ne izpolnjuje pogoja iz petega odstavka 420. člena ZKP, zato teh kršitev ni bilo mogoče presojati v okviru odločanja o vloženem izrednem pravnem sredstvu.

27. Zagovornik obsojene B. Š. na več mestih v zahtevi polemizira z razlogi sodb sodišč prve in druge stopnje ter izpodbijani pravnomočni sodbi očita, da je obremenjena s kršitvijo po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP. Sem med drugim sodijo navedbe v zahtevi, da iz krivdoreka sploh ne izhaja tisto, kar sodišče prve stopnje ugotavlja v točki 8 razlogov sodbe; da je napačna presoja sodišča, ko sledi neverodostojni izpovedi priče N. J.; da v razlogih sodbe ni navedeno, kako je sodišče presojalo verodostojnost protislovnih dokazov; da je sodišče druge stopnje zaključilo, da je skupna vrednost odstopljenih terjatev 20.294.931,00 SIT, čeprav je seštevek navedenih odstopljenih terjatev iz ovadbe A., d. d., nižji za 51.719,00 SIT; da bi sodišče moralo razpolagati s pogodbami, ki dokazujejo obstoj terjatev; da je sodišče „izpustilo“ datum izročitve lastne menice; da so nesprejemljivi razlogi sodišča v 15. točki sodbe v zvezi z gospodarskim sporom; da sodišče ni ugotovilo, ali so terjatve A., d. d., do A. K., d. o. o., sploh zapadle in ali je bila A., d. d., upravičena izterjati zneske po kreditnih pogodbah; da je sodišče zgolj domnevalo, da je imela A., d. d., interes, da bi nastalo škodo v čim večji meri zmanjšala; da ni jasno od kod sodišču zaključek, da sta obsojenki do direktorja P., d. d., prišli v začetku januarja 2009; da sodišče svojega zaključka ni utemeljilo s presojo izpovedi priče P. L.; da sodišče druge stopnje samo nedopustno presoja zagovor obsojenke v zvezi z zdravstvenim stanjem njenega sina; da iz sodbe ne izhaja zaključek, da je bila obsojenka tista, ki je preprečevala, da homologacije niso bile dostavljene; da ni jasno, v čem je krivda obsojenke; da je zgrešen zaključek sodišča, da je bil garancijski posel sklenjen zaradi zavarovanja terjatve; da je bila najprej sklenjena garancijska pogodba in šele šest dni kasneje dana izjava obsojenke glede homologacij; da je obrazložitev sodbe sodišča druge stopnje glede dejanja, opisanega pod točko I/3 povsem brez pomena; da je sodišče povsem prezrlo dejstvo, da so bile pri P., d. d., zastavljene samo homologacije vozil Peugeot, A. K., d. o. o., pa je razpolagala še s homologacijami vozil Honda in

Citroën; da ni jasno, zakaj se je sodišče ukvarjalo z analizo poslovanja A. K., d. o. o., saj poslovanje tega podjetja ne predstavlja odločilne okoliščine storitve kaznivega dejanja; da sodišče ni upoštevalo pritožbenih zatrjevanj in dokazov obrambe, da je bilo poslovanje A. K., d. o. o., do aprila 2000 zgledno; da je bila P., d. d., tista, ki je „zablokirala“ poslovanje A. K., d. o. o. Obsojenkin zagovornik z vsemi temi trditvami v zahtevi za varstvo zakonitosti ne uveljavlja kršitve zakona, temveč v nasprotju z izrecno določbo drugega odstavka 420. člena ZKP nasprotuje dokazni oceni sodišča ter uveljavlja nedovoljen razlog zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

28. Vrhovno sodišče pri odločanju o zahtevah za varstvo zakonitosti obramb obsojenk ni ugotovilo kršitev zakona iz prvega odstavka 420. člena ZKP, zahtevi za varstvo zakonitosti pa sta bili vloženi tudi zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar ni dovoljeno. Zahteva za varstvo zakonitosti zagovornika obsojene B. Š. je bila delno vložena tudi v nasprotju z določbo petega odstavka 420. člena ZKP. Vrhovno sodišče je zato zahtevi zagovornika obsojene B. Š. in zagovornikov obsojene M. N. za varstvo zakonitosti kot neutemeljeni zavrnilo (425. člen ZKP).

29. Vrhovno sodišče je upoštevaje premoženjske razmere obsojenk ter njuno obveznost nerazdelnega plačila visokih zneskov premoženjskopravnih zahtevkov oškodovankama, obsojenki na podlagi 98.a člena ZKP v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP oprostilo plačila sodne takse.

(1) Primerjaj sodbi I Ips 259/2008 z dne 27. 11. 2008 in I Ips 13039/2009 z dne 4. 10. 2012.

(2) Vrhovno sodišče je v sodbi I Kp 711/2007 z dne 12. 3. 2009 presodilo, da gre za kršitev pravice obrambe do zaslišanja obremenilnih prič tedaj, ko se obsodilna sodba izključno ali v odločilni meri opira na njihove izjave. Za dokaz, ki je bil v odločilni meri podlaga za obsodilno sodbo, gre tudi tedaj, kadar je sodišče, ki je sodbo izreklo, druge dokaze presojalo predvsem z vidika, ali potrjujejo sporne navedbe obremenilnih prič.

(3) Primerjaj sodbi I Ips 94/2006 z dne 26. 10. 2006 in I Ips 220/2009 z dne 1. 7. 2010.

ZKP člen 105, 105/2, 249, 249/4, 333, 333/2,355, 355/1, 371, 371/1-8, 371/2. KZ člen 234a, 234a/1, 234a/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.