VSRS sodba II Ips 242/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-10-29

Janez Vlaj (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), mag. Nina Betetto, Vladimir Horvat, mag. Rudi Štravs

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

pogodbena odškodninska odgovornost - nepogodbena odškodninska odgovornost - zapadlost terjatve - nova dejstva - pritožba - uveljavljanje nezapadlosti terjatve v pritožbi - ureditev zemljiškoknjižnega stanja - izpodbijanje obstoja škode v pritožbi - sodba presenečenja - materialno procesno vodstvo - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - pravni interes za uveljavljanje procesnih kršitev

Zapadlost terjatve pred sodiščem prve stopnje ni bila sporna oziroma toženka ni podala nobenih ugovorov s tem v zvezi, zato se sodišče prve stopnje s tem pravilno ni ukvarjalo. Zmotno pa je sklepanje toženke, da so trditve o zapadlosti terjatve potrebne že za samo sklepčnost tožbe. Šele ob ustreznem ugovoru toženke bi bil tožnik dolžan dopolniti svoje navedbe.

Ne gre za sodbo presenečenja, če je sodišče druge stopnje ob drugem sojenju, potem ko je Vrhovno sodišče njegovo sodbo razveljavilo in ga opozorilo, da preizkusi pravočasnost pritožbenih navedb, drugače kot predhodno, presodilo, da so prepozne. Nasprotno bi bila sodba, če bi sodišče ugotavljalo obseg in višino škode, čeprav to pred sodiščem prve stopnje ni bilo sporno, presenečenje za tožečo stranko.

Tožnik bi bil dolžan dopolniti svoje navedbe, če bi toženka obstoju in višini škode ugovarjala. Šele v tem položaju bi sodišče morda moralo opraviti materialno procesno vodstvo in tožnika pozvati, da dopolni svoje navedbe. Tudi v tem primeru pa bi se na pomanjkljivo postopanje sodišča lahko skliceval kvečjemu tožnik, če bi sodišče prav zaradi nepopolnosti njegovih trditev, odločilo njemu v škodo. Te procesne kršitve, storjene v škodo ene pravdne stranke (tožnika), namreč druga pravdna stranka (toženka) ne more uveljavljati, saj zanjo nima pravnega interesa.

Toženka mora v 15 dneh, od vročitve te sodbe, tožniku povrniti njegove revizijske stroške v znesku 2.069,12 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku za plačilo 90.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 10. 2010 dalje do plačila ugodilo. Odločilo je tudi o pravdnih stroških.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženke ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom II Ips 49/2013 z dne 19.02.2015 sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo sojenje.

4. Sodišče druge stopnje je v ponovljenem sojenju pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo. Odločitev je oprlo na 239. člen in 131. člen Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Obrazložilo je, da tožbeni zahtevek ni utemeljen na nepogodbeni odškodninski podlagi, pač pa na pogodbeni odškodninski podlagi zaradi neizpolnitve pogodbene obveznosti ureditve vknjižbe stanovanja v zemljiško knjigo in vpisa lastninske pravice na tožnika. Sodišče ni upoštevalo šele v pritožbi podanega ugovora o nezapadlosti terjatve, za katerega je menilo, da je prepozen (337. člen Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Glede višine odškodnine se je strinjalo s sodiščem prve stopnje, da toženka višine zahtevka ni prerekala. Menilo je, da so pritožbene navedbe, da je sodišče prve stopnje tožniku neutemeljeno prisodilo 90.000,00 EUR (ki predstavlja pričakovano kupnino za stanovanje), čeprav se tožnik še vedno lahko vknjiži kot lastnik stanovanja ter ga še vedno lahko uporablja oziroma ima od njega lahko korist, neupoštevna pritožbena novota (prvi odstavek 337. člena ZPP). Pritožba pa ne napada dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da je tožnik višino zahtevka tudi dokazal.

5. Zoper sodbo sodišča druge stopnje toženka vlaga revizijo. Navaja, da je sodišče druge stopnje zmotno uporabilo materialno pravo (132. člen OZ), ker ni presojalo obstoja in višine škode, ki naj bi tožniku nastala. Sodišče druge stopnje tako ni sledilo izrecnemu napotku Vrhovnega sodišča, da naj presodi, ali znaša manjvrednost stanovanja zaradi obremenitve s hipoteko 90.000,00 EUR. Tožniku škoda ni nastala, saj ni omejen pri uporabi in razpolaganju s stanovanjem. Meni, da je sodišče druge stopnje s tem, ko je ob drugem sojenju brez razlogov odločilo diametralno nasprotno kot prvič, kršilo 23. člen Ustave ter za toženko izpodbijana sodba predstavlja presenečenje. Sodišče tudi ni opravilo materialno procesnega vodstva, saj tožnika ni pozvalo, da dopolni svoje nepopolne navedbe glede obstoja škode (primerjaj VSL II Cp 2477/2008). Sodišče druge stopnje bi moralo odločitev opreti na 289. člen in 240. člen OZ (primerjaj II Ips 698/2008). Napačno je stališče sodišča druge stopnje, da bi moral tožnik dopolniti svoje trditve šele ob ustreznem ugovoru toženke, saj so trditve o zapadlosti terjatve nujne že za samo sklepčnost tožbe. Sodišče druge stopnje tudi zmotno v svoji sodbi zapiše, da je sodišče prve stopnje očitno ocenilo, da je do vpisa hipoteke v letu 2005 že potekel razumen rok za izpolnitev, saj v sodbi sodišča prve stopnje takšnega zapisa ni najti. Sodišče prve stopnje zapadlosti terjatve ni presojalo, kljub temu da je ena od bistvenih predpostavk obstoja terjatve. S tem je storilo bistveno kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero pa mora sodišče druge stopnje paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Zmotne so tudi navedbe sodišča druge stopnje, da je mogoče preseči tožnikovo trditveno podlago (2. člen ZPP). Meni, da je bistveno, da bi tožnik škodo lahko preprečil, saj bi na podlagi 128. člena Zakona o zemljiški knjigi (v nadaljevanju ZZK-1) lahko predlagal vpis lastninske pravice v zemljiško knjigo tudi sam. Poleg vsega navedenega nižji sodišči kljub ugovoru toženke, da je storila vse za vpis lastninske pravice v zemljiško knjigo, njenih trditev nista presojali v luči 240. člena OZ.

6. Tožnik je vložil odgovor na revizijo, v katerem nasprotuje revizijskim razlogom in predlaga njeno zavrnitev.

8. Pravilna je presoja sodišča druge stopnje, da je bil ugovor o nezapadlosti terjatve, ki ga je toženka podala šele v pritožbi, prepozen (prvi odstavek 337. člen ZPP). Zapadlost terjatve pred sodiščem prve stopnje ni bila sporna oziroma toženka ni podala nobenih ugovorov s tem v zvezi, zato se sodišče prve stopnje s tem pravilno ni ukvarjalo. Zmotno pa je sklepanje toženke, da so trditve o zapadlosti terjatve potrebne že za samo sklepčnost tožbe. Šele ob ustreznem ugovoru toženke bi bil tožnik dolžan dopolniti svoje navedbe. Netočna je toženkina revizijska navedba, da naj bi sodišče druge stopnje zavzelo stališče, da je mogoče odločati tudi mimo trditvene podlage strank (2. člen ZPP), saj je nižje sodišče zgolj zapisalo, da tudi, če je sodišče prve stopnje glede roka za izpolnitev obveznosti preseglo tožnikovo trditveno podlago, toženka te kršitve v pritožbi ni uveljavljala. Nadalje toženka utemeljeno opozarja, da so protispisne navedbe sodišče druge stopnje, da je sodišče prve stopnje očitno štelo, da je do vpisa hipoteke v letu 2005 že potekel razumen rok za izpolnitev obveznosti (289. člen OZ), saj v sodbi sodišča prve stopnje takih razlogov ni, vendar pa slednje ob zgoraj pojasnjenemu stališču v ničemer ne more vplivati na pravilnost izpodbijane odločitve.

9. Sklicevanje na 128. člen ZZK-1, na podlagi katerega bi tožnik lahko tudi sam poskrbel za vpis svoje lastninske pravice v zemljiško knjigo, je utemeljeno pri neposlovni odškodninski odgovornosti, kot je to sodišče druge stopnje pravilno upoštevalo. Z enakimi razlogi pa se toženka ne more razbremeniti svoje poslovne odškodninske odgovornosti zaradi neizpolnitve prevzete pogodbene obveznosti.

10. Sodišče prve stopnje je v svoji sodbi povzelo toženkine trditve: da si je ves čas prizadevala, da bi v večstanovanjskih blokih in stavbah uredila in vzpostavila etažno lastnino, tako da bi bil možen vpis na nove lastnike; da je v ta namen tudi poslala dopise in pooblastila za vpis etažne lastnine; da toženka ni upravnik stavbe na naslovu S. 5, a je zaradi solastništva stavbe na naslovu S. 7, prevzela ureditev in vpis v zemljiško knjigo; da si je hkrati z ureditvijo vpisa etažne lastnine prizadevala urediti tudi funkcionalno zemljišče, ki pripada omenjenim stavbam; da je tako strankam oziroma lastnikom, tudi tožniku, poslala dopis dne 23. 10. 2008; da odziva ni bilo, saj so takrat lastniki, vključno s toženko, že ugotovili, da N., d. d., S. prodaja zemljišča z vpisanimi bremeni; da je toženka kljub temu nadaljevala z vzpostavitvijo etažne lastnine in preko izvajalca A. B. s. p., stavbo vpisala v kataster stavb, kar je podlaga za vpis posameznih in skupnih delov stavbe v zemljiško knjigo; da je toženka pripravila akt o oblikovanju lastninske pravice, ki ga je zemljiškoknjižnemu lastniku družbi N., d. d., poslala v podpis z dopisom  z dne 6. 10. 2010 ter v vednost tudi odvetniku B. Š., ki ureja pravne zadeve za to družbo; da je toženka, ker ni dobila odgovora, večkrat vzpostavila stik z družbo N., d. d., S.; da ji je bilo v enem izmed razgovorov obljubljeno, da se bo stavba, kjer ima tožnik svoje stanovanje, lahko vpisala v zemljiško knjigo, saj ima določeno svojo parcelno številko; da je toženka tudi ponudila pomoč pri urejanju zadev z banko, da bi lahko uredili vpis v zemljiško knjigo; ter da je toženka storila vse, kar je bilo v njeni moči, da bi uredila zadevo in vpisala posamezne in skupne dele stavb v zemljiško knjigo. Ugotovilo je, da so nesporne. Revizijsko sodišče se pridružuje materialnopravnemu zaključku sodišča prve stopnje, da že iz toženkinih trditev ne izhaja njihova utemeljenost. Iz njih sicer izhaja prizadevanje za ureditev zemljiškoknjižnega stanja, ne pa tudi objektivna ovira, ki je to preprečevala. Poleg tega je bila večina njenih aktivnosti po letu 2005, ko je bila pri sporni nepremičnini že vpisana hipoteka oziroma ko je nastala zatrjevana škoda. Toženka v svojih navedbah tudi ni pojasnila, zakaj zemljiškoknjižnega stanja ni mogla urediti med leti 2000, ko sta z družbo N., d. d., sklenili Ugotovitveno pogodbo in pogodbo o priznanju lastninske pravice zaradi realizacije vknjižbe lastninske pravice na toženko, oziroma 2002, ko je prevzela pogodbeno obveznost ureditve zemljiškoknjižnega stanja, in 2005. S tem v zvezi pa toženka, niti v pritožbi, niti v reviziji, ni uveljavljala procesne kršitve zaradi pomanjkljivega materialno procesnega vodstva sodišča (285. člen ZPP)(1).

11. Nasprotovanje obstoju in višini škode v pritožbi (prvi odstavek 337. člen ZPP) in reviziji (372. člen ZPP) je prepozno, ker toženka pred sodiščem prve stopnje temu ni ugovarjala. Zavajajoče so revizijske navedbe, da sodišče druge stopnje ni sledilo izrecnemu napotku Vrhovnega sodišča, da naj presodi, ali znaša manjvrednost stanovanja zaradi obremenitve s hipoteko 90.000,00 EUR, saj je revizijsko sodišče ob tem tudi navedlo, da mora sodišče druge stopnje odgovoriti tudi na ugovor tožnika v odgovoru na pritožbo, da toženka v postopku pred sodiščem prve stopnje trditvam v zvezi z višino škode sploh ni ugovarjala. Sodišče druge stopnje je pravilno pojasnilo, da so pritožbene navedbe, podane v sklopu prerekanja obstoja in višine škode (in sicer da tožniku škoda ni nastala, saj ni omejen pri uporabi in razpolaganju z nepremičnino), ki jih tožnik ponavlja tudi v reviziji, prepozne, zato jih ni mogoče upoštevati (prvi odstavek 337. člen ZPP). Ne gre za sodbo presenečenja, če je sodišče druge stopnje ob drugem sojenju, potem ko je Vrhovno sodišče njegovo sodbo razveljavilo in ga opozorilo, da preizkusi pravočasnost pritožbenih navedb, drugače kot predhodno, presodilo, da so prepozne. Nasprotno bi bila sodba, če bi sodišče ugotavljalo obseg in višino škode, čeprav to pred sodiščem prve stopnje ni bilo sporno, presenečenje za tožečo stranko. Zmotne so tudi revizijske navedbe, da bi sodišče prve stopnje moralo opraviti materialno procesno vodstvo in tožnika pozvati, da dopolni svoje nepopolne navedbe glede obstoja in višine škode (285. člen ZPP). Kot je revizijsko sodišče pojasnilo že zgoraj pri zapadlosti terjatve, tudi tu velja, da bi bil tožnik dolžan dopolniti svoje navedbe šele, če bi toženka obstoju in višini škode ugovarjala. Šele v tem položaju bi sodišče morda moralo opraviti materialno procesno vodstvo in tožnika pozvati, da dopolni svoje navedbe. Tudi v tem primeru pa bi se na pomanjkljivo postopanje sodišča lahko skliceval kvečjemu tožnik, če bi sodišče prav zaradi nepopolnosti njegovih trditev, odločilo njemu v škodo. Te procesne kršitve, storjene v škodo ene pravdne stranke (tožnika), namreč druga pravdna stranka (toženka) ne more uveljavljati, saj zanjo nima pravnega interesa.

12. Odločitev o revizijskih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Revizijsko sodišče je tožnikove stroške odmerilo na podlagi predloženega stroškovnika in Zakona o odvetniški tarifi na 2.069,12 EUR (tožniku pripada nagrada za revizijski postopek (tar. št. 3300; 1.676,00 EUR) in pavšalni izdatek za plačilo telekomunikacijskih in poštnih storitev (tar. št. 6002; 20,00 EUR), vse skupaj povečano za 22 % DDV (tar. št. 6007)). Toženka je dolžna plačati odmerjene stroške v petnajstdnevnem paricijskem roku, ki prične teči naslednji dan po vročitvi te sodbe (prvi, drugi in tretji odstavek 313. člena ZPP). Če toženka v paricijskem roku svoje  obveznosti plačila pravdnih stroškov ne bo izpolnila, bo prišla v zamudo (299. člen OZ) in bo od zamude dalje dolžna tožniku plačati še zakonske zamudne obresti (378. člen OZ).

Op. št. (1): Kršitev neoprave materialno procesnega vodstva toženka uveljavlja v reviziji zgolj za po njenem mnenju nepopolne navedbe tožnika (glej 11. točko), ne pa tudi za nepopolnost lastnih navedb.

ZPP člen 285, 337, 337/1, 337/2, 371, 371/1, 372. OZ člen 131, 239, 240, 289. URS člen 23. ZZK-1 člen 128.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.