VSRS Sodba XI Ips 22460/2015-242
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-07

Marko Šorli (preds.), Vesna Žalik (poroč.), Barbara Zobec

pripor - podaljšanje pripora ob vložitvi obtožnice - načelo enakosti - predlog za podaljšanje pripora - pravica do izjave - ponovitvena nevarnost - varnost ljudi

Zaradi zagotovitve načela enakosti (22. člen Ustave in 16. člen ZKP) je v primeru, ko je državni tožilec ob vložitvi obtožnice predlagal podaljšanje pripora, treba obdolžencu oziroma njegovi obrambi omogočiti, da se izjavi o predlogu in o okoliščinah ter dejstvih, ki so v njem navedeni, in dokazih, na katere se predlog opira, ter s tem dati možnost, da ponudi nasprotna dejstva in dokaze.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

1. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča v Mariboru je po vloženi obtožnici s sklepom I Ks 22460/2015 z dne 25. 11. 2015 obdolženi M. Z., ob ugotovljenem utemeljenem sumu storitve nadaljevanega kaznivega dejanja trgovine z ljudmi po tretjem, drugem in prvem odstavku 113. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1), na podlagi drugega odstavka 272. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) podaljšal pripor iz pripornega razloga ponovitvene nevarnosti po 3. točki prvega odstavka 201. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 20. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava). Zoper sklep o podaljšanju pripora so zagovorniki obdolžene vložili pritožbo, ki jo je Višje sodišče v Mariboru s sklepom I Kp 22460/2015 z dne 3. 12. 2015 zavrnilo kot neutemeljeno.

2. Zoper navedeni pravnomočni sklep so zagovorniki obdolžene vložili zahtevo za varstvo zakonitosti, kot navajajo v uvodu zahteve, zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in Vrhovnemu sodišču predlagajo, da izpodbijani sklep razveljavi in pripor zoper obdolženo odpravi oziroma podrejeno, da izpodbijani sklep nadomesti z milejšim ukrepom hišnega pripora.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka, ki meni, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena in predlaga njeno zavrnitev.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obdolženki in njenim zagovornikom. Obdolženki je bil odgovor vročen dne 24. 12. 2015 in se o njem ni izjavila, zagovorniki pa so se o odgovoru izjavili dne 28. 12. 2015. V odgovoru navajajo, da je napačen zaključek vrhovne državne tožilke, da je bil obdolženki vročen predlog za podaljšanje pripora. Pojasnjujejo, da je bil obdolženki vročen le del predloga, saj ji v roku, ki je bil postavljen za odgovor na predlog, ni bila vročena celotna obtožnica in se zato ni mogla opredeliti do obstoja utemeljenosti suma kot pogoja za odreditev pripora ob vložitvi obtožbe. Odgovor vrhovne državne tožilke zato po trditvah zagovornikov negira pravico obdolženca, da kot samostojen procesni subjekt tudi sam sodeluje pri svoji obrambi.

5. Zagovorniki v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljajo, da je bila obdolženki kršena pravica, da odgovori na predlog državnega tožilca za podaljšanje pripora, posledično pa tudi pravica do zagotavljanja pravnih jamstev v kazenskem postopku iz 25. in 29. člena Ustave. Pojasnjujejo, da je Okrožno sodišče v Mariboru dne 19. 11. 2015 zagovornikom obdolženke po faksu poslalo listino z naslovom „Predlog za podaljšanje pripora“, za katerega je bilo mogoče na podlagi spremnega dopisa in oštevilčenja te listine razbrati, da je predlog sestavni del obtožnice. Obtožnice v celoti sodišče zagovornikom in obdolženki tega dne ni vročilo. Predlog za podaljšanje pripora je bil posledično nepopoln, saj ni vseboval niti pravne kvalifikacije kaznivega dejanja, za katerega se predlaga podaljšanje pripora, niti utemeljitve suma, da je obdolžena storila to kaznivo dejanje. S tem je bilo obdolženki in njenim zagovornikom onemogočeno, da se izjavijo o predlogu v delu, ki se nanaša na utemeljenost suma storitve kaznivega dejanja kot pogoja za podaljšanje pripora. Po mnenju zagovornikov je zunajobravnavani senat smiselno pritrdil njihovim navedbam, ko jih je po prejemu njihove vloge, v kateri so sodišče opozorili, da obtožnice niso prejeli in da je bila s tem obdolženki kršena pravica do odgovora na predlog, po vročitvi obtožnice z dopisom naknadno pozval k ponovni izjasnitvi tudi glede utemeljenosti suma, kot je opredeljen v obtožnem aktu. Vendar, po stališču zagovornikov, sodišče s tem ni popravilo zatrjevane nezakonitosti, saj iste možnosti, to je izjasnitve glede utemeljenosti suma, ni imela obdolženka sama, ker ji sodišče ponovnega oziroma dodatnega poziva na odgovor ni poslalo oziroma ji ni bil vročen. Ta poziv je bil vročen zgolj zagovornikom obdolženke, zaradi česar se sama obdolženka ni mogla izjaviti o utemeljenosti suma storitve očitanih ji kaznivih dejanj. Pritožbeno sodišče je pritožbene navedbe zagovornikov v zgoraj navedeni smeri zavrnilo z utemeljitvijo, da se je sicer strinjati s pritožbo, da je bil predlog nepopoln oziroma nezadosten, vendar naj bi bilo iz vsebine predloga še vedno razbrati sestavine, ki jih mora predlog vsebovati, in sicer iz predloga izhaja, da je preiskava zaključena in da še vedno obstajajo razlogi, ki so narekovali odreditev pripora, saj se okoliščine v korist obdolžene niso spremenile. Zagovorniki v zahtevi uveljavljajo, da je takšno stališče pritožbenega sodišča v nasprotju z osnovnimi pravnimi jamstvi v kazenskem postopku, saj je eden od ustavnih in zakonskih pogojev za odreditev oziroma podaljšanje pripora utemeljen sum, ki mora biti v predlogu za podaljšanje pripora konkretno obrazložen (zagovorniki se pri tem smiselno sklicujejo na odločbo Vrhovnega sodišča RS XI Ips 6470/2011). Po pravnem naziranju zagovornikov je nesprejemljivo tudi stališče pritožbenega sodišča v 8. točki izpodbijanega sklepa, da je bilo že z vročitvijo predloga za podaljšanje pripora zagovornikom poskrbljeno za celostno varovanje pravic obdolženke v kazenskem postopku, saj ima na podlagi drugega odstavka 272. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 75. člena ZKP tudi obdolženi (in ne samo njegov zagovornik) sam pravico odgovoriti na predlog za podaljšanje pripora. Zagovorniki zaključujejo, da so navedene procesne kršitve nedvomno vplivale na zakonitost odločanja v konkretnem postopku podaljšanje pripora zaradi izkazanega dejstva, da so se v preiskavi bistveno spremenile okoliščine, ki jih je v utemeljitev suma storitve kaznivega dejanja navajala zahteva za preiskavo, kar je obramba obdolžene jasno, utemeljeno in z izvedenimi dokazi podprto navajala v dopolnitvi odgovora po prejemu dopisa izvenobravnavnega senata ter v pritožbi zoper sklep po podaljšanju pripora. Izvedeni dokazi namreč po mnenju zagovornikov ne dajejo osnove za zatrjevano vlogo obdolženke, kar ugotavlja tudi izpodbijani sklep pritožbenega sodišča, ki pritrjuje navedbam pritožbe, da oškodovanke niso potrdile vloge obdolženke pri izvrševanju kaznivih dejanj. Kljub temu pa sodišči še vedno vztrajata, da je utemeljen sum podan, pri čemer se opirata zgolj na izsledke prikritih preiskovalni ukrepov, ki pa po stališču zagovornikov ne zadostujejo za utemeljitev suma storitve očitanih kaznivih dejanj. Poleg tega sodišči teh izsledkov dokazno ne ocenita in ne upoštevata v luči vseh ostalih, v preiskavi izvedenih dokazov. V nadaljevanju zahteve vložniki navajajo konkretne okoliščine in dejstva, s katerimi je bil po njihovem prepričanju ovržen utemeljen sum, da je obdolženka storila očitana ji kazniva dejanja na škodo posamezne oškodovanke, med drugim navajajo, da so se oškodovanke lahko prosto gibale in komunicirale, da so se s prostitucijo ukvarjale na lastno željo in zase, da obdolžena ni v najemnino prikrila nobenega pobiranja zaslužka in da ni šlo za finančno izkoriščanje ter zlorabo podrejenega položaja oškodovank.

6. Zaradi zagotovitve načela enakosti (22. člen Ustave in 16. člen ZKP) je v primeru, kakršen je obravnavani, ko je državni tožilec ob vložitvi obtožnice predlagal podaljšanje pripora, treba obdolžencu oziroma njegovi obrambi omogočiti, da se izjavi o predlogu in o okoliščinah ter dejstvih, ki so v njem navedeni, in dokazih, na katere se predlog opira, ter s tem dati možnost, da ponudi nasprotna dejstva in dokaze. Le na tak način je zagotovljeno, da sodišče ob odločanju upošteva in presodi tudi navedbe, dejstva in dokaze obrambe. V noveli zakona (Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku - ZKP-K) je iz Ustave izhajajoča dolžnost sodišča po zagotavljanju kontradiktornosti v primeru podaljšanja pripora izrecno določena v drugem odstavku 272. člena ZKP, ki določa, da če je obdolženec v priporu in je v obtožnici predlagano naj se pripor podaljša, ga sodišče pouči, da lahko v roku 24 ur poda odgovor na predlog. Senat o predlogu odloči v roku treh dni od prejema odgovora oziroma izteka roka za odgovor in izda sklep, s katerim pripor podaljša ali odpravi. Upoštevaje ustavnosodno prakso je Vrhovno sodišče v svojih odločbah že večkrat presodilo, da mora biti zaradi zagotovitve ustavnih pravic obdolženca predlog državnega tožilca za podaljšanje pripora ob vložitvi obtožnice obrazložen, enako kot velja za podaljšanje pripora v preiskavi. Tožilčevo sklicevanje na pravnomočne odločbe o odreditvi in podaljšanju pripora ter navedba, da se razlogi, ki so bili podani ob odreditvi pripora, niso v ničemer spremenili, ne izpolnjuje vsebinskih pogojev obrazložitve predloga za podaljšanje pripora. Odločanje sodišča na podlagi predloga, ki ni obrazložen, lahko predstavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka, če obrambi v skladu s pravico do kontradiktornega postopka in z njo povezanim zagotavljanjem enakosti strank v kazenskem postopku ni bilo omogočeno, da se pred odločitvijo sodišča vsebinsko izjavi o podanem predlogu. Ne gre torej za absolutno bistveno kršitev določb kazenskega postopka, temveč je takšno ravnanje sodišča potrebno presojati v smislu določbe drugega odstavka 371. člena ZKP, iz katere izrecno izhaja, da je kršitev določb kazenskega postopka bistvena, če sta kumulativno podana dva pogoja: 1. da je sodišče prekršilo pravice obrambe – torej tudi pravice, ki so obdolžencu zagotovljene z ustavnimi določbami; 2. da je ta kršitev vplivala ali bi mogla vplivati na zakonitost in pravilnost sodbe (tako npr. sodbi VS RS XI Ips 27115/2010-459 z dne 23. 8. 2010 in XI Ips 6470/2011 z dne 3. 3. 2011).

7. Vrhovno sodišče na podlagi podatkov kazenskega spisa ugotavlja, da je okrajni državni tožilec v obtožnici opr. št. SDT-Kt/21529/2015 z dne 17. 11. 2015 predlagal podaljšanje pripora zoper obdolženko. Predlog za podaljšanje pripora je bil sestavni del obtožnice (zadnja, 33. stran obtožnice, list. št. 579). Kot izhaja iz podatkov spisa, je sodišče predlog za podaljšanje pripora (brez preostalega dela obtožnice), s spremnim dopisom, da lahko na ta predlog odgovori v roku 24 ur (list. št. 585), obdolženki poslalo po faksu v Zavod za prestajanje mladoletniškega zapora in kazni zapora Celje, kjer prestaja pripor, dne 19. 11. 2015. Istega dne je bila obdolženki in njenim zagovornikom po pošti poslana tudi celotna obtožnica vključno s predlogom za podaljšanje pripora, skupaj s spremnim dopisom, da lahko v roku 8 dni nanjo poda ugovor (list. št. 583). Kot izhaja iz vročilnic, je bil predlog za podaljšanje pripora skupaj s pravnim poukom obdolženki in zagovornikom vročen dne 19. 11. 2015, obtožnica pa dne 23. 11. 2015.

8. Glede na navedeno procesno situacijo je potrebno zavrniti navedbe zahteve, da je bila obdolženki kršena pravica do odgovora na predlog za podaljšanje pripora iz drugega odstavka 272. člena ZKP, ker se ni imela možnosti izjaviti glede utemeljenosti suma. Kot pravilno opozarjajo zagovorniki, predlog za podaljšanje pripora sicer res ni izkazoval izpolnjenosti vseh vsebinskih pogojev obrazložitve predloga za podaljšanje pripora, saj ni vseboval obrazložitve utemeljenosti suma, da je obdolženka storila očitana ji kazniva dejanja. Državni tožilec je namreč obstoj utemeljenega suma obširno obrazložil v obtožnici, katere sestavni del je bil predlog za podaljšanje pripora, vendar sodišče obtožnice obdolženki in zagovornikom ni vročilo hkrati s predlogom za podaljšanje pripora dne 19. 11. 2015, temveč šele nekaj dni kasneje, 23. 11. 2015. Vendar je po presoji Vrhovnega sodišča obdolženka kljub temu imela možnost, da se pred odločitvijo sodišča o predlogu vsebinsko izjavi tudi o utemeljenosti suma storitve očitanih ji kaznivih dejanj. Utemeljen sum je bil namreč obrazložen že v predhodnih pravnomočnih odločbah sodišča o odreditvi in podaljšanju pripora. Vse odločbe sodišča o odreditvi oziroma podaljšanju pripora, kot tudi predlog državnega tožilca za podaljšanje pripora ob vložitvi obtožnice, so bili vročeni obdolženki in njenim zagovornikom. V predlogu je bilo izrecno navedeno, da je obdolženka kazniva dejanja izvrševala daljše časovno obdobje, in sicer od 2012 do 27. 5. 2015, pri čemer je kot vodja hudodelske združbe storila kaznivo dejanje trgovine z ljudmi na škodo več oškodovank. V predlogu pa so obrazložene tudi ostale okoliščine, ki kažejo na to, da so izpolnjeni tudi vsi ostali zakonski pogoji za podaljšanje pripora (obstoj ponovitvene nevarnosti, sorazmernost in neogibnost pripora). Nenazadnje pa je bila dne 23. 11. 2015 obdolženki vročena tudi obtožnica skupaj s predlogom za podaljšanje pripora, v kateri je državni tožilec obširno obrazložil utemeljenost suma storitve očitanih kaznivih dejanj. Obdolženka je bila torej seznanjena z vsemi okoliščinami, na podlagi katerih je državno tožilstvo utemeljevalo predlog za podaljšanje pripora ob vložitvi obtožnice. Sodišče obdolženki sicer res ni poslalo dopisa z dne 24. 11. 2015, s katerim je zagovornike obdolženke opozorilo, da je bila obdolženki obtožnica vročena dne 23. 11. 2015 in da imajo pravico v roku 24 ur od prejema obtožnice podati odgovor na predlog za podaljšanje pripora, vendar je po presoji Vrhovnega sodišča obdolženka kljub temu imela možnost, da se pred odločitvijo sodišča vsebinsko izjavi o podanem predlogu državnega tožilca glede vseh okoliščini, na podlagi katerih je utemeljeval svoj predlog. Takšno možnost pa so brez dvoma imeli tudi njeni zagovorniki, in so jo v odgovorih z dne 20. 11., 23. 11. in 24. 11. 2015 tudi izkoristili. Sodišče prve stopnje je vse njihove odgovore štelo za pravočasne in nanje vsebinsko odgovorilo v izpodbijanem sklepu z dne 25. 11. 2015. Očitana kršitev drugega odstavka 272. člena ZKP zato po presoji Vrhovnega sodišča ni podana.

9. Ne glede na navedeno je potrebno še pojasniti, da zagovorniki vpliv zatrjevane kršitve na zakonitost izpodbijanega pravnomočnega sklepa utemeljujejo (le) z navedbami, da so se v preiskavi bistveno spremenile okoliščine, ki jih je v utemeljitev suma storitve kaznivega dejanja navajala zahteva za preiskavo, kar je obramba obdolžene jasno, utemeljeno in z izvedenimi dokazi podprto navajala v dopolnitvi odgovora na predlog za podaljšanje pripora po prejemu dopisa izvenobravnavnega senata ter v pritožbi zoper sklep o podaljšanju pripora. Kot gre razumeti zahtevo, vložniki utemeljujejo vpliv zatrjevane kršitve, da se obdolženka v odgovoru ni imela možnosti izjaviti o utemeljenosti suma s tem, da obdolženka v odgovoru ni mogla uveljavljati, da so se v preiskavi bistveno spremenile okoliščine, ki jih je v utemeljitev suma storitve kaznivega dejanja navajala zahteva za preiskavo. Hkrati pa vložniki sami navajajo, da je obramba obdolženke to možnost izkoristila v dopolnitvi odgovora, ki ga je sodišče prve stopnje, kot je bilo že pojasnjeno, štelo za pravočasnega in se do njega opredelilo v izpodbijanem sklepu. Navedeno pa le še dodatno utrjuje pravilnost presoje Vrhovnega sodišča, da očitana kršitev drugega odstavka 272. člena ZKP ni podana.

10. Za podaljšanje pripora po vloženi obtožnici je potrebno opraviti presojo, ali so dokazi, ki so bili izvedeni v preiskavi, stopnjo utemeljenega suma omajali do te mere, da bi bilo potrebno pripor zoper obdolženca odpraviti. V obravnavani zadevi je sodišče takšno presojo opravilo in ocenilo, da tekom preiskave izvedeni dokazi utemeljenega suma niso omajali do te mere, da ta ne bi bil več podan. Sodišče je v izpodbijanem sklepu tudi pojasnilo, da izpovedbe oškodovank obstoja utemeljenega suma ne morejo spremeniti, saj ta dokazni standard še vedno potrjuje drugo dokazno gradivo, ki ga je sodišče v obrazložitvi sklepa izrecno izpostavilo (gre zlasti za dokaze, zbrane v predkazenskem postopku s pomočjo prikritih preiskovalnih ukrepov, tajnega opazovanja in nadzora elektronskih komunikacij s prisluškovanjem in snemanjem telefonskim pogovorom). Po presoji Vrhovnega sodišča je zato v izpodbijanem sklepu dovolj in jasno obrazložen ter konkretiziran obstoj utemeljenega suma. Kolikor se zagovorniki s takšno presojo ne strinjajo, pa uveljavljajo nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati (drugi odstavek 420. člena ZKP). V zvezi z opozorilom vložnikov na pravno kvalifikacijo po obtožbi, po kateri naj bi obdolžena storila deset kaznivih dejanj, za katere se potem v obrazložitvi obtožnice ponudi nekaj dokazov v „paketu“, kot da gre za eno samo kaznivo dejanje, pa je vložnikom pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče, da bodo te navedbe, ki predstavljajo ponovitev ugovora zoper obtožnico, predmet presoje in odločanja zunajobravnavanega senata sodišča prve stopnje v postopku odločanja o ugovoru zoper obtožnico.

11. Vložniki se ne strinjajo niti s presojo sodišča o obstoju pripornega razloga ponovitvene nevarnosti ter neogibne potrebnosti in sorazmernosti pripora. V zvezi z obstojem ponovitvene nevarnosti vložniki navajajo, da morebitno posredno ogrožanje varnosti ljudi ne zadošča za poseg v pravico do osebne svobode, temveč mora biti izkazano neposredno ogrožanje varnosti ljudi, kot to izhaja iz odločb Ustavnega sodišča Up-71/99 in Up-116/99. Kot je Vrhovno sodišče vložnikom pojasnilo že v sodbi XI Ips 18222/2015 z dne 2. 7. 2015, glede na to, da se obdolženki očita storitev kaznivega dejanja trgovine z ljudmi, ki je v Kazenskem zakoniku uvrščeno v štirinajsto poglavje med kazniva dejanja zoper človečnost, po stališču Vrhovnega sodišča ni potrebno posebno pojasnilo, na kakšen način je s storitvijo teh kaznivih dejanj ogrožena varnost ljudi in zakaj vložniki s sklicevanjem na ustavno odločbo, ki se nanaša na kaznivo dejanje davčne zatajitve, ne morejo utemeljiti svoje trditve, da z dejanjem obdolženke ni bila ogrožena varnost oškodovank. Nenazadnje že iz opisa očitanih dejanj izhaja, na kakšen način bi bila ob ponovitvi tovrstnih kaznivih dejanj neposredno ogrožena varnost oškodovank, pri čemer je sodišče v pravnomočnem sklepu prepričljivo pojasnilo, zakaj občutek ogroženosti, ki ga oškodovanke ne izražajo, ne vpliva na stopnjo nevarnosti takšnega ravnanja. Ob ugotovljeni visoki stopnji nevarnosti ponovitve istovrstnega kaznivega dejanja (obdolženka je še v dveh kazenskih postopkih zaradi prav takšnega kaznivega dejanja, kot je obravnavano), je sodišče ocenilo, da je podan tudi tretji pogoj za pripor, to je neogibna potrebnost pripora za varnost ljudi (točka 40 izpodbijanega sklepa). Zagovorniki se s tem ne strinjajo in trdijo, da bi bilo mogoče varnost ljudi v obravnavanem primeru zagotoviti že z ukrepom hišnega pripora. Pojasnjujejo, da je domnevna združba razbita, da sostorilca ne najdejo niti organi pregona, organizacija izvrševanja očitanih kaznivih dejanj pa zahteva precej časa in logistike. Po presoji Vrhovnega sodišča zagovornik s takšnimi navedbami ne morejo uspeti, saj z njimi na podlagi lastne presoje, ki se razlikuje od tiste v izpodbijanem pravnomočnem sklepu, ponujajo drugačno oceno glede neogibnosti pripora zoper obdolženko. S tem pa vložnik po vsebini ne izpodbijajo ustavnosti in zakonitosti tega sklepa, temveč ugotovljeno dejansko stanje. Zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa, kot je bilo že pojasnjeno, zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP).

12. Ker po navedenem razlogi, ki jih uveljavljajo zagovorniki, niso podani, je Vrhovno sodišče njihovo zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

13. Če bo za obdolženko nastopila dolžnost plačila stroškov kazenskega postopka  (95. člen ZKP), bo sodno takso za zavrnitev zahteve za varstvo zakonitosti zoper pravnomočen sklep o podaljšanju pripora po tarifni številki 74014 Taksne tarife v zvezi s petim odstavkom 3. člena in 17. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah odmerilo sodišče prve stopnje ob pravnomočnosti sodbe.

ZKP člen 16, 201, 201/1-3, 272, 272/2. URS člen 22.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.