VSRS sodba II Ips 255/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-28

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO - ZAVAROVALNO PRAVO

povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode - obvezno zavarovanje avtomobilske odgovornosti - odgovornost za škodo od nevarne stvari - objektivna odgovornost - krivdna odgovornost - prometna nesreča - ravnanje oškodovanca - sopotnik v vozilu - uporaba varnostnega pasu - soprispevek oškodovanca - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza - pravica do izjave v postopku - materialno dokazno breme - procesno dokazno breme - višina odškodnine - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske odgovornosti - strah - duševne bolečine zaradi skaženosti

Odmera denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo.

Sodna praksa se je že večkrat postavila na stališče, da mora sopotnik, če je imel v vozilu možnost zmanjšati posledice nesreče z uporabo varnostnega pasu, pa je to opustil, sam trpeti tisti del škode, ki je posledica takšne opustitve. Ob dejanski ugotovitvi sodišč nižjih stopenj, da uporaba varnostnega pasu in pravilno prilagojen vzglavnik v veliki meri preprečujeta poškodbe glave, vratu in zapestja, ki jih je utrpela tožnica, je zaključek pritožbenega sodišča, da je tožničino neskrbno ravnanje vsaj delno prispevalo k nastanku škode, povsem pravilen.

1. Tožnica je v tožbi zatrjevala, da se je poškodovala v prometni nezgodi dne 6. 11. 2007 kot sopotnica na zadnjem sedežu vozila, ki ga je vozil zavarovanec toženke. Zahtevala je plačilo odškodnine za nepremoženjsko in premoženjsko škodo v višini 102.003,00 EUR. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo zahtevku in odškodnino za nepremoženjsko in premoženjsko škodo odmerilo na 42.673,59 EUR. Upoštevalo je 20 % soprispevek tožnice k nastali škodi, valorizirano delno plačilo odškodnine za nematerialno škodo ter delno plačilo premoženjske škode, in toženki naložilo plačilo še 18.455,18 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo tožničini pritožbi in (ob nespremenjenem deležu njenega soprispevka) zvišalo odškodnino za nepremoženjsko škodo. Skupno odškodnino je odmerilo na 53.422,59 EUR (od tega  za nepremoženjsko škodo 49.100,00 EUR, kar predstavlja približno 49,4 povprečnih neto plač v trenutku izdaje odločbe) ter nato sodbo sodišča druge stopnje po upoštevanju deleža tožničinega soprispevka in toženkinega delnega plačila spremenilo tako, da je toženki naložilo plačilo 26.615,18 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi ter plačilo pravdnih stroškov, v presežku pa tožničino pritožbo zavrnilo.

2. Tožnica v reviziji zoper sodbo sodišča druge stopnje najprej izpodbija zaključek o tožničinem soprispevku k nastali škodi. Zatrjuje, da izvedenec takšnega deleža soprispevka ni ugotovil, takšnega zaključka pa ne omogočajo niti ostale ugotovitve izvedenca, zlasti zato, ker ni mogel zanesljivo odgovoriti na vprašanje, ali bi tožnica ob uporabi varnostnega pasu utrpela enake poškodbe. Izvedenec je sicer res pojasnil, da varnostni pas in primerno nastavljen vzglavnik v veliki meri preprečujeta poškodbe glave in zapestja, ki jih je utrpela tožnica, vendar to še ne pomeni, da jih v resnici preprečita. Izvedenec je povedal, da izjemoma pri prevračanju avtomobila opažajo tožničinim podobne poškodbe tudi ob uporabi varnostnega pasu, iz česar pa jasno sledi sklep, da bi tožnica tudi v takem primeru utrpela enake poškodbe. Če izvedenec ni mogel pojasniti, kakšne poškodbe bi tožnica imela ob uporabi varnostnega pasu, sodišče ne bi smelo zaključiti, da bi v primeru njegove uporabe utrpela manjše poškodbe. Revidentka zatrjuje, da je v postopku v zvezi s tem vprašanjem zahtevala ponovno dopolnitev izvedenskega mnenja, vendar je bil njen predlog zavrnjen, kar sta sodišči nižjih stopenj obrazložili s pojasnilom, da je izvedenec v zadostni meri odgovoril na vsa vprašanja in pripombe. Revidentka priznava, da je sodni izvedenec res odgovoril na vsa vprašanja, vendar ne popolno, zato bi bila po njenem mnenju dopolnitev izvedenskega mnenja nujna. Izvedenec bi moral odgovoriti na vprašanje, ali bi tožnica ob uporabi varnostnega pasu utrpela enako škodo. Ključno vprašanje je zato ostalo nepojasnjeno, kar predstavlja procesno kršitev. V zaključku revidentka izpodbija še odmero odškodnine za vse oblike nepremoženjske škode in kot bistveno zatrjuje, da njene osebne lastnosti, poškodbe in njene posledice niso bile ustrezno ovrednotene ter da odmerjena odškodnina odstopa od ustaljene sodne prakse.

3. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) vročena toženki, ki nanjo ni odgovorila.

5. Dejansko stanje, ugotovljeno pred sodiščema nižjih stopenj, in na katerega je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), je naslednje:

a. Glede temelja odškodninske odgovornosti:

- Tožnica je bila poškodovana v prometni nezgodi dne 6. 11. 2007 kot sopotnica na zadnjem sedežu vozila, ki ga je upravljal povzročitelj prometne nezgode. Povzročitelj nezgode je imel pri toženki sklenjeno zavarovanje avtomobilske odgovornosti.

- Tožnica ni bila pripeta z varnostnim pasom. Primerno uporabljen varnostni pas in pravilno prilagojen vzglavnik v veliki meri preprečujeta poškodbe glave in vratu, ki jih je utrpela tožnica. Tudi zlom desnega zapestja je tipična obrambna poškodba zaradi lovljenja v avtomobilu.

- Tožnica ni dokazala, da bi bil v primeru pravilne uporabe varnostnega pasu obseg škode enak ali večji, kot ga je sicer utrpela.

b. Glede višine odškodnine za nepremoženjsko škodo:

- Tožnica je v nezgodi utrpela zlom prečnih nastavkov sedmega vratnega do tretjega prsnega vretenca levo in sedmega vratnega vretenca desno, zlom prvega in drugega rebra desno in prvega rebra levo, zlom spodnjega dela desne koželjnice, udarnina leve strani čela, pretres možganov, udarnina prsno ledvenega predela, izpah sklepa med šestim in sedmim vratnim vretencem.

- Tožnica je 18 dni čutila hude bolečine, 40 dni zmerne bolečine in 50 dni lahke bolečine, ki jih občasno še čuti. Hospitalizirana je bila 104 dni, 5 tednov je imela imobilizirano desno roko v dokomolčnem mavcu, 7 tednov je neprekinjeno, 6 tednov pa občasno nosila vratno ortozo, 40 krat je bila izpostavljena ionizirajočemu sevanju, imela je 5 CT preiskav, 16-krat je bila pregledana pri specialistih in približno 70-krat pri osebnem zdravniku, 25-krat je bila na fizioterapiji, 29-krat na akupunkturi, imela je operativne posege, jemala je analgetike. Razvile so se akutna stresna motnja in psihoorganske motnje, ki so se izrazile v motnjah kognitivnih sposobnosti. Razvila se je posttravmatska stresna motnja, ki je bila intenzivna dve leti, danes pa se izraža ob situacijah, ki jo spominjajo na škodni dogodek. Pojavila se je depresivna motnja. Poskušala je narediti samomor. Trikrat je bila hospitalizirana v psihiatrični bolnišnici, večkrat je bila na psihiatričnem pregledu v ambulanti. Ambulantno psihiatrično zdravljenje še traja. Prejemala je antidepresive, pomirjevala in stabilizatorje razpoloženja, posledično se ji je zvišala telesna teža. Razvila se je odvisnost od Apaurina, ki je trajala nekaj let.

- Ob samem dogodku je tožnica utrpela skrajno intenziven primarni strah, ki je trajal nekaj sekund. Kasneje je doživljala sekundarni strah glede izida zdravljenja, in sicer v veliki intenzivnosti približno en mesec, nato intenziven eno leto, v času operacij (glasilke in hrbtenica) se je ta intenzivnost prehodno povečala do hude stopnje, ki je trajala nekaj dni. Kasneje je doživljala strah zmerne intenzivnosti zaradi možnosti neugodnih posledic na psihičnem področju do zadnjega odpusta iz psihiatrične bolnišnice v novembru 2011.

- Zaradi operativnih posegov ima tožnica depigmentirano brazgotino na sprednjem delu leve strani vratu, opazno z neposredne bližine pri vsakodnevnem komuniciranju, dve brazgotini na obeh straneh čela, depigmentirano brazgotino nad zgornjim robom leve črevnice, ki je vidna poleti pri kopanju, ter ganglion na desnem zapestju.

- Tožnica je ovirana pri vseh delih, kjer bi morala do skrajnih leg gibati glavo ali jo globoko sklanjati, ne sme skakati z višine ali na glavi nositi bremen. Ovirana je pri upravljanju vozil in rekreativnih športih. Zmožnost opravljati delo je zmanjšana, kadar so vratne mišice preutrujene ali ko zaradi dolgotrajne drže vratu v določenem položaju prihaja do večje omejenosti gibljivosti vratne hrbtenice. Zaradi zapestja ima težave pri pisanju in drugih finih opravilih z roko. Pred dogodkom je rada plesala trebušni in latino ples, s plesno skupino so imeli veliko nastopov, udejstvovala se je tudi kot foto-model, kjer je imela možnosti za nadaljnji uspeh. Teh dejavnosti ne more več opravljati. Zaradi operacije je bila popolnoma obupana. Izgubila je veliko prijateljev. Ni dokončala šolanja in se je morala vpisati na drug program (vzgojiteljska smer), vendar že sedaj ve, da zaradi nezmožnosti dolgega sedanja ali stanja ne bo mogla opravljati dela vzgojiteljice ali pomočnice vzgojiteljice. Udarec ni bil tako močan, da bi zapustil trajne psihoorganske motnje (eno leto je imela kognitivne motnje). Še vedno ima blažje kognitivne motnje in težave zaradi identitetne spremembe. Na splošno je manj učinkovita, socialno bolj izolirana in manj uspešna pri izobraževanju. Še vedno je potrebno ambulantno psihiatrično zdravljenje, zelo verjetno (po porodu) bo ponovno prejemanje antidepresivov. Dopuščena je sicer možnost, da bodo identitetne in depresivne motnje v zelo ugodnih življenjskih razmerah izzvenele, vendar na takšne razmere ni mogoče računati zlasti zaradi nezmožnosti opravljanja poklica vzgojiteljice.

Glede temelja odškodninske odgovornosti (tožničinega soprispevka):

6. Dejanska ugotovitev sodišč nižjih stopenj, da je imel povzročitelj prometne nezgode pri toženki sklenjeno obvezno zavarovanje avtomobilske odgovornosti, oškodovancu (tožnici) na podlagi prvega odstavka 20. člena Zakona o obveznih zavarovanjih v prometu (ZOZP) daje pravico zahtevati povračilo škode neposredno od zavarovalnice (toženke). Ker je tožnici škoda nastala kot sopotnici v zvezi z delovanjem avtomobila, ki je po ustaljeni sodni praksi nevarna stvar, določba 149. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ)(1) narekuje presojo temelja odškodninske odgovornosti toženkinega zavarovanca po pravilih o objektivni odškodninski odgovornosti.

7. Izpodbijanje zaključka o tožničinem 20 % prispevku k nastali škodi od Vrhovnega sodišča terja preizkus pravilne uporabe določbe tretjega odstavka 153. člena OZ,(2) ki določa, da je imetnik nevarne stvari (toženkin zavarovanec) deloma prost odgovornosti, če je oškodovanec (tožnica) prispeval k nastanku škode. Morebitni soprispevek se pri odmeri odškodnine za premoženjsko in nepremoženjsko škodo posledično upošteva skladno z določbama prvega odstavka 171. člena OZ(3) in 185. člena OZ.(4)

8. Določba tretjega odstavka 153. člena OZ obravnava primere konkurence objektivne in subjektivne odgovornosti, ki v izhodišču nalaga večje breme imetniku nevarne stvari,(5) vendar mu ob upoštevanju meril iz 171. člena OZ omogoča delno razbremenitev odgovornosti, če je po upoštevanju vseh okoliščin primera oškodovančevo neskrbno ravnanje vsaj delno v pravnorelevantni vzročni zvezi z nastankom škode.(6) Materialno dokazno breme za dejstva, ki vodijo do delne razbremenitve odgovornosti, leži na strani toženke.(7) Delež oškodovančevega prispevka se ovrednoti v deležu kot skupen prispevek k škodi in ne tako, da bi toženka tožnici odgovarjala za hipotetično škodo, ki bi ji nastala, če bi bila pravilno pripeta.(8) Sodna praksa se je že večkrat postavila na stališče, da mora sopotnik, če je imel v vozilu možnost zmanjšati posledice nesreče z uporabo varnostnega pasu, pa je to opustil, sam trpeti tisti del škode, ki je posledica takšne opustitve.(9) Ob dejanski ugotovitvi sodišč nižjih stopenj, da uporaba varnostnega pasu in pravilno prilagojen vzglavnik v veliki meri preprečujeta poškodbe glave, vratu in zapestja, ki jih je utrpela tožnica, je zaključek pritožbenega sodišča, da je tožničino neskrbno ravnanje vsaj delno prispevalo k nastanku škode, povsem pravilen. Tožničino nasprotovanje ugotovitvi, da bi pravilna uporaba varnostnega pasu preprečila takšen obseg poškodb, kot jih je utrpela, predstavlja nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Čeprav višine deleža soprispevka, ocenjenega na 20 %, revidentka obrazloženo ne izpodbija, revizijsko sodišče ob že citirani sodni praksi ugotavlja, da je ta primerna, kritika uporabe materialnega prava v tej smeri pa neutemeljena.

9. Toženka je torej zadostila svojemu materialnemu dokaznemu bremenu za dejstva, ki vodijo do sklepa o delni ekskulpaciji odškodninske odgovornosti njenega zavarovanca, s čimer je bilo procesno dokazno breme za dokazovanje nasprotnega skladno z določbo 212. člena ZPP prevaljeno na tožnico.(10) Tožnica je v tem okviru trdila, da bi bile njene poškodbe tudi ob pravilni uporabi varnostnega pasu enake ali celo hujše, vendar svojega procesnega dokaznega bremena za te trditve ni zmogla. Jedro revidentkine graje temelji na predpostavki, da bi bil zaključek o njenem soprispevku možen šele po ugotovitvi, ali bi hipotetična pravilna uporaba varnostnega pasu privedla do enake ali hujše škode, kar pa se ob gornjih pojasnilih o porazdelitvi materialnega in procesnega dokaznega bremena izkaže za neutemeljeno.

10. Revidentka zatrjuje še, da je ugotovitev o vplivu neuporabe varnostnega pasu na obseg njenih poškodb obremenjena s procesno kršitvijo iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP (pravica do izjave), ker je sodišče prve stopnje zavrnilo njen predlog za ponovno dopolnitev izvedenskega mnenja. Ob tem priznava, da je izvedenec res odgovoril na vsa vprašanja, vendar nepopolno. Pritožbeno sodišče je, enako kot sodišče prve stopnje, revidentki pojasnilo, da sta sodišče in izvedenec odgovorila na vse njene pripombe k izvedenskemu mnenju. Njena kritika v resnici torej predstavlja navidezno uveljavljanje procesne kršitve, saj po vsebini izraža nezadovoljstvo, ker izvedenec ni uspel z ustrezno stopnjo zanesljivosti ugotoviti obstoja dejstev, za katera je nosila procesno dokazno breme. Zgolj nestrinjanje z izvedenskim mnenjem stranki ne daje pravice do drugega izvedenskega mnenja ali njegove dopolnitve, temveč sodišču nalaga, da strankino kritiko podanega mnenja strokovno in neposredno obravnava, kar sta sodišči nižjih stopenj tudi storili.(11) Revidentka v reviziji niti ne konkretizira, do katerih njenih pripomb se izvedenec ali sodišče nista opredelila, zato zatrjevana procesna kršitev ni podana. Enako velja za njeno stališče, da bi se moral izvedenec konkretno opredeliti do deleža tožničinega soprispevka. Izvedba dokaza s postavitvijo izvedenca je namenjena ugotovitvi dejstev, za katera je potrebno strokovno znanje (ali je neuporaba varnostnega pasu povzročila hujše posledice),(12) pri določitvi deleža soprispevka pa gre za materialnopravno sklepanje, ki je pridržano sodišču.

Glede odmere višine odškodnine za nepremoženjsko škodo:

11. Revizijsko sodišče mora odgovoriti še na grajo odmere višine odškodnine za nepremoženjsko škodo (uveljavljanje zmotne uporabe materialnega prava, in sicer določbe 179. člena OZ). Temeljni vodili za odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo sta načelo individualizacije in načelo objektivne pogojenosti višine denarne odškodnine. Prvo načelo zahteva določitev pravične denarne odškodnine glede na intenzivnost in trajanje telesnih bolečin, duševnih bolečin in strahu ter glede na vse konkretne okoliščine, ki so podane pri oškodovancu, drugo pa terja upoštevanje pomena prizadete dobrine in namena te odškodnine ter dejstvo, da odškodnina ne bi podpirala teženj, ki niso združljive z njeno naravo in namenom. Upošteva torej objektivne materialne možnosti družbe in sodno prakso v podobnih primerih nepremoženjskih škod.

12. Revizija je v tem delu pretežno omejena na ponavljanje dejanskih ugotovitev sodišč nižjih stopenj in očitek, da pritožbeno sodišče ni v zadostni meri upoštevalo teže tožničinih poškodb in njenih posledic. Bistvo njene kritike je torej usmerjeno v uporabo kriterija individualizacije odmere odškodnine, medtem ko glede njene umestitve med primerljive primere v sodni praksi (objektivna pogojenost) navaja le, da je ta neustrezna. Takšen očitek, brez navedbe judikature, ki bi ga podpiral, revizijskemu sodišču ne omogoča argumentiranega odgovora na izpodbijanje odmere višine odškodnine. Revidentka potrebe po spremembi sodne prakse pri odmeri višine odškodnine za nepremoženjsko škodo ne zatrjuje. Vrhovno sodišče kljub neobrazloženosti revizije pri izpodbijanju odmere odškodnine dodaja, da ob nujnem upoštevanju različnosti posameznih primerov pri vrstah poškodb in njenih posledic (vključno s posledicami v oškodovančevi psihični sferi) odmerjena odškodnina po višini ustreza podobnim primerom(13)  in je pravilno umeščena med lažje(14) in težje.(15)

13. Tožničine individualne lastnosti (starost, opravljanje dela hostese in fotomodela pred škodnim dogodkom), trajanje in intenzivnost strahu, potek zdravljenja ter narava poškodb in njenih posledic pri odmeri niso ostale spregledane. Sodišče je pri tem vezano na dejstva, ugotovljena pred sodiščema nižjih stopenj, zato revidentka ne more uspeti s povzemanjem mnenja izvedenke, ki ni sestavni del dejanske podlage spora (trditve o primarnem strahu v obliki panike, ki je trajal nekaj ur). Njena trditev, da je pritožbeno sodišče povsem prezrlo njene pritožbene navedbe glede strahu (procesna kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP), je prav tako povsem pavšalna in posebnega odgovora zato ne zahteva.

14. Ker uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je Vrhovno sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP). Odločitev, da tožnica sama krije svoje revizijske stroške, temelji na določbah prvega odstavka 165. člena ZPP in prvega odstavka 154. člena ZPP ter je že zajeta v odločitvi o zavrnitvi revizije.

Op. št. (1): Za škodo, nastalo v zvezi z nevarno stvarjo oziroma nevarno dejavnostjo, se šteje, da izvira iz te stvari oziroma te dejavnosti, razen če se dokaže, da ta ni bila vzrok (149. člen OZ).

Op. št. (2): Imetnik je deloma prost odgovornosti, če je oškodovanec prispeval k nastanku škode (tretji odstavek 153. člena OZ).

Op. št. (3): Oškodovanec, ki je tudi sam prispeval k nastanku škode ali povzročil, da je bila škoda večja, kot bi bila sicer, ima pravico samo do sorazmerno zmanjšane odškodnine (prvi odstavek 171. člena OZ).

Op. št. (4): Določbe o deljeni odgovornosti in zmanjšanju odškodnine, ki veljajo za premoženjsko škodo, se smiselno uporabljajo tudi za nepremoženjsko škodo (185. člen OZ).

Op. št. (5): Odločba Vrhovnega sodišča II Ips 204/2013.

Op. št. (6): Jadek Pensa, D.: Obligacijski zakonik (OZ) s komentarjem, GV Založba, Ljubljana 2003, 1. knjiga, stran 868 in naslednje.

Op. št. (7): Jadek Pensa, D.: navedeno delo, stran 863.

Op. št. (8): Odločba Vrhovnega sodišča II Ips 132/2013 (13. točka obrazložitve).

Op. št. (9): Odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 268/2000, II Ips 365/2000, II Ips 636/2008, II Ips 132/2013.

Op. št. (10): Odločba Vrhovnega sodišča II Ips 308/2013 (10. točka obrazložitve).

Op. št. (11): Primerjaj 7. točko obrazložitve odločbe sodišča prve stopnje in 6. točko obrazložitve odločbe sodišča druge stopnje.

Op. št. (12): Sodišče izvede dokaz z izvedencem, če je za ugotovitev ali za razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga (določba 243. člena ZPP).

Op. št. (13): Odločba Vrhovnega sodišča II Ips 147/2014 (odškodnina je bila odmerjena v višini 53 povprečnih neto plač, vendar gre za nekoliko hujše poškodbe in posledice).

Op. št. (14): Odločbi Vrhovnega sodišča II Ips 1197/2008, II Ips 260/2013.

Op. št. (15): Odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 290/2012, II Ips 210/2012, II Ips 393/2011.

ZOZP člen 20, 20/1. OZ člen 149, 153, 153/3, 171, 171/1, 179, 185. ZPP člen 212, 339, 339/2-8.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.