VSRS sodba II Ips 247/2015
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-11-05

Janez Vlaj (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik

povrnitev nepremoženjske škode - pravična denarna odškodnina - višina odškodnine telesne bolečine - opredelitev teže poškodbe - enotnost sodne prakse

Nepremoženjska škoda in denarna odškodnina zanjo sta pojmovno nezdružljivi kategoriji. Že zato in zato ker pomeni denarna odškodnina za oškodovančevo prizadetost v osebni sferi satisfakcijo, ker je pojem pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo pravni standard in ker bi zgolj upoštevanje individualizacije pri odmeri te odškodnine lahko vodilo k arbitrarnosti ali težnjam, ki z njeno naravo in namenom denarne niso združljive, je potrebno vrednotenje vsake konkretne škode. To vrednotenje pomeni najprej njeno umeščanje v razmerja med lažjimi, srednjimi in težjimi škodami, nato pa temu ustrezno priznanje pravične denarne odškodnine.

V ta namen Vrhovno sodišče že od 1991 spremlja sodno prakso tako, da evidentira posamezne primere. Ti primeri so predhodno razvrščeni in obdelani, da je uporabnikom sploh omogočena oziroma da jim je omogočena lažja primerjava. Opredelitev teže poškodbe po Fischerju v sodni odločbi ni nujna. Fischerjev sistem (razvrščanje poškodb v šest temeljnih skupin glede na težo poškodbe) predstavlja le okvirni pripomoček, ki sodiščem pomaga pri iskanju in primerjavi podobnih primerov in odmeri denarne odškodnine.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna tožniku plačati odškodnino v znesku 135.635,60 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 9. 2007 do plačila, od vložitve tožbe dalje pa mu je dolžna plačevati mesečno rento v znesku 240,00 EUR. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo (za znesek 95.268,06 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 13. 9. 2007; zakonske zamudne obresti od prisojenega zneska za čas od 13. 9. 2007 do 27. 9. 2007; mesečno rento 1.463,10 EUR od nastanka škodnega dogodka do vložitve tožbe in 1.223,10 EUR od vložitve tožbe dalje).

2. Zoper sodbo sodišča prve stopnje sta se pritožili obe pravdni stranki. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožnika in v izpodbijanem zavrnilnem delu sodbo spremenilo tako, da po spremembi tožniku prisojena odškodnina znaša 159.301,00 EUR. Sicer je pritožbo tožnika, v celoti pa pritožbo tožene stranke zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožnik pravočasno vložil revizijo iz razlogov po 1. točki prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s 14. točko drugega odstavka 339. člena ZPP in po 3. točki prvega odstavka 370. člena ZPP. Navaja, da sodišče prve stopnje ni pojasnilo, katere podobne primere v sodni praksi naj bi upoštevalo pri odmeri odškodnine, zato preizkus sodbe v tem delu ni mogoč, obrazložitev pa ne ustreza standardu obrazloženosti sodnih odločb, zaradi česar sta bili kršeni pravici do sodnega varstva in do pravnega sredstva. Pritožbeno sodišče je sicer navedlo, da je za primerjavo pregledalo odškodnine, ki so objavljene v šesti skupini poškodb, tj. poškodbe hrbtenice in reber, vendar pa ni navedlo, v katero skupino po Fischerjevi klasifikaciji spadajo tožnikove poškodbe in koliko povprečnih plač sodišča prisojajo oškodovancem v podobnih primerih ter tudi samo ni pojasnilo, zakaj naj bi odškodnina v konkretnem primeru pravzaprav ustrezala pravnemu standardu pravične denarne odškodnine. Sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj je tožniku dosodilo odškodnino za nepremoženjsko škodo v odmerjeni višini, s čimer je zagrešilo absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka, saj odločitve in s tem pravilne uporabe materialnega prava ni mogoče preizkusiti. Tudi pritožbeno sodišče te kršitve ni odpravilo, saj je zgolj pavšalno navedlo, da po primerljivih (katerih?) podatkih ocenjuje, da je prisojena odškodnina (tudi za posamezne oblike nepremoženjske škode) primerna. Ni pa pojasnilo, zakaj naj bi bila odškodnina, ki je bila odmerjena nižje kot v primerih, ki jih je tožnik navedel v pritožbi, v konkretnem primeru pravična in primerna in zakaj gre očitno za drugačen primer. Odločitev glede premoženjske škode zaradi izgube zaslužka in izgube dobička je sodišče prve stopnje oprlo na pomanjkljivo in nepopolno izvedensko mnenje, saj izvedenka ni ugotavljala prikrajšanja zaradi nezmožnosti pridobivanja dohodka iz naslova kmetijskih zemljišč in tudi ne višine dohodkov, ki jih je tožnik ustvaril z neregistriranim delom. Sodišče je ugotovilo, da se je tožnik s čebelarstvom in prodajo medu ukvarjal ter ustvarjal dobiček na letni ravni, ki pa ga nato pri odmeri odškodnine za premoženjsko škodo ni upoštevalo. Pritožbeno sodišče je navedlo, da je sodišče za med za lastno uporabo ob upoštevanju stroškov priznalo škodo v višini 470,00 EUR, čeprav mu iz tega naslova ni bila priznana kakršnakoli odškodnina. Kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tako pritožbeno sodišče ni odpravilo; ugotovilo je dobiček, a ga tožniku ni prisodilo. V sodbi je tudi nasprotje med dokazilom, da je tožnik imel katastrski dohodek, in zaključkom, da tožniku ni nastala škoda iz kmetijske dejavnosti oziroma da te ni uspel dokazati. V zvezi s premoženjsko škodo za tujo pomoč tožnik navaja, da je sodišče prve stopnje napačno ocenilo, da bo potreboval pomoč tretjih (le) v obsegu 2 ur dnevno. Izvedenec je namreč jasno potrdil njegove navedbe, da povprečno potrebuje 21 ur pomoči tedensko. Od kje sodišču zaključek, da potrebuje le 2 uri pomoči na dan, ni jasno. Te ocene sodišče ni obrazložilo, zato sodbe ni mogoče preizkusiti. Enako velja za oceno, da je v obdobju 62 dni potreboval pomoč dve uri na dan. Pritožbeno sodišče te napake ni odpravilo. V zvezi s tem je navedlo, da je izvedenec ugotovil, da takšna pomoč ni potrebna dnevno in bi jo zato težko opredelil s številom ur na dan, temveč občasno in ob zapletih, pri vožnjah, oblačenju in podobno. Takšne navedbe je izvedenec res dal v mnenju, vendar pa je treba upoštevati tudi njegovo kasnejšo dopolnitev mnenja, v kateri je navedel, da potrebuje kumulativno, povprečno 21 ur pomoči drugih tedensko ali 3 ure dnevno. Predlaga, da Vrhovno sodišče sodbi sodišč druge in prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje drugemu sodniku.

4. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Nepremoženjska škoda se odraža v oškodovančevi osebni sferi; njena povrnitev ni mogoča. Telesnih in duševnih bolečin ter strahu ni mogoče „povrniti“, izbrisati oziroma reparirati. Četudi zakon določa, da oškodovancu za nepremoženjsko škodo pripada denarna odškodnina, te škode v denarju ni mogoče povrniti in prizadetosti v oškodovančevi osebni sferi prisojena denarna odškodnina ne more odpraviti. Za razliko od premoženjske škode je namreč pojmovno ni mogoče izraziti kot ekvivalent določene vsote denarja. Namen denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo zato ni reparacija, pač pa gre za satisfakcijo, za moralno zadoščenje, ki naj omili oškodovančeve posledice na nepremoženjskem področju. Zakon (179. člena Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ, kot pravna podlaga za priznanje denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo) zato govori o pravični denarni odškodnini in določa kriterije, ki služijo vsakokratni opredelitvi vsebine tega pravnega standarda; vsakokratni zato, ker sodišče upošteva konkretnega oškodovanca z vsemi individualnimi posebnostmi (načelo individualizacije), pri čemer pa se mora pravična denarna odškodnina obenem ustrezno umestiti v vrednostni sistem nepremoženjskih škod, ki se izraža v razmerju med manjšimi, večjimi in katastrofalnimi škodami ter zanje prisojenimi odškodninami (načelo družbene pogojenosti). „Vsaka sodba gradi ta razmerja, hkrati pa črpa argumente, da je prisojena pravična denarna odškodnina.“(1)

7. V izpodbijani sodbi je sodišče druge stopnje torej pravilno obrazložilo izhodišča za prisojo pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo (13. točka obrazložitve). Pravilno je, izhajajoč iz ustaljene sodne prakse, pojasnilo težo poškodb tožnika in to, ugotovljen obseg nepremoženjske škode ter prisojeno odškodnino primerjalo s podobnimi primeri. Tožnik meni, da se te presoje ne da preizkusiti, ker v sodbi (in predhodno v sodbi prve stopnje) ni navedeno, katere primere je upoštevalo, zakaj tožnikovi v pritožbi ponujeni primeri niso ustrezni, v katero skupino po Fischerjevi klasifikaciji spadajo tožnikove poškodbe in koliko plač prisojajo sodišča oškodovancem v podobnih primerih. Zato naj po njegovem mnenju ne bil mogoč preizkus, ali priznano zadoščenje ustreza pravnemu standardu pravične denarne odškodnine.

8. Uvodoma je bilo navedeno, da gre pri nepremoženjski škodi in denarni odškodnini zanjo pravzaprav za pojmovno nezdružljivi kategoriji. Že zato in ker pomeni denarna odškodnina za oškodovančevo prizadetost v osebni sferi satisfakcijo, ker je pojem pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo pravni standard in ker bi zgolj upoštevanje individualizacije pri odmeri te odškodnine lahko vodilo k arbitrarnosti ali težnjam, ki z njeno naravo in namenom denarne niso združljive, je potrebno vrednotenje vsake konkretne škode. To vrednotenje pomeni najprej njeno umeščanje v razmerja med lažjimi, srednjimi in težjimi škodami, nato pa temu ustrezno priznanje pravične denarne odškodnine. V ta namen Vrhovno sodišče že od 1991 spremlja sodno prakso tako, da evidentira posamezne primere. Primeri so javno dostopni bodisi v informatizirani bazi nepremoženjske škode (NEGM) bodisi v zbirkah odškodninskih primerov, o katerih je odločalo Vrhovno sodišče.(2) Ti primeri so predhodno razvrščeni in obdelani, da je uporabnikom sploh omogočena oziroma da jim je omogočena lažja primerjava. Razvrstitev po Fischerju označuje težo poškodbe z uvrstitvijo v skupine od I. (najlažje poškodbe) do VI. (najtežje poškodbe).(3) Vendar pa izostanek klasifikacije po Fischerju v sodbah sodišč druge in prve stopnje v vsakem konkretnem primeru ne pomeni, da sodb ni mogoče preizkusiti in ne predstavlja (bistvene) kršitve določb pravdnega postopka. Fischerjev sistem (razvrščanje poškodb v šest temeljnih skupin glede na težo poškodbe) predstavlja le okvirni pripomoček, ki sodiščem pomaga pri iskanju in primerjavi podobnih primerov in odmeri denarne odškodnine. Sistem omogoča zgolj poenostavljeno(4) označevanje teže poškodbe že zaradi dejstva, da gre za razmeroma skop sistem poškodb (le 6 skupin) z le primeroma naštetimi reprezentativnimi primeri vsake skupine, zaradi česar uvrstitev v ustrezno skupino ni niti povsem natančna niti ne enostavna, zlasti ne v primerih, ko oškodovanec utrpi več poškodb, ki se uvrščajo v različne skupine po teži in po poškodbeni skupini. Že zato in zato, ker to kvalifikacijo praviloma ne opravijo strokovnjaki, pač pa sodišče samo, največkrat šele pri obdelovanju posameznega odškodninskega primera zaradi evidentiranja sodne prakse, opredelitev teže poškodbe po Fischerju v sodni odločbi ni nujna. Bistveno je, da so v sodbi opredeljeni intenzivnost in trajanje telesnih in duševnih bolečin ter strahu, ki jih je med zdravljenjem oškodovanec utrpel. To so namreč kriteriji, ki jih zakon (prvi odstavek 179. člena OZ) določa kot kriterije, ki vplivajo na višino odškodnine.

9. Kot ugotavlja tožnik v reviziji, je pritožbeno sodišče navedlo, da je za primerjavo pregledalo primere, ki sodijo v VI. poškodbeno skupino, to je skupino poškodb hrbtenice in reber, saj se najhujša poškodba, ki jo je utrpel tožnik v nesreči, in z njo povezane posledice uvrščajo v to skupino. Takšna obrazložitev povsem zadošča, saj je v okviru te skupine mogoče - tudi brez izrecnega sklicevanja na konkretne primere - preizkusiti, ali je tožnikov odškodninski primer (tožniku nastala škoda po obsegu in po višini priznana denarna odškodnina) ustrezno vpet v širše družbene okvire (ki se na področju odškodninskega prava odražajo v že omenjenih medsebojnih razmerjih med po obsegu različnimi škodami in odškodninami zanje). Prav tako je mogoče preizkusiti, ali je sodišče druge stopnje napravilo ustrezno vrednotenje med primeri, ki jih je tožnik ponudil v pritožbi in njegovim primerom. Tako Vrhovno kot tudi Ustavno sodišče sta v svojih odločbah že večkrat zapisali, da ni nujno, da se sodišče opredeli prav do vsake trditve ali v konkretnem primeru prav do vsakega v pritožbi naštetega odškodninskega primera; zadošča, da iz obrazložitve sodbe izhaja, da je se je sodišče seznanilo z nosilnimi razlogi stranke in se do njih vsebinsko opredelilo. Temu pa je sodišče druge stopnje z opredelitvijo, da so za primerjavo ponujeni primeri hujši oziroma drugačni, zadostilo, saj to kaže na vsebinsko presojo tožnikovih trditev. Konkretno opredeljevanje prav do vsakega primera posebej v vseh njegovih specifičnostih ni niti potrebno niti ne bi bilo smiselno. Prav tako je mogoča primerjava prisojenih odškodnin (v celoti in po posameznih oblikah nepremoženjske škode) v podobnih primerih kot tudi preračun priznane odškodnine v povprečne neto plače, kar se v sodni praksi uporablja kot skupni imenovalec in javno objavljeni podatek, ki omogoča medsebojno primerjavo odškodnin po višini ne glede na trenutno kupno moč denarja.(5)

10. Odločitev o nepremoženjski škodi torej ni obremenjena z zatrjevano bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka (uveljavljani revizijski razlog iz 1. točke prvega odstavka 370. člena ZPP v zvezi s 14. točko drugega odstavka 339. člena ZPP). Čeprav v zvezi  s tem uveljavlja tudi zmotno uporabo materialnega prava (revizijski razlog iz 3. točke prvega odstavka 370. člena ZPP), tožnik tega razloga vsebinsko z ničemer ne pojasni. Revizija v tem delu ostaja le na ravni uveljavljenega formalnega dopustnega revizijskega razloga, ki pa je vsebinsko prazen, z ničemer obrazložen. Ker Vrhovno sodišče ne pazi po uradni dolžnosti na nobeno kršitev materialnega ali procesnega prava, pač pa preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP), izven z revizijo začrtanih vsebinskih meja sodbe druge stopnje ni moglo preizkušati.

11. Tudi odločitev o premoženjski škodi tožnik vsebinsko izpodbija iz procesnih razlogov, in sicer meni, da je odločitev oprta na nepopolno izvedensko mnenje in da se tudi glede nje izpodbijane sodbe ne da preizkusiti. Sodišče druge stopnje je tožniku pojasnilo, da je bil njegov zahtevek za izgubljeni zaslužek zavrnjen, ker ni bilo ugotovljeno, da bi iz opravljanja dejavnosti kot samostojni podjetnik utrpel kakšno izgubo, njegove trditve o dobičku iz „neregistriranega dela“ pa so ostale premalo konkretizirane, prav tako pa le posplošena kritika dela izvedenke. Tudi del zahtevka, ki se je nanašal na povrnitev škode iz kmetijske dejavnosti, je bil zavrnjen zaradi pomanjkljive trditvene podlage. Take presoje tožnik z revizijo ne izpodbija, pač pa le ponavlja svoja stališča glede izvedenskega mnenja in izgube dobička. Zmotno pa meni, da bi mu moralo sodišče prisoditi 470,00 EUR, kolikor naj bi znašala njegova tudi s strani sodišč prve in druge stopnje ugotovljena škoda zaradi nezmožnosti pridelave medu. Sodišče prve stopnje je res ugotovilo, da je bil tolikšen dobiček tožnika od prodaje medu, da pa kljub temu ni bil oškodovan, ker seštevek vseh njegovih prihodkov (vključno s tistimi iz pridelave medu) ne dosega zneska, ki ga po nesreči prejema na letni ravni. Zahtevek je zavrnilo zato, ker njegovi dohodki, če ne bi bilo nesreče, ne bi bili večji (64. točka obrazložitve). Sodišče druge stopnje je takšno ugotovitev in odločitev potrdilo. Zapis (21. točka obrazložitve), da mu je ta znesek priznalo, tako ne pomeni, da mu je ta znesek tudi prisodilo, pač pa da ga je priznalo v okviru ugotavljanja (obstoja in višine) škode - katere pa v končni fazi (kljub upoštevanju tega zneska) ni ugotovilo.

12. Tudi revizijsko izpodbijanje odločitve glede premoženjske škode za tujo pomoč ni utemeljeno. Iz sodbe prve stopnje (66. in 67. točka obrazložitve) je jasno razvidno, da je ugotovitev o potrebi po pomoči dve uri dnevno posledica dokazne ocene, ki temelji na izvedenskem mnenju in tožnikovi izpovedbi. Sodišče druge stopnje je takšen zaključek potrdilo. Izpodbijano sodbo je torej mogoče preizkusiti, pravilnost takšne dokazne ocene pa sodi na področje dejanskega stanja, ki ga z revizijo ni mogoče izpodbijati.

13. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da revizija ni utemeljena, saj niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena. Na podlagi 378. člena ZPP jo je zato zavrnilo in s tem tudi v njej vsebovano zahtevo po povrnitvi stroškov revizijskega postopka.

Op. št. (1): Dunja Jadek Pensa v Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo, GV Založba, Ljubljana, 2001, stran 8.

Op. št. (2): Dunja Jadek Pensa, Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo, GV, Ljubljana, 1995; Dunja Jadek Pensa, Božena Novak, Mojca Smrekar Tomelj, Zvone Strajnar, Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo, GV Založba, Ljubljana, 2001; Alenka Berger Škrk, Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo, GV Založba, Ljubljana 2010.

Op. št. (3): Dunja Jadek Pensa v Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo, GV Založba, Ljubljana, 2001, stran 15.

Op. št. (4): To velja zlasti z vidika medicinskih znanosti, z vidika pravne pa je treba dodati, da pravo priznava odškodnino tudi za nepremoženjsko škodo, ki ne predstavlja nujno poškodbe zdravja, zato za take primere klasifikacija niti ni uporabljiva.

Op. št. (5): In kar se je dolgoročno glede na družbenoekonomske razmere (devalvacije, spremembe valute ipd.) izkazalo kot ustrezen kriterij.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.