VSRS sodba II Ips 324/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2015-08-27

Janez Vlaj (preds.), Vladimir Horvat (poroč.), mag. Nina Betetto, dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel

dopuščena revizija - pogodba o življenjskem zavarovanju - dolgoročno varčevanje - nastanek zavarovalnega primera - pravice sklenitelja zavarovanja pred nastankom zavarovalnega primera - odkup vrednosti zavarovalne police - splošni zavarovalni pogoji - ničnost določil splošnih pogojev - varstvo potrošnikov

Sporna pogodba ima za kavzo (podlago) razen življenjskega zavarovanja  tudi dolgoročno varčevanje na podlagi izoblikovane matematične rezerve iz plačanih premij, s pravico do odkupa police po tem obdobju. Vsebuje torej v teoriji uveljavljeno kavzo (causa credendi oziroma causa acquirendi), vendar pa z elementi aleatornosti. Gre tudi za specifično vrsto zavarovanja - izjemnih življenjskih škodnih situacij ob istočasnem varčevanju zavarovanca v obdobju 18 let. Dogovorjeno dolgoročno varčevanje pomeni tudi avtomatično izplačilo v breme zavarovalnice po izteku tega obdobja, ki pa je po presoji revizijskega sodišča še vedno razumen rok, po drugi strani pa vendarle omogoča zavarovancu, da v določenih – s pogodbo določenih - življenjskih primerih, ki terjajo uporabo denarnih sredstev še za časa njegovega življenja, prejme odkupno vrednost police, ne da bi se zgodil zavarovalni primer (smrt ali doživetje). Tožeča stranka pa zahteva razširitev pogojev za predčasno plačilo odkupne vrednosti police, pri čemer za to niti ne navede življenjskega primera. S tem pa se zavzema za izvotlitev in prekoračitev okvirov iz določbe 954. člena ZOR, ki je omogočala plačilo odkupne vrednosti police, vendar le pod pogoji, določenimi v naprej v zavarovalni pogodbi. Revizijsko sodišče dopušča tudi druge življenjske primere, ko bi zavarovalnica v Splošnih pogojih lahko določila pravico do predčasnega odkupa vrednosti zavarovalne police, vendar pa citirana zakonska določba ni omogočala oziroma ni napotovala na izčrpno navedbo vseh v poštev prihajajočih primerov.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se spremenita tako, da se zavrne tudi tožbeni zahtevek v delu, ki se glasi: „Tožena stranka Zavarovalnica, d.d., je dolžna v roku 15 dni plačati tožeči stranki A. A., znesek 8.747,35 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2.9. 2009 dalje do plačila.“. Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki pravdne stroške, nastale pred sodiščem prve stopnje v znesku 956,72 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15 dni po vročitvi te sodbe do plačila.

Tožeča stranka je dolžna plačati toženi stranki revizijske stroške v znesku 1.559,14 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka 15 dni po vročitvi te sodbe do plačila, pod izvršbo.

1. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo zneska 8.747,35 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 9. 2000 dalje do plačila, v presežku za znesek 4.646,86 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 9. 2009 pa je tožbeni zahtevek zavrnilo. Toženi stranki je naložilo, da plača tožeči stranki 2.024,46 EUR pravdnih stroškov, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki začnejo teči prvi dan po izteku roka.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je, da pravdni stranki sami trpita stroške pritožbenega postopka.

3. Revizija je bila dopuščena s sklepom Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II DoR 464/2012 z dne 6. 6. 2013 glede vprašanja obstoja oziroma neobstoja ničnosti določb tretjega in četrtega odstavka 12. člena Splošnih pogojev za življenjsko zavarovanje ŽZ-95/1(v nadaljevanju Splošni pogoji).

4. Dopuščeno revizijo vlaga tožena stranka. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, naj Vrhovno sodišče ugotovi, da je revizija utemeljena ter posledično izpodbijano sodbo višjega sodišča spremeni tako, da pritožbi tožene stranke ugodi ter tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne in tožeči stranki v 15 dneh naloži povračilo pravdnih stroškov tožene stranke, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka roka za prostovoljno izpolnitev dalje do plačila. Poudarja, da se ne strinja s stališčem sodišča druge stopnje, da je določilo tretjega in četrtega odstavka 12. člena Splošnih pogojev nično. Pomeni zgolj pogodbeno konkretizacijo zakonskih določb. Ne nasprotuje pa morali, predpisom in namenu pogodbe. Tudi ni v nasprotju z dobrimi poslovnimi običaji, samim namenom zavarovalne pogodbe v smislu prvega in drugega odstavka 143. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) v povezavi s 160. členom Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ). Življenjsko zavarovanje je prostovoljno pogodbeno zavarovanje in je zato v večini splošnih pogojev zavarovalnic določeno podobno. Ker je šlo za mešano življenjsko zavarovanje, sklenjeno za določen čas (18 let), katerega namen je tako varčevanje kot izplačilo določenega zneska ob nastopu zavarovalnega primera (smrt), oziroma ob poteku pogodbeno določenega časa zavarovanja, morajo biti zaradi dosega namena same pogodbe restriktivni glede razlogov za predčasno prenehanje. Zato je običajno, da so splošni pogoji določeni tako, da omogočajo predčasno prenehanje pogodbe zgolj iz resnično tehtnih razlogov in ne iz kateregakoli razloga, ki ga po prosti presoji določi sklenitelj zavarovanja, saj gre pri tej zavarovalni pogodbi za dolgoročno naložbo z visokimi odkupnimi vrednostmi. Ker ni šlo za življenjsko zavarovanje, sklenjeno za vse zavarovančevo življenje, tožeča stranka ni imela enostranskega upravičenja za odkup zavarovalne police, ki ga ureja prvi odstavek 954. člena ZOR, saj bi zavarovalna pogodba prenehala tudi v primeru doživetja tožnice kot zavarovanke. Zato je napačno stališče obeh sodišč, da so Splošni pogoji v nasprotju s kogentnim določilom prvega odstavka 954. člena ZOR in da naj bi dodatni pogoji za odkup zavarovanja pomenili nedopusten poseg v zakonsko urejeno odstopno upravičenje, saj v konkretnem primeru glede na sklenjeno zavarovanje, tožeča stranka takšnega enostranskega upravičenja za odkup zavarovalne police sploh ni imela. Četrti odstavek 12. člena Splošnih pogojev tudi ni nedoločen in nepošten ter zgolj v korist zavarovalnice, kot to meni sodišče druge stopnje. Pri življenjskem zavarovanju gre za prostovoljno zavarovanje in je glede na namen pogodbe povsem razumljivo, da so Splošni pogoji določeni tako, da je predčasno prenehanje zavarovalne pogodbe oziroma odkup zavarovanja mogoč zgolj iz resnično tehtnih razlogov, ki so taksativno našteti v točkah 1-4 tretjega odstavka Splošnih pogojev, v četrtem odstavku pa je določen še nekoliko bolj splošen razlog. Seveda pa morajo biti tudi ti drugi razlogi tehtne narave (npr. težko finančno stanje in podobno) in ne dajejo možnosti prenehanja pogodbe iz kateregakoli razloga, ki ga bi po prosti presoji določil sklenitelj zavarovanja. Takšno določilo ni nično, saj je ničnost skrajna sankcija, ki jo je treba uporabiti zgolj izjemoma in restriktivno ter v primeru, ko je potrebno zavarovati širše družbene interese (Boris Strohzack, Obligacijska razmerja I., poglavje, ki se nanaša na neveljavnost pogodb). Ničnost pogodbe in posameznih pogodbenih določil je tako najhujša sankcija, ki je predvidena zgolj za najhujše kršitve Ustave, prisilnih predpisov in moralnih načel in če namen kakšnega pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo (Sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 18/2009 z dne 17. 5. 2012). Tudi sicer pogodbena določila niso v nasprotju z dobrimi poslovnimi običaji, samim namenom zavarovalne pogodbe v smislu prvega in drugega odstavka 143. člena ZOR v povezavi s 160. členom OZ. Revizija izpostavlja tudi sodbi Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, ki se nanašata na vprašanje ničnosti pogodbenih določil, in sicer II Ips 300/2007 z dne 19. 11. 2009 in II Ips 18/2009 z dne 17. 5. 2012.

5. Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila.

7. Pravdni stranki sta sklenili zavarovalno pogodbo za življenjsko zavarovanje na zavarovalno vsoto za primer doživetja in zavarovalno vsoto za primer smrti z dodatnim nezgodnim zavarovanjem za čas od 1. 8. 1998 do 1. 9. 2016. V skladu s Splošnimi pogoji  gre za obliko zavarovanja iz 2. točke četrtega odstavka 1. člena: za primer smrti in doživetje - mešano zavarovanje. Kot ugotavljata sodišči prve in druge stopnje je tudi konkretno zavarovanje sklenjeno za vse zavarovančevo življenje oziroma do smrti. Takšno zavarovanje, ki je po zavarovalni polici sklenjeno tudi za primer smrti (to je za vse zavarovančevo življenje oziroma do smrti), je bilo torej sklenjeno enako kot zavarovanje, ki ga ureja 954. člen ZOR.  Tudi to zavarovanje pa predstavlja varčevanje v obliki matematične rezerve. Predmetna zavarovalna pogodba zato kljub njeni „mešani naravi“ (tudi za doživetje – torej za potek časovnega obdobja še za časa življenja zavarovanca ter ob pravici do predčasnega odkupa vrednosti zavarovalne police iz oblikovane matematične rezerve) ustvarja med pravdnima strankama, upoštevaje omenjeni bistveni pogodbeni element (konec življenja zavarovanca), tudi trajno dolžniško razmerje.(1) Za takšna razmerja pa mora zakon posebej določiti način njihovega prenehanja, pri čemer strankam omogoča, da se dogovorijo, koliko časa bo obveznost trajala (trajno dolžniško razmerje z določenim rokom trajanja), ali pa se tega ne dogovorijo (trajno dolžniško razmerje za nedoločen čas). Glede trajnih dolžniških razmerij z določenim rokom trajanja je 357. člen ZOR določal, da prenehajo, ko preteče rok. Samo za trajna dolžniška razmerja za nedoločen čas je v prvem odstavku 358. člena ZOR bilo določeno, da ga vsaka stranka lahko prekine z (enostransko odpovedjo).(2)  Enostransko oblikovalno upravičenje, ki ga vsaki stranki v teh primerih omogoča zakon, ne temelji na tem, da bi bile pogodbe, ki ustvarjajo trajna dolžniška razmerja, za stranke kakorkoli manj zavezujoče. Tudi za te pogodbe velja neokrnjeno načelo pacta sunt servanda. Možnost, da vsaka stranka doseže prekinitev takšnega razmerja že z enostransko izjavo volje, izhaja iz tega, da obligacijsko razmerje že po svoji naravi ni neskončno, tudi z razlago pa ni mogoče ugotoviti, kdaj je pogodba, ki je ustvarila razmerje za nedoločen čas, prenehala. Posebna določba konkretizira ta splošna obligacijska opravila tudi za področje zavarovalne pogodbe,(3) vendar pa hkrati izključuje svojo uporabo za življenjsko zavarovanje (922. člen ZOR), kar pomeni, da je mogoče uporabiti za materialnopravno presojo spornih vprašanj le posebno določbo 954. člena ZOR.

8. Ob do sedaj povedanem je najprej pravno nepravilno toženkino stališče, da v konkretnem primeru ni šlo za življenjsko zavarovanje, sklenjeno za vse zavarovančevo življenje, ampak (zgolj) za 18 let, zaradi česar se naj določba 954. člena ZOR sploh ne bi smela uporabiti.(4) Iz prvega in drugega odstavka 954. člena ZOR pa nadalje izhaja, da zavarovalec lahko zahteva izplačilo odkupne vrednosti police zgolj ob v le-tej navedenih pogojih (ki jih zakon niti primeroma ne našteva), ne pa kadarkoli bi si to želel oziroma iz razlogov, ki niso v Splošnih pogojih navedeni. Konkretni dejanski stan, torej sporna ureditev Splošnih pogojev tako tudi ustrezno zapolnjuje abstraktni pravni standard iz navedenega zakonskega določila.

9. Sodišči prve in druge stopnje imata sicer prav, da je četrti odstavek 12. člena Splošnih pogojev nedoločen, vendar pa ni nedoločen tretji odstavek istega člena, ki je bistven v spornem primeru. Pri tem pa je treba takoj dodati, da četrti odstavek 12. člena Splošnih pogojev dopušča zavarovalnici, da sama določi še dodatne primere poleg treh iz tretjega odstavka istega člena, ko lahko zavarovalec odstopi od pogodbe, kar pomeni, da je ta določba zgolj dopolnilno v korist zavarovalca, in ne zavarovalnice. Daje dodatne možnosti za odstop zavarovalca, ne pa zavarovalnici. Zato ni pravilna presoja, da sta že iz tega razloga sporni določili splošnih pogojev zavarovalnice do potrošnika pretirano strogi in nepošteni. Tudi ni materialnopravno pravilna argumentacija obeh sodišč, da naj bi iz teh razlogov sporni določili povzročili znatno neravnotežje v pogodbenih pravicah in obveznostih strank. V času trajanja zavarovalnega razmerja ravnotežja med pogodbenimi pravicami in obveznostmi obeh strank obravnavana zavarovalna pogodba ne spreminja, takšno neravnotežje, kot se ugotavlja v izpodbijanih sodbah, torej tudi ni spremenljiva komponenta upoštevaje časovni vidik trajanja sporne pogodbe. Namreč tudi v časovnem kontekstu se v obstoj odstopnega upravičenja oziroma njegovo spremembo lahko posega zgolj v korist zavarovalca, pri čemer v prvih treh letih ne more odstopiti od pogodbe, po treh letih pa v določenih primerih lahko, zavarovalnica pa niti v prvih treh letih niti potem sploh v nobenem primeru. V tej luči se pokaže, da ni materialnopravno sprejemljivo stališče, ki sta ga zavzeli sodišči prve in druge stopnje, da bi poleg edinega razloga, ki ga predvideva zakonska ureditev za prenehanje takšne pogodbe (potek časa), Splošni pogoji morali vsebovati še večje število drugih okoliščin (torej več kot tri, ob enem, kot rečeno nedoločenem), ob katerih bi lahko potrošnik prav tako razmerje prekinil z enostransko odpovedjo. Omejitve pravice do odkupa vrednosti zavarovalne police je res treba razlagati restriktivno, vendar pa ne skrajno. Kot bo razvidno tudi še iz nadaljevanja te obrazložitve, za omenjeno prekinitev zavarovalne pogodbe tudi ni izkazanih razumnih razlogov.

10. Sporna pogodba ima za kavzo (podlago) razen življenjskega zavarovanja  tudi dolgoročno varčevanje na podlagi izoblikovane matematične rezerve iz plačanih premij, s pravico do odkupa police po tem obdobju.(5) Vsebuje torej v teoriji uveljavljeno kavzo (causa credendi oziroma causa acquirendi)(6), vendar pa z elementi aleatornosti, ko namreč ni v naprej jasno ali bo vzpostavljeno ekonomsko ravnotežje med vplačanimi premijami in izplačano zavarovalno vsoto oziroma vzpostavljena sorazmernost med vrednostjo nateklih premij in časovno bližino nastanka pričakovanega neizogibnega zavarovalnega primera (smrti) ali povečane verjetnosti nastanka možnega življenjskega primera (drugi zavarovalni primeri). V konkretnem primeru gre tudi za specifično vrsto zavarovanja - izjemnih življenjskih škodnih situacij ob istočasnem varčevanju zavarovanca v obdobju 18 let. Dogovorjeno dolgoročno varčevanje pomeni tudi avtomatično izplačilo v breme zavarovalnice po izteku tega obdobja, ki pa je po presoji revizijskega sodišča še vedno razumen rok, po drugi strani pa vendarle omogoča zavarovancu, da v določenih – s pogodbo določenih - življenjskih primerih, ki terjajo uporabo denarnih sredstev še za časa njegovega življenja, prejme odkupno vrednost police, ne da bi se zgodil zavarovalni primer (smrt ali doživetje). Tožeča stranka pa zahteva razširitev pogojev za predčasno plačilo odkupne vrednosti police, pri čemer za to niti ne navede življenjskega primera. S tem pa se zavzema za izvotlitev in prekoračitev okvirov iz določbe 954. člena ZOR, ki je omogočala plačilo odkupne vrednosti police, vendar le pod pogoji, določenimi v naprej v zavarovalni pogodbi. Tožeča stranka torej v nasprotju s tem zakonskim okvirom zahteva plačilo v vsakem primeru brez časovnih in vsebinskih omejitev (torej skrajno absolutno oziroma ultimativno), kar je v nasprotju z navedeno zakonsko določbo; tej Splošni pogoji tudi sicer povsem ustrezajo, upoštevajoč, da so v njih izrecno navedeni štirje tipični življenjski primeri, ko prizadeti potrebuje(jo) privarčevani denar; prav gotovo gre namreč pri življenjskih primerih, kot so odhod v tujino, smrt upravičenca ali ožjega družinskega člana, 100%-tna trajna invalidnost ali izguba poslovne sposobnosti ali težja bolezen zavarovanca in razveza zakonske zveze pri vzajemnem zavarovanju zakoncev takšni primeri, ko lahko precej posegajo v finančno situacijo prizadetih oseb in jim torej tudi sporna pogodba zagotavlja izplačilo privarčevanih sredstev. Revizijsko sodišče dopušča tudi druge življenjske primere, ko bi zavarovalnica v Splošnih pogojih lahko določila pravico do predčasnega odkupa vrednosti zavarovalne police, vendar pa citirana zakonska določba ni omogočala oziroma ni napotovala na izčrpno navedbo vseh v poštev prihajajočih primerov, ko bi sklenitelj zavarovanja ali zavarovana oseba sredstva nujno potrebovala (kot je bilo že omenjeno pa sicer v konkretnem primeru tožeča stranka niti ne konkretizira takšnega hipotetičnega primera).

11. Revizijsko sodišče tudi ne soglaša z ugotovitvami sodišč, da naj bi bili kriteriji za izračun vrednosti zavarovalne police premalo konkretizirani. V 2. točki 12. člena Splošnih pogojev je določeno, da se odkupna vrednost police po prvem odstavku tega člena izračuna tako, da se ob dosegu minimalnih pogojev plačevanja premije za pridobitev pravice do izplačila odkupne vrednosti police izplača 95%-tno matematično rezervo, izračunano po metodah zavarovalne matematike. Če je premija plačana za daljšo dobo, se odstotek izplačila matematične rezerve sorazmerno poveča, tako da ob izteku dogovorjene dobe plačevanje premije znaša 100%. Odkupna vrednost zavarovalnih vsot, za katere se ne plačuje premija, se po prvem odstavku 10. člena zaračunava tako, da se zavarovalne vsote diskontirajo na dan odkupa po letni stopnji 5,5%. Po stališču revizijskega sodišča takšno pojasnilo zadostuje, kar izpričuje tudi okoliščina, da je lahko tožeča stranka tudi po višini oblikovala svoj tožbeni zahtevek, v tej pravdi pa je natančen znesek lahko izračunal tudi postavljeni sodni izvedenec. Sicer pa tožeča stranka niti ne očita, da bi bila nesorazmerna in nepravično oblikovana matematična rezerva in da bi torej prejela  po 18 letih nesorazmeren, nepravičen znesek; pavšalno le navaja, da naj ne bi bilo dovolj konkretno navedeni kriteriji za izračun.

12. Ob do sedaj povedanem se torej izkaže, da bi lahko bili navedeni, dovolj določni  pogoji nesprejemljivi v smislu zakonske ureditve ZVPot in ZOR (22. člen, 23. člen in 24. člen ZVPot in 103. člen, 143. člen in 954. člen ZOR), če dodatni pogoji za predčasni odkup vrednosti zavarovalne police v predmetnih splošnih zavarovalnih pogojih sploh ne bi bili določeni, ali pa bi bili določeni res skrajno neživljenjski in netipični primeri, kar pa ob do sedaj povedanem ni mogoče sprejeti. Kot povedano, je zavarovalnica prav nasprotno določila tipične primere, ko pri tovrstnih - zavarovalnih pogodbah za življenjsko zavarovanje - običajno nastopijo kot zavarovalni riziki, ki predstavljajo zavarovalne primere. Zato revizijsko sodišče ne soglaša z nosilnimi stališči izpodbijanih sodb, iz katerih izhaja, da naj bi bili Splošni pogoji v obravnavanem delu nični v smislu 103. člena(7)  in 143. člena ZOR oziroma prestrogi in nepošteni v smislu 143. člena ZOR ter nepošteni v smislu določb 22. člena, 23. člena in 24. člena ZVPot, ker naj bi predstavljali neravnotežje med pravicami in obveznostmi sklenitelja zavarovanja oziroma ker naj bi nalagali nesorazmerno večje obveznosti, kot jih ima tožena stranka kot skleniteljica zavarovanja, ker mora zavarovanec kot potrošnik poleg dolgega obdobja plačevanja premije izpolniti enega izmed štirih primerov, ki naj bi bili skrajno življenjski primeri. Sporne določbe ob povedanem tudi ne nasprotujejo načelu vestnosti in poštenja, saj ne gre za enostransko izpolnjevanje zgolj interesov ene od pogodbenih strank. Obravnavani Splošni pogoji pa tudi ne nalagajo nesorazmerno večje obveznosti tožeči stranki v razmerju do tožene stranke. Ob povedanem tako tudi ne obstaja neravnotežje v škodo potrošnika.

13. Sodišči prve in druge stopnje sta torej zmotno uporabili materialno pravo, ko sta ocenili obravnavane Splošne pogoje kot nične oziroma nasprotujoče tudi določbam ZVPot. Zato je moralo revizijsko sodišče spremeniti izpodbijani sodbi tako, da je s to revizijsko odločbo zavrnjen tudi tožbeni zahtevek v ugodilnem delu, kot vse izhaja iz izreka te revizijske odločbe (prvi odstavek 380. člena ZPP).

14. Odločitev o stroških postopka temelji na prvem odstavku 165. člena v zvezi z drugim in tretjim odstavkom 154. člena ZPP. Spremenjen uspeh s tožbenimi zahtevki v revizijskem postopku zahteva tudi drugačno odločitev o stroških postopka - v korist tožene stranke. Toženi stranki pripadajo kot potrebni (155. člen ZPP) naslednji stroški prvostopnega postopka: administrativni stroški v višini 20,00 EUR od priglašenih 50,00 EUR, k čemur je treba prišteti še plačilo izvedenine v višini 236,72 EUR, kar skupaj znaša 956,72 EUR. Tožena stranka v zvezi s pritožbo stroškov ni priglasila, priglasila pa jih je v dopuščeni reviziji in reviziji. Revizijsko sodišče je priznalo 1.559,14 EUR teh stroškov, natančnejša specifikacija teh stroškov pa je razvidna iz stroškovnika v reviziji.

Op. št. (1): Primerjaj takšno stališče tudi v V. Gorenc in ostali: „Komentar zakona o obveznim odnosima“, Zagreb, 2014, Narodne novine, stran 1601.

Op. št. (2): Primerjaj tudi 597. člen, 710. člen in 810. člen ZOR.

Op. št. (3): Če trajanje zavarovanja ni določeno v pogodbi, jo sme vsaka stranka razdreti z dnem zapadlosti premije, le da mora o tem pismeno obvestiti drugo stranko najmanj tri mesece pred zapadlostjo premije. Če je zavarovanje sklenjeno za več kot pet let, sme po preteku tega časa vsaka stranka z odpovednim rokom šestih mesecev razdreti pogodbo s tem, da to pismeno sporoči drugi stranki; takšne pravice vsake stranke, da razdre pogodbo, s to ni mogoče izključiti.

Op. št. (4): Ta v prvem in drugem odstavku določa, da mora zavarovalnica pri življenjskem zavarovanju, sklenjenem za vse zavarovančevo življenje, na njegovo zahtevo izplačati odkupno vrednost police, če so bile do tedaj plačane vsaj tri letne premije; v polici morajo biti navedeni pogoji, ob katerih sme sklenitelj zahtevati izplačilo njene odkupne vrednosti, ter način, kako se v skladu z zavarovalnimi pogoji ta vrednost izračunava.

Op. št. (5): Glej A. Polajnar Pavčnik: "Obligacijski zakonik s komentarjem, (posebni del)“,  Četrta knjiga, ČZ Uradni list, Ljubljana 2004, stran 909.

Op. št. (6): Glej S. Cigoj v  „Obligacijska razmerja, Zakon o obligacijskih razmerjih s komentarjem “, Ljubljana 1978, ČZP Uradni list RS Slovenije, stran 46. Avtor definira to kavzo: „“Causa credendi oziroma causa acquirendi je v tem, da se kdo zaveže zato, da dobi nasprotno zavezo.“

Op. št. (7): V tem delu ima revizija tudi prav, ko opozarja, da je ničnost pogodbe in posameznih pogodbenih določil najhujša sankcija, ki je predvidena zgolj za najhujše kršitve Ustave, prisilnih predpisov in moralnih načel in če namen kakšnega pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo, in se utemeljeno sklicuje tudi na ustaljeno sodno prakso Vrhovnega sodišča Republike Slovenije.

ZOR člen 103, 143, 357, 358, 954. ZVPot člen 22, 23, 24.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.