VSRS sodba II Ips 101/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-02-11

Anton Frantar (preds.), dr. Ana Božič Penko (poroč.), dr. Mateja Končina Peternel, Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs

zastavna pogodba - posojilo - zastava tuje nepremičnine - sporazum o zavarovanju denarne terjatve - sodna poravnava - izpodbijanje sodne poravnave - neveljavni pravni posel - ničnost - neobstoječi pravni posel - zavezovalni pravni posel - razpolagalna sposobnost

OZ ureja dve obliki neveljavnih pravnih poslov: izpodbojne in nične. V teoriji in v sodni praksi se opredelitev neobstoječega pravnega posla uporablja za primere, ko pogodba sploh ne nastane, to je tedaj, ko med pogodbenimi strankami ni doseženo soglasje, v primerih nesporazuma (disenza) in v primerih, ko izjavo volje poda absolutno pravno nesposoben subjekt.

Vrhovno sodišče dodaja, da je njegovo ustaljeno stališče, da razpolagalno nesposobnost sanira dobra vera pridobitelja.

Pravilno je namreč stališče nižjih sodišč, da sodne poravnave zaradi ničnosti ni dopustno izpodbijati (s tožbo).

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, naj ugotovi, da je neobstoječa in nična posojilno-zastavna pogodba, ki so jo 5. 5. 1994 sklenili upnik A. A., dolžnik B. B. in zastavitelj C. C. ml. (v nadaljevanju Pogodba) ter da je neobstoječ in ničen ter brez pravnega učinka sporazum o zavarovanju denarne terjatve, ki je bil na podlagi te pogodbe sklenjen 6. 5. 1994 pri tedanjem Temeljnem sodišču v Novem mestu, Enoti v Brežicah, pod opr. št. R 93/94 (v nadaljevanju Sporazum), in da naj odredi vzpostavitev zemljiškoknjižnega stanja, kakršno je bilo pred vpisom hipoteke.

2. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

3. Tožnik sodbo pritožbenega sodišča izpodbija z revizijo „iz vseh revizijskih razlogov“ ter predlaga spremembo pravnomočne odločitve in ugoditev svojima zahtevkoma, podredno pa razveljavitev sodb sodišč druge in prve stopnje in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Poudarja, da ni uveljavljal le ugotovitve ničnosti Pogodbe in Sporazuma, pač pa tudi ugotovitev, da sta neobstoječa in brez pravnega učinka, oboje zaradi pomanjkanja razpolagalne sposobnosti zastavitelja. Meni, da sta sodišči napačno dali poudarek okoliščini, da je bil zastavitelj C. C. ml. eden od dedičev dejanskega in zemljiškoknjižnega lastnika zastavljene nepremičnine C. C. st. in sta zato šteli, da mu ni mogoče očitati nedobrovernosti. Poudarja, da nepremičnine lahko zastavi le lastnik ali od njega izrecno pooblaščena oseba in da C. C. ml. tega ni bil upravičen storiti. Po drugi strani pa je bil posojilodajalec premalo skrben, saj bi iz zemljiškoknjižnega izpiska lahko ugotovil, da je bil vpis lastninske pravice na osebo z imenom C. C. opravljen v letu 1948 na podlagi dednega dogovora, iz česar bi lahko sklepal, da tega dogovora ni mogel skleniti zastavitelj C. C. ml., ki je bil tedaj star šele tri leta. Imenovani ob zastavitvi pooblastila sodedičev ni imel, zato ni mogel razpolagati s celotno zapuščino, kar pomeni, da je Pogodba neobstoječa. S tem vprašanjem se sodišče ni ukvarjalo in ni podalo nikakršne obrazložitve. Nasprotuje stališču pritožbenega sodišča, da za ugotovitev neveljavnosti Pogodbe nima pravnega interesa, ker podlago njegove obveznosti predstavlja Sporazum, katerega del je postala tudi Pogodba. Njegovo stališče je, da je zaradi neveljavnosti Pogodbe neveljaven tudi Sporazum. Nepravilna je po njegovem prepričanju tudi odločitev, da Sporazuma, sklenjenega po določbah Zakona o izvršilnem postopku (v nadaljevanju ZIP) ni dovoljeno izpodbijati zaradi ničnosti; tako stališče, ki ga je pritožbeno sodišče črpalo iz zadev II Ips 40/2012 in II Ips 184/2012 se namreč nanaša na sodno poravnavo, sklenjeno po sedaj veljavnem Zakonu o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) in ne na sporazum po določbah ZIP in v nobeni od obeh zadev sodne poravnave ni sklenila stranka, ki pri tem ne bi smela sodelovati, ker ni bila upravičena razpolagati s predmetom poravnave. Ustrezna bi bila kvečjemu primerjava z zadevo III Ips 106/2000, v kateri je Vrhovno sodišče zavzelo stališče, da je sporazum o ustanovitvi hipoteke na tujem zemljišču ničen in da kljub temu, da ima po določbi 251.c člena ZIP moč sodne poravnave, ne zavezuje subjekta, ki ni bil stranka sporazuma - subjektivne meje pravnomočnosti sodne poravnave ne morejo biti drugačne, zlasti pa ne širše od subjektivnih meja pravnomočne sodbe, za te pa velja, da se tičejo le tistih oseb, ki so bile stranke v pravdi. V razlogih je poudarilo, da je pravica razpolaganja pridržana (izključno) lastniku, ustanovitev hipoteke pa pomeni razpolaganje. Nazadnje revident opozarja, da je tožbo zaradi ugotovitve ničnosti sporazuma sicer res vložil 17. 5. 2012 in sta zato nižji sodišči postopali po sedaj veljavnem besedilu ZPP (ZPP-D) in sta mu prav zaradi tega nudili manjše pravno varstvo kot bi ga bil deležen v času sklenitve nične Pogodbe oziroma ničnega Sporazuma; tedaj je bila sodna praksa enotna, da se sodna poravnava izpodbija s tožbo in da se s tožbo uveljavlja tudi ničnost sodne poravnave. Bistven je torej čas sklenitve Sporazuma in ne čas vložitve tožbe, zato določbe ZPP-D o tožbi za razveljavitev sodne poravnave ne bi smele biti uporabljene - tako je odločilo tudi Višje sodišče v Ljubljani v zadevi II Cp 2651/2009.

4. Tožnica na vročeno ji revizijo odgovora ni podala.

6. Obligacijski zakonik (v nadaljevanju OZ) ureja dve obliki neveljavnih pravnih poslov: izpodbojne in nične. V teoriji in v sodni praksi se opredelitev neobstoječega pravnega posla uporablja za primere, ko pogodba sploh ne nastane, to je tedaj, ko med pogodbenimi strankami ni doseženo soglasje, v primerih nesporazuma (disenza) in v primerih, ko izjavo volje poda absolutno pravno nesposoben subjekt. Teh okoliščin tožnik ni zatrjeval.

7. Del obrazložitve izpodbijane sodbe, v katerem naj bi pritožbeno sodišče navajalo razloge o dobrovernosti C. C. ml., revident razume zmotno: drugostopenjska sodba pojasnjuje, da je pomembna dobra vera sopogodbenika razpolagalno nesposobne pogodbene stranke, v konkretnem primeru tožničinega prednika A. A., ter da slednjemu (in ne C. C. ml.) ni mogoče očitati nedobrovernosti.(1) Pri presoji dobrovernosti A. A. je upoštevalo  ugotovitev, da se je C. C. ml. predstavljal za lastnika zastavljene nepremičnine in se pri tem izkazoval z izpiskom iz zemljiške knjige, v kateri je bil lastnik vpisan le z imenom, priimkom in naslovom, torej s podatki, ki so bili za zemljiškoknjižnega lastnika in za zastavitelja popolnoma identični. V reviziji tožnik sicer poskuša prikazati premajhno skrbnost posojilodajalca A. A. pri ugotovitvi identitete zastavitelja, pri tem pa prezre stališče izpodbijane sodbe, da so pravkar (v prejšnjem stavku) navedene okoliščine utemeljevale njegovo (A.) prepričanje, da je zastavitelj zemljiškoknjižni lastnik zastavljene nepremičnine, s čemer je trditveno in dokazno breme za dejstva, ki bi to prepričanje načela, prešla nanj (na revidenta), pa ga ni zmogel. Vrhovno sodišče dodaja, da je njegovo ustaljeno stališče, da razpolagalno nesposobnost sanira dobra vera pridobitelja (v konkretnem primeru A. A.). Pojasnjuje še, da pomanjkanje razpolagalne sposobnosti ni ovira za sklenitev zavezovalnega pravnega posla,(2) pač pa je razpolagalna sposobnost nujna za učinkovitost razpolagalnega pravnega posla.(3)

8. Graja stališča pritožbenega sodišča, da tožnik nima pravnega interesa za ugotovitev neveljavnosti posojilno zastavne pogodbe, je neutemeljena. Obligacijski  posel (pogodba) je zavezovalni posel in je postal tudi del sporazuma, za katerega je bistveno, da vsebuje tudi razpolagalni posel (zemljiškoknjižno dovolilo za vpis hipoteke) in da ima zaradi spoštovanih pravil o obličnosti značaj sodne poravnave. Da ima podpisani zapisnik o sporazumu strank moč sodne poravnave, je izrecno določeno v 251.c členu ob sklenitvi veljavnega ZIP, zato je zmotno revidentovo stališče, da je treba razlikovati med sporazumom, sklenjenim na podlagi določb ZIP in sodno poravnavo, kot jo ureja sedaj veljaven ZPP. O tem, da ima sporazum pravno naravo sodne poravnave, obstoji tudi obširna sodna praksa.(4) V zadevi III Ips 106/2000 je Vrhovno sodišče res razsodilo, da je sporazum o ustanovitvi hipoteke na tujem zemljišču ničen, vendar revident prezre, da ključni argument za presojo o ničnosti ni pomanjkanje razpolagalne sposobnosti, pač pa je bil sporazum spoznan za ničnega zato, ker je bil nemoralen (sklenitelja sta z njim poskušala obiti kongentne določbe zakona). Sledeč argumentom odločitve v zadevi II Ips 103/2012 torej konkreten sporazum zaradi pomanjkanja razpolagalne sposobnosti C. C. ml. ni ničen, pač pa bo učinkovit glede tistega dela zastavljene nepremičnine, ki je prešla v njegovo last. Res je neučinkovitost razpolaganja v sodni praksi najpogosteje posledica neveljavnosti razpolaganja, vendar to pravilo ni absolutno: tudi veljavna razpolaganja so lahko neučinkovita (npr. ko je tako odločeno s sodbo na podlagi Paulijanske tožbe). V konkretnem primeru pa je bistveno, da je tožnik zahteval ugotovitev ničnosti Sporazuma in - glede na trditveno podlago - ugotovitev neučinkovitosti Sporazuma prav kot posledico ničnosti. Zato sta sodišči prve in druge stopnje pravilno, kot izhodiščno, zastavili vprašanje ničnosti Sporazuma, pri tem pa, skladno z novejšo, a že ustaljeno prakso Vrhovnega sodišča, odločili, da mu zahtevano sodno varstvo na podlagi tožbe ne pripada.

9. Pravilno je namreč stališče nižjih sodišč, da sodne poravnave zaradi ničnosti ni dopustno izpodbijati (s tožbo). Uveljavljanje ničnostnih razlogov po sklenitvi sodne poravnave bi, za razliko od uveljavljanja izpodbojnih razlogov, sodišče postavilo v položaj, ko bi moralo znova presojati obstoj ničnostnih razlogov, na katere je po uradni dolžnosti pazilo že pri sklenitvi sodne poravnave. Z ničnostno tožbo bi torej stranka dosegla ponovno sojenje o isti stvari. Če sodišče ničnostne razloge ob sklepanju sodne poravnave prezre, je mogoče sodno poravnavo izpodbijati z zahtevo za varstvo zakonitosti.(5) Sodno poravnavo ali njen posamezen neodvisen del je torej mogoče na podlagi tožbe za razveljavitev razveljaviti, na podlagi zahteve za varstvo zakonitosti pa ugotoviti njeno ničnost.(6) Ločevati je treba med ničnostnimi in izpodbojnimi razlogi.

10. Postopek v tej zadevi se je pričel po uveljavitvi ZPP-D. Zato sta sodišči prve in druge stopnje skladno z določbama prvega in drugega odstavka 130. člena navedenega zakona pravilno uporabili njegove določbe.

11. Ker je revizija neutemeljena, jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP).

Op. št. (1): V 10. točki obrazložitve drugostopenjsko sodišče pojasnjuje, da tožnik ni trdil, da bi A. A. vedel, da je zemljiškoknjižni lastnik zastavljenih nepremičnin C. C. st. (in ne C. C. ml.), da je ta umrl in da je imel sina z istim imenom, priimkom in naslovom.

Op. št. (2): Za to stališče glej razloge v zadevi II Ips 484/2005 in v tam navedeni strokovni literaturi.

Op. št. (3): V zadevi II Ips 103/2012 je Vrhovno sodišče obravnavalo primer, ko sta bila zavezovalni in razpolagalni posel, ki ju je sklenila stranka brez razpolagalne sposobnosti, združena (zapisana v istem pravnem poslu). Zavzelo je stališče, da razpolagalno upravičenje odsvojitelja pomeni predpostavko za začetek učinkovanja zemljiškoknjižnega dovolila v pomenu, da kot sestavina razpolagalnega pravnega posla povzroči pridobitev stvarne pravice s polnimi učinki v razmerju do vseh z vpisom stvarne pravice v korist pridobitelja na njegovi podlagi. To pomeni, da sporazum, ki združuje oba posla, zgolj zaradi pomanjkanja razpolagalne sposobnosti ne more biti ničen. Pomeni lahko le, da razpolaganje ne bo učinkovito, torej da razpolagalni pravni posel ne bo imel nobenih učinkov.

Op. št. (4): Npr. odločbe II Ips 857/2006, II Ips 579/2005, III Ips 106/2000 in druge.

Op. št. (5): Glej odločbe II Ips 40/2010 in II Ips 184/2012.

Op. št. (6): Tako odločbe II Ips 358/2013 do II Ips 373/2013.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.