VSRS Sodba I Ips 25746/2013-69
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-01-14

Marko Šorli (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Damijan Florjančič, mag. Kristina Ožbolt, Maja Tratnik

poslovna goljufija - gospodarska dejavnost

Storilec kaznivega dejanja poslovne goljufije je lahko vsakdo, ki dejansko opravlja gospodarsko dejavnost, ne glede na status.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenca se oprosti plačila sodne takse.

1. Z uvodoma navedeno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru je bil N. M. spoznan za krivega kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 234.a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) in kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 228. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Po 57. členu KZ-1 mu je bila izrečena pogojna obsodba v kateri mu je bila za prvo kaznivo dejanje določena kazen pet mesecev zapora, za drugo sedem mesecev zapora, zatem pa na podlagi 2. točke drugega odstavka 53. člena KZ-1 enotna kazen enajst mesecev zapora, ki ne bo izrečena, če v preizkusni dobi petih let ne bo storil novega kaznivega dejanja, določen pa mu je bil tudi dodatni pogoj, da mora v roku desetih mesecev plačati oškodovanima N. B. in M. J. znesek 1.452,89 EUR, oškodovanemu D. F. pa znesek 6.515,16 EUR, sicer bo določena kazen izrečena. V navedenih zneskih je bil oškodovancem priznan tudi premoženjskopravni zahtevek, s presežkom pa so bili oškodovanci na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) napoteni na pravdo. Višje sodišče je pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta obsojenca oprostili plačilo stroškov kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodno odločbo je vložil zagovornik obsojenca zahtevo za varstvo zakonitosti, kot navaja uvodoma, zaradi kršitve kazenskega zakona po 1. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 2. točki prvega odstavka 420. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in izpodbijani sodbi razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovna državna tožilka svetnica je v odgovoru na zahtevo, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP menila, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Zagovornik uveljavlja kršitev kazenskega zakona iz 1. točke 372. člena ZKP pri kaznivem dejanju, opisanem v I. točki sodbe, ko trdi, da obsojenec kot predstavnik samostojnega podjetnika ni tista oseba, ki lahko stori kaznivo dejanje poslovne goljufije, saj ne gre za osebo, ki opravlja gospodarsko dejavnost. Ta navedba, ki jo je zagovornik uveljavlja že, ko je pritožbeno sodišče prvič odločalo o njegovi pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje, po presoji vrhovne državne tožilke ne vzdrži. Navedeno namreč povsem jasno izhaja iz abstraktnega opisa kaznivega dejanja v 234.a členu KZ (oziroma 228. členu KZ-1) in iz vseh odločitev sodišč v tej zadevi, tudi iz sodbe Vrhovnega sodišča RS I Ips 25746/2013 z dne 16. 10. 2014, ko je Vrhovno sodišče sicer razveljavilo sodbo pritožbenega sodišča zaradi procesne kršitve, se je pa v 7. in 8. točki opredelilo do že takrat zatrjevanega enakega očitka ter pojasnilo, da lahko to dejanje stori vsakdo, ki opravlja gospodarsko dejavnost, saj za to ni pomemben status osebe, pač pa dejstvo, da opravlja gospodarsko dejavnost. Uveljavljana kršitev kazenskega zakona tudi pri dejanju opisanem v točki II ni podana. Z zatrjevanji, da ni izkazan goljufiv namen obsojenca, vložnik namreč uveljavlja le svojo dokazno oceno. Isto velja tudi glede izraženih dvomov o vrednosti albanskih investicijskih skladov in zavrnitve dokaznega predloga po postavitvi izvedenca finančne stroke.

4. Sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke poslalo obsojencu in zagovorniku, vendar pa se o njem nista izjavila.

5. Kršitev kazenskega zakona vidi vložnik v tem, da pri dejanju poslovne goljufije, opisanem pod točko I izreka sodbe sodišča prve stopnje, niso podani vsi elementi, ki jih zakon zahteva za storitev tega kaznivega dejanja. Dejanje poslovne goljufije namreč lahko stori le tista oseba, ki opravlja gospodarsko dejavnost, obsojencu pa se očita, da je kaznivo dejanje storil kot predstavnik samostojnega podjetnika, tega pojma pa gospodarska zakonodaja ne pozna, in tako upoštevajoč materialnopravne določbe ZGD-1 takšnega kaznivega dejanja obsojenec sploh ni mogel storiti.

6. Kazenskopravni očitek obsojenca v točki I izreka sodbe sodišča prve stopnje je, da je pri opravljanju gospodarske dejavnosti - odkupa terjatev - kot predstavnik samostojnega podjetnika V. S. pri sklenitvi in izvajanju pogodbe o odstopu terjatve oškodovancema lažno prikazoval, da jima bo za odstopljeno terjatev ob celotni izterjavi od dolžnika plačal 70 % njene višine, s čimer je oškodovanca preslepil, da sta z njim sklenila pogodbo o odstopu terjatev in aneks k tej pogodbi, na podlagi katerega mu je oškodovanka plačala še stroške prevzema terjatve, obsojenec pa je kljub temu, da mu je odstopljeni dolžnik v celoti plačal svojo terjatev, to dejstvo oškodovancema zamolčal in jima ni izplačal pogodbeno dogovorjenega zneska.

7. Vrhovno sodišče je že v sodbi z dne 16. 10. 2014, ko je prvič odločalo o zahtevi za varstvo zakonitosti v tej zadevi pojasnilo, da je takšno stališče vložnika zahteve neutemeljeno. Kaznivo dejanje poslovne goljufije po prvem odstavku 234.a člena KZ namreč stori, kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe ali posla preslepi drugega bodisi s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, bodisi s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo izpolnjene, ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti pa nastane za stranko ali za koga drugega premoženjska škoda. Gospodarsko dejavnost določa peti odstavek 126. člena KZ, v skladu s katerim se za gospodarsko dejavnost štejejo proizvodnja in promet blaga, opravljanje storitev na trgu, bančno in drugo finančno poslovanje, opravljanje dejavnosti, poklica ali nalog, za katere je predpisano ali dogovorjeno plačilo, pa tudi vodenje in sodelovanje pri opravljanju, zastopanju in nadzorstvu pri teh dejavnostih.

8. Prav tako je bilo že pojasnjeno, da je glede na takšno inkriminacijo kaznivega dejanja poslovne goljufije ter široko opredelitev pojma gospodarske dejavnosti, storilec tega kaznivega dejanja lahko vsakdo, ki opravlja gospodarsko dejavnost, kot je to določeno v petem odstavku 126. člena KZ. Takšno stališče je Vrhovno sodišče zavzelo že v sodbi I Ips 48478/2010 z dne 20. 3. 2014, ko je presodilo, da ni pomembno, ali je ta oseba direktor, prokurist, zaposleni ipd., torej, da ni pomembno, kakšen status je imela oseba, temveč je pomembno, ali je dejansko opravljala gospodarsko dejavnost. V obravnavanem primeru je sodišče prve stopnje (7. točka na 6, 7 in 8 strani sodbe) zaključilo, da je obsojenec v zvezi s poslom odstopa terjatve kontaktiral z oškodovancema, z njima podpisal pogodbo ter kasneje še aneks, od odstopljenega dolžnika pa je prejel blagajniški prejemek. Na podlagi navedenih dejstev je sodišče tako utemeljeno presodilo, da je obsojenec celotno zadevo v zvezi z odstopom terjatve in njeno izterjavo vodil v imenu prevzemnika, torej samostojnega podjetnika V. S., v imenu katerega je nasproti oškodovancema deloval kot njegov predstavnik pri opravljanju gospodarske dejavnosti - odkupa terjatev in kreditnega posredništva. S takšno dokazno oceno in pravno presojo njegovega ravnanja pa se je strinjalo tudi pritožbeno sodišče. Da je obsojenec s svojim ravnanjem izpolnil vse zakonske znake očitanega kaznivega dejanja, ocenjuje tudi Vrhovno sodišče, pri čemer ponovno poudarja na pomen ugotovljenega dejstva, da je obsojenec storil kaznivo dejanje pri opravljanju gospodarske dejavnosti in da (formalni) status obsojenca za storitev tega kaznivega dejanja ni pomemben. Že iz samega zakonskega besedila namreč izhaja, da je storilec lahko vsakdo, pomembno je le, da dejansko opravlja gospodarsko dejavnost. Tako stališče je Vrhovno sodišče sprejelo že v sodbi I Ips 26379/2010 z dne 7. 11. 2013, v kateri je pritrdilo presoji nižjih sodišč o vlogi obsojenca oziroma njegovem dejanskem vplivu na poslovanje družbe kot tako pomembnem, da se mu lahko očita, da je storil kaznivo dejanje pri opravljanju gospodarske dejavnosti. Takšne presoje pa ne more omajati vložnik s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 494/2009 z dne 12. 3. 2009, iz katere naj bi izhajalo, da se ob ugotovitvi, da gre za opravljanje gospodarske dejavnosti, opravi presoja, kdo je subjekt (nosilec) opravljanja gospodarske dejavnosti v skladu s predpisi, ki urejajo status gospodarskih družb. Potrebno je namreč poudariti, da je šlo v tem primeru za drugačno dejansko stanje, kjer je sodišče vložniku odgovarjalo na njegovo tezo, da obsojenec - fizična oseba ni bil v pogodbenem odnosu z oškodovancem in zato ne more biti storilec kaznivega dejanja, ki se mu očita ter pri tem navedlo, da podjetnik ni pravna oseba, niti ni pravna oseba njegovo podjetje, zato nastopa v pravnem prometu samo fizična oseba, ker je fizična oseba nosilec pravic in obveznosti. Ta fizična oseba - samostojni podjetnik posameznik, ki na trgu samostojno opravljajo pridobitno dejavnost v okviru organiziranega podjetja, pa lahko po splošnih pravilih civilnega prava svoje posle na podlagi pooblastila prenese na drugo fizično ali pravno oseb. V konkretni kazenski zadevi sta sodišči presodili, da je bil obsojenec tisti, ki je vodil celotno zadevo v imenu samostojnega podjetnika, oziroma je samostojni podjetnik V. S. celotni gospodarski posel odkupa in izterjave terjatve prenesel na obsojenca, ki je tako postal dejanski nosilec gospodarske dejavnosti. Glede na navedeno uveljavljano kršitev kazenskega zakona ni podana.

9. Prav tako neutemeljena pa je tudi trditev zahteve za varstvo zakonitosti, da tudi dejanje, opisano v točki II izreka sodbe sodišča prve stopnje, ni kaznivo dejanje, ker ni podan goljufivi namen obdolženca ob sklenitvi in izvajanju pogodbe. Te navedbe pomenijo namreč izpodbijanje s strani sodišča ugotovljenega dejanskega stanja, iz tega razloga pa z zahtevo za varstvo zakonitosti pravnomočnih sodnih odločb po določbi drugega odstavka 420. člena ZKP ni dopustno izpodbijati. Sodišče je namreč v izpodbijani pravnomočni sodni odločbi (9. in 12. točka obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje, tem zaključkom se je pridružilo tudi pritožbeno sodišče) obrazložilo, zakaj ocenjuje, da je obsojenec obe kaznivi dejanji storil s krivdno obliko direktnega naklepa, ko izterjanih terjatev ni izplačal cedentom, temveč je pridobljeno premoženjsko korist zadržal zase, pri čemer je tudi ugotovilo, da je tak naklep bil podan že ob sklenitvi poslov, pa tudi kasneje pri njunem izvajanju. Na navedeno je sodišče sklepalo na podlagi enakega načina izvršitve obeh kaznivih dejanj ter okoliščin, da je z namenom zameglitve celotne zadeve skupaj s S. ugašal podjetja ter ustanavljal nova, v katerih sta si izmenjevala vlogi direktorja in zastopnika. Nestrinjanje z navedenim, pa kot je bilo že pojasnjeno, pomeni le izpodbijanje pravnomočne sodne odločbe iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja.

10. Nestrinjanje z ugotovljenim dejanskim stanjem pa pomenijo tudi pomisleki vložnika glede vrednosti izterjanih certifikatov. Sodišče prve stopnje je po mnenju zagovornika brez ustreznega strokovnega znanja samo ugotavljalo vrednost albanskih certifikatov, pri čemer je dokaz po pritegnitvi izvedenca finančne stroke zavrnilo. S tem je sodišče napačno ugotovilo dejansko stanje, kar je imelo vpliv na napačno uporabo materialnega prava, pomenilo pa je tudi kršitev določb kazenskega postopka. Višje sodišče pa je kljub napačno ugotovljenem dejanskem stanju in vseh navedenih kršitev presoji sodišča prve stopnje v celoti sledilo. Nobeno od sodišč tudi ni upoštevalo pisnih dokazov na podlagi katerih bi se lahko ugotovila dejanska vrednost certifikatov.

11. O vrednosti takoimenovanih albanskih certifikatov vsebuje prvostopenjska sodba obširne razloge v točki 8 na strani 9, 10 in 11 sodbe, na podobne pritožbene očitke, kot jih uveljavlja vložnik v zahtevi, pa je odgovorilo pritožbeno sodišče v točkah 20, 21 in 22 sodbe. Nestrinjanje z ugotovljenim dejanskim stanjem pa, kot je bilo že povedano, ne more biti predmet presoje Vrhovnega sodišča, ko odloča o zahtevi za varstvo zakonitosti. Zatrjevane kršitve materialnega in procesnega zakona, kot posledica zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, pa v zahtevi niso konkretno navedene, še manj obrazložene in kot take prav tako ne morejo biti predmet presoje Vrhovnega sodišča. To namreč glede na strogo vezanost sodišča na preizkus kršitev zakona, ki jih uveljavlja vložnik (prvi odstavek 424. člena ZKP) posplošenih navedb o kršitvah zakona ne presoja.

12. Vrhovno sodišče je glede na to, da sodišče ni kršilo zakona, kot to uveljavlja vložnik v zahtevi, zahteva pa je v pretežnem delu podana tudi iz razloga zmotno oziroma nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, jo je Vrhovno sodišče na podlagi določbe 425. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

13. Odločitev o stroških nastalih pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu, temelji na določilih členov 98.a v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.