VSRS Sodba I Ips 24629/2010-256
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-10-27

Barbara Zobec (preds.), Marko Šorli (poroč.), mag. Damijan Florjančič, mag. Kristina Ožbolt, Vesna Žalik

kršitev kazenskega zakona - goljufija - pranje denarja - poskus - dokončano kaznivo dejanje

Poskus kaznivega dejanja pranja denarja je izenačen z dokončnim kaznivim dejanjem. Obsojenec je z goljufijo nezakonito pridobljen denar razdelil na manjše zneske in jih v zelo kratkem časovnem obdobju nakazoval med računi različnih bank, na koncu pa je denar končal na njegovem transakcijskem računu in na transakcijskem računu gospodarske družbe, v kateri je bil prokurist.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojeni M. G. je dolžan plačati 500,00 EUR sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo I K 24629/2010 z dne 18. 4. 2014 obsojenega M. G. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja goljufije po drugem in prvem odstavku 217. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ), za katero mu je na podlagi 50. in 51. člena KZ izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen dve leti zapora in preizkusno dobo štiri leta. Sodišče je obsojencu v pogojni obsodbi določilo tudi poseben pogoj, in sicer mora v dveh letih po pravnomočnosti sodbe N. G. plačati 65.500,00 EUR. Na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je sodišče obsojencu naložilo plačilo premoženjskopravnega zahtevka oškodovanca, na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP pa mu je naložilo še plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Z isto sodbo je sodišče obtoženega M. G. iz razloga po 358. členu ZKP oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje pranja denarja po tretjem, drugem in prvem odstavku 252. člena KZ v zvezi s prvim odstavkom 7. člena (novega) Kazenskega zakonika (KZ-1). Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo in sklepom II Kp 24629/2010 z dne 9. 9. 2014 pritožbama (obsojenčevega zagovornika in okrožnega državnega tožilca) delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v oprostilnem delu (točka II izreka) ter v odločbah o kazenski sankciji, premoženjskopravnem zahtevku in stroških kazenskega postopka razveljavilo, sicer pa je pritožbi zavrnilo in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Vrhovno sodišče je s sklepom I Ips 24629/2010 z dne 23. 4. 2015 zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčevega zagovornika zavrglo, ker je zagovornik zahtevo vložil zoper sodbo, ki še ni bila v celoti pravnomočna. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo V K 24629/2010 z dne 13. 3. 2015 obsojenega M. G. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja pranja denarja po tretjem, drugem in prvem odstavku 252. člena KZ. Na podlagi 50. in 51. člena KZ je sodišče obsojencu izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je za kaznivo dejanje goljufije po drugem in prvem odstavku 217. člena KZ na podlagi sodbe z dne 18. 4. 2014 določilo kazen eno leto in šest mesecev zapora, za kaznivo dejanje pranja denarja po tretjem, drugem in prvem odstavku 252. člena KZ mu je določilo kazen eno leto zapora in stransko denarno kazen 1.000,00 EUR, nato pa mu je po določbi 47. člena KZ določilo enotno kazen dve leti in štiri mesece zapora, stransko denarno kazen 1.000,00 EUR ter preizkusno dobo štiri leta. Sodišče je pravni osebi A. E., d. o. o., odvzelo protipravno premoženjsko korist v višini 65.500,00 EUR, oškodovanca je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo, obsojencu pa je na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo II Kp 24629/2010 z dne 2. 2. 2016 pritožbi okrožne državne tožilke delno ugodilo in izpodbijano sodbo v odločbi o kazenski sankciji spremenilo tako, da je obsojencu v izrečeni pogojni obsodbi enotno določeno kazen znižalo na dve leti zapora. Sicer pa je sodišče druge stopnje pritožbo okrožne državne tožilke, v celoti pa pritožbo obsojenčevega zagovornika, zavrnilo in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Obsojenčev zagovornik je zoper pravnomočno sodbo vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi nepravilne uporabe kazenskega zakona in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka. Zagovornik predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka, ki meni, da zagovornik oceno, da kaznivo dejanje goljufije, ki se očita obsojencu, ni kaznivo dejanje, utemeljuje z odpiranjem dejanskih vprašanj, obsojenčevega položaja in časovne omejitve pooblastila za razpolaganje z denarnimi sredstvi družbe E. trgovina, d. o. o., s čimer nasprotuje dokaznim zaključkom nižjih sodišč. Ob tem zagovornik ne konkretizira kršitev kazenskega zakona in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka, na katere se uvodoma sicer sklicuje. Zagovornikovo nasprotovanje zaključkom višjega sodišča v sodbi z dne 9. 9. 2014, ko povsem drugače ocenjuje pomen posameznih okoliščin, na podlagi katerih je sodišče sklepalo o obliki krivde, pomeni uveljavljanje zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Vrhovna državna tožilka še navaja, da zagovornik glede kaznivega dejanja pranja denarja podaja lastno dokazno oceno in svoj pogled na ugotovljeno dejansko stanje ter izraža nestrinjanje z dejanskim stanjem, kot ga je ugotovilo sodišče v pravnomočni sodbi.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu, ki se o njem ni izjavil, in njegovemu zagovorniku, ki je podal izjavo.

5. Obsojenčev zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti zatrjuje, da kaznivo dejanje goljufije ni podano, saj je bil obsojenec 24. 10. 2007 zakoniti zastopnik družbe E., d. o. o., kot tak je bil zabeležen v sodnem registru, zato ni mogel nikomur lagati, da mu je pooblastilno razmerje prenehalo. O preklicu pooblastila pa v izpodbijani pravnomočni sodbi ni nobenih dejstev. Do 24. 10. 2007 N. J. obsojenca ni seznanil o razrešitvi ali odpoklicu z mesta poslovodje. Zato obsojenec bančnemu uslužbencu ni mogel prikriti, da ne uživa več zaupanja ustanovitelja družbe E., d. o. o., in da ne more več razpolagati s finančnimi sredstvi te družbe. H. B., ki ni ustanovitelj omenjene gospodarske družbe in nima nobenih pooblastil, da bi lahko razrešil obsojenca, v obvestilu z dne 10. 10. 2007 ni govoril o razrešitvi obsojenca z mesta poslovodje. S tem povezani argumenti višjega sodišča so v nasprotju z določbo 526. člena Zakona o gospodarskih družbah (v nadaljevanju ZGD-1), saj bi moral ustanovitelj (N. J.) svojo odločitev vpisati v knjigo sklepov, pa je ni, zato tudi ne more pravno učinkovati. Poslovodjo je mogoče razrešiti le s korporativnim sklepom. V obravnavanem primeru je N. J. sprejel sklep o razrešitvi obsojenca 12. 10. 2007, čeprav naj bi H. B. o tem obvestil obsojenca že 10. 10. 2007 po elektronski pošti. Zagovornik tudi ne sprejema stališča sodišč, da je obsojenec plačal fiktivni račun, v zvezi s katerim ni obstajal nikakršen obvezujoč dogovor, saj je tako stališče izpodbito z obsojenčevim zagovorom in izpovedbo D. R. Po vložnikovem zatrjevanju je tak dogovor obstajal, višje sodišče pa se o takih pritožbenih navedbah ni izjavilo, zaradi česar njegove odločitve ni mogoče preizkusiti (po vložnikovem zatrjevanju gre za bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP), prav tako ni v celoti rešilo predmeta obtožbe (kršitev iz 7. točke prvega odstavka 371. člena ZKP). Poleg tega vložnik še zatrjuje, da je obramba dokazala, da je bil posel o odplačnem prenosu strank iz A. E., d. o. o., na E., d. o. o., v resnici sklenjen med zastopnikoma teh družb, sodišče pa temu ni posvetilo posebne pozornosti. Dejstvo, da račun ni bil fiktiven, po vložnikovem prepričanju potrjuje pravnomočna sodba VIII Pg 1400/2010, zato je zaključek sodišča o oškodovanju družbe E., d. o. o., nesprejemljiv. Vse to je vložnik uveljavljal že v pritožbi, vendar višje sodišče na take pritožbene navedbe ni konkretno odgovorilo.

6. Na take vložnikove navedbe je logično in razumno utemeljeno odgovorilo že sodišče druge stopnje (sodba z dne 9. 9. 2014, stran 4 in 5, sicer pa tudi sodišče prve stopnje v sodbi z dne 18. 4. 2014, stran 10 in 11), ko je ob odgovarjanju na vložnikove pritožbene navedbe opravilo presojo dejanskega stanja. Obrazložilo je, da je bil obsojenec glede na elektronsko sporočilo H. B., poslanem po naročilu ustanovitelja družbe E., d. o. o., N. J., dejansko odpuščen oziroma razrešen s položaja poslovodje. H. B. mu je namreč 10. 10. 2007 preko elektronske pošte sporočil, da ustanovitelj družbe vse posle prevzema nase, da nadaljnjih obsojenčevih uslug ne bo več koristil ter da je bila poslana zahteva za izbris obsojenca iz sodnega registra. Dejanske podlage za tak zaključek sodišča, kot navaja vložnik v zahtevi, sicer res ni najti v izpovedbah N. J. z dne 5. 7. 2013 in H. B. z dne 2. 4. 2014, je pa N. J. na zaslišanju v preiskavi z dne 29. 3. 2010 pred preiskovalno sodnico izpovedal, da je H. B. tako elektronsko sporočilo poslal po njegovem naročilu, H. B. pa se je na zaslišanju 2. 4. 2014 skliceval na svojo izjavo, ki jo je dal policiji in v kateri je med drugim omenil, da je deloval po naročilu N. J. Sodišče prve stopnje je izpovedbo N. J. iz preiskave na glavni obravnavi prebralo (sodba z dne 18. 4. 2014, stran 6), prav tako je obsojenec na predobravnavnem naroku z dne 18. 1. 2013 izjavil, da se strinja z branjem izjav prič, zaslišanih v preiskavi. Sklep, ki ga je sprejel N. J., edini družbenik družbe E., d. o. o., z dne 12. 10. 2007, o odpoklicu obsojenca kot poslovodje v tej družbi, je bil po ugotovitvah sodišča sicer res vpisan v knjigo sklepov šele naknadno, vendar pa je z zadrževanjem dokumentacije obsojenec sam povzročil tako stanje oziroma preprečil pravočasen vpis sklepa v knjigo sklepov (sodba sodišča druge stopnje z dne 9. 9. 2014, stran 5). Ob takih dejanskih ugotovitvah pravnomočne sodbe se vložnik po presoji Vrhovnega sodišča ne more uspešno sklicevati na določbo drugega odstavka 526. člena ZGD-1, saj je obsojenec sam povzročil, da korporativni sklep ni bil pravočasno vpisan v knjigo sklepov. Dalje, sodišče je v pravnomočni sodbi (sodba sodišča prve stopnje z dne 18. 4. 2014, stran 11, sodba sodišča druge stopnje z dne 9. 9. 2014, stran 6) ugotovilo, da obsojenec zaradi razrešitve z mesta poslovodje v družbi E., d. o. o., ni bil več pooblaščen za razpolaganje s sredstvi te družbe ter da je sporni račun po naročilu obsojenca, ki je bil prokurist v družbi A. E., d. o. o., izdal poslovodja te družbe D. R. (obenem pa je obsojenec kot poslovodja v družbi E., d. o. o., plačilo tega računa sam odobril). Obsojenec je tak račun skušal utemeljiti z dogovorom z N. J. o prenosu mreže strank z družbe A. E., d. o. o., na družbo E., d. o. o., vendar je sodišče na podlagi pogodbe o prodaji blaga med tema družbama, ki takega dogovora ne vključuje, tak obsojenčev zagovor zavrnilo (sodba sodišča prve stopnje z dne 18. 4. 2014, stran 8 in 9). S tem v zvezi je sodišče ob sklicevanju na drugi odstavek 23. člena ZKP logično in razumno utemeljeno obrazložilo, da ni vezano na odločitev civilnega sodišča, sprejeto s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani VIII Pg 1400/2010 z dne 25. 10. 2011 (v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Cpg 231/2012 z dne 14. 11. 2012), o neobstoju neupravičene obogatitve glede na zatrjevan in potrjen dogovor o prenosu mreže strank. Na tako odločitev civilnega sodišča kazensko sodišče, ki je v obravnavanem primeru ugotavljalo in dokazovalo elemente kaznivega dejanja goljufije, ni vezano. Civilno sodišče okoliščin oziroma dejstev, na podlagi katerih je sodišče sprejelo zaključek (sodbo) o obstoju kaznivega dejanja goljufije in obsojenčevi krivdi zanj, niti ni ugotavljalo. Povedanemu ob rob Vrhovno sodišče zgolj dodaja, da je fiktivnost mogoče pripisati le omenjenemu dogovoru, medtem ko sporni račun ni bil fiktiven. Do vložnikovih očitkov, povzetih v točki 5 te sodbe, sta se nižji sodišči logično in razumno utemeljeno opredelili, zato vložnikovo uveljavljanje bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in prvega odstavka 395. člena ZKP ni utemeljeno. Kot že v pritožbi vložnik z zgornjimi navedbami ne uveljavlja kršitve kazenskega zakona, temveč izhajajoč iz obsojenčevega zagovora predstavlja izključno lasten pogled na ugotovljeno dejansko stanje. Iz tega razloga zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP). Bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 7. točke prvega odstavka 371. člena ZKP vložnik ni obrazložil, zato Vrhovno sodišče na tak očitek ne more odgovoriti (prvi odstavek 424. člena ZKP).

7. V zvezi s kaznivim dejanjem pranja denarja po tretjem, drugem in prvem odstavku 252. člena KZ vložnik navaja, da obsojenec za to dejanje ne more odgovarjati, saj predikatno kaznivo dejanje ni bilo storjeno. Prav tako obsojenec s prenakazili denarja ni prikrival izvora denarja. Bančna prenakazila denarja so transparentna in vsem vidna, zato po vložnikovem prepričanju že pojmovno ne more priti do prikrivanja izvora denarja. Izvor denarja je bil ves čas znan in transparenten, s prenakazovanjem denarja pa se izvora denarja ne da prikriti ali spremeniti. Obsojenec je na sodišču tudi pojasnil, da ni imel namena prikrivati izvora denarja, vsa posojila pa so tudi podprta s posojilnimi pogodbami. Tudi davčna inšpektorica je izpovedala, da je bil znesek, ki je predmet kaznivega dejanja, vseskozi razviden v poslovnih knjigah družbe A. E., d. o. o., in tudi sledljiv.

8. Takim vložnikovim navedbam ni mogoče pritrditi. Že zgoraj je Vrhovno sodišče zavrnilo vložnikovo stališče, da kaznivo dejanje goljufije po drugem in prvem odstavku 217. člena KZ ni podano. Zato vložnik z izhajanjem iz drugačnega izhodišča prikazuje lasten pogled na dejansko stanje, kar ni dovoljen razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti (drugo odstavek 420. člena ZKP). Obsojenec je bil pravnomočno spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja goljufije, v zvezi s katerim vložnik ni uspel niti z zgornjimi navedbami, podanimi v zahtevi za varstvo zakonitosti. Kot storilcu kaznivega dejanja goljufije je bil obsojencu torej znan nezakonit izvor denarja. Dalje, iz abstraktnega in konkretnega opisa kaznivega dejanja pranja denarja v izreku izpodbijane pravnomočne sodbe je razvidno, da se obsojencu očita poskus prikrivanja nezakonitega izvora denarja. Že na ravni zakona (prvi odstavek 252. člena KZ) je poskus kaznivega dejanja pranja denarja s tem, ko storilec s pranjem poskusi prikriti izvor denarja, izenačen z dokončanim kaznivim dejanjem. S tega vidika je treba presojati konkretni opis kaznivega dejanja pranja denarja v izpodbijani pravnomočni sodbi. Obsojencu se očita, da je z goljufijo pridobljenih 65.500,00 EUR s transakcijskega računa družbe A. E., d. o. o. (v kateri je bil poslovodja), odprtega pri banki NLB, d. d., nakazal na transakcijski račun iste gospodarske družbe, odprt pri banki Hypo Alpe-Adria Bank, d. d., s tega računa je bilo 18.500,00 EUR nakazanih na obsojenčev transakcijski račun, odprt pri banki NLB, d. d., 19.000,00 EUR pa na transakcijski račun družbe A. E., d. o. o., odprt pri banki Sparkasse, d. d., večji del tega zneska v višini 18.500,00 EUR pa je bil nato nakazan na obsojenčev transakcijski račun, odprt pri banki NLB, d. d. V zvezi s takimi transakcijami denarja, pridobljenega s kaznivim dejanjem goljufije, je sodišče logično in razumno utemeljeno obrazložilo, da ni bilo nobene potrebe za tako številne transakcije denarja med bančnimi računi, odprtimi pri različnih bankah, v tako kratkem obdobju (dva dni). Sodišče je še obrazložilo, da je bila obsojenčeva aktivnost kljub temelju v posojilnih pogodbah usmerjena v zakritje nezakonito pridobljenega denarja. Za obsojenčevo ravnanje, ko je nezakonito pridobljen denar razdelil na manjše zneske in jih v zelo kratkem časovnem obdobju nakazoval med računi različnih bank, na koncu pa je denar končal na njegovem transakcijskem računu in na transakcijskem računu gospodarske družbe, v kateri je bil prokurist (formalni lastnik in direktor pa je bil njegov oče, ki se po ugotovitvah sodišča ni spuščal v poslovanje gospodarske družbe), v primeru, da bi v resnici šlo za odplačevanje posojila po posojilnih pogodbah, po presoji Vrhovnega sodišča ni videti nobene racionalne podlage. Zato je logična in razumno obrazložena presoja sodišča, da je obsojenec s takim ravnanjem poskusil prikriti izvor nezakonito pridobljenega denarja. Ob tem se vložnikove navedbe o možni sledljivosti denarja izkažejo kot prikazovanje lastnega pogleda na dejansko stanje. Iz tega razloga zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP). Dodati je še treba, da se je sodišče druge stopnje logično in razumno utemeljeno (sodba z dne 2. 2. 2016, stran 6) opredelilo do vložnikovega izpostavljanja izpovedbe davčne inšpektorice. Slednja je izpovedala, da je bil znesek 65.500,00 EUR sledljiv glede na izdani račun, nadaljnjih nakazil tega denarja pa ni povezovala s posojili, v zvezi s katerimi je razpolagala s posojilnimi pogodbami. Sklepno je sodišče ugotovilo, da je davčna inšpektorica zgolj ugotavljala pravilnost okoliščin, pomembnih za odmero davka družbi A. E., d. o. o., sicer pa njena izpovedba ne potrjuje sledljivosti posameznih nakazil iz zneska 65.500,00 EUR. S podajanjem lastne ocene izpovedbe te priče vložnik ponovno uveljavlja nedovoljeni razlog zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 420. člena ZKP).

9. Vrhovno sodišče ni ugotovilo zatrjevanih kršitev določb kazenskega postopka. Zato je zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčevega zagovornika na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo.

10. Izrek o stroških postopka z zahtevo za varstvo zakonitosti temelji na določbah 98a. člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP in v zvezi s 6. točko drugega odstavka 92. člena ZKP. Višino sodne takse je Vrhovno sodišče odmerilo na podlagi petega odstavka 3. člena v zvezi s 7. točko prvega odstavka 5. člena Zakona o sodnih taksah in v zvezi s tarifnimi številkami 7113, 7119, 71113 in 7152 Taksne tarife. Ob tem je Vrhovno sodišče upoštevalo podatke o obsojenčevem premoženjskem stanju, razvidnem iz sodbe sodišča prve stopnje, ter trajanje in zamotanost postopka s tem izrednim pravnim sredstvom.

KZ člen 217, 217/1, 217/2, 252, 252/1, 252/2, 252/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.