VSRS sodba in sklep II Ips 170/2016
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2016-11-10

Anton Frantar (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), Tomaž Pavčnik, mag. Rudi Štravs, Janez Vlaj

dopuščena revizija - kršitev pravic osebnosti - odgovornost države - izbrisani - izbris iz registra stalnega prebivalstva - vzročna zveza - odločba ESČP - povrnitev premoženjske in nepremoženjske škode - višina odškodnine - pravična denarna odškodnina - enotna odškodnina

Presoja višine odškodnine za nepremoženjsko škodo, nastale zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva.

I. Reviziji se delno ugodi in se sodbi sodišča druge in prve stopnje glede zneska 7.900,00 EUR in stroškov postopka razveljavita ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

III: Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo plačilo 27.900,00 EUR, v presežku (do 55.154,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi) pa je zahtevek zavrnilo. Ob sklicevanju na 26. člen Ustave RS (v nadaljevanju URS), odločitev Evropskega sodišča za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) v zadevi Kurić in drugi proti Republiki Sloveniji z dne 26. 6. 2012 ter na določbe Zakona o povračilu škode osebam, ki so bile izbrisane iz registra stalnega prebivalstva (v nadaljevanju ZPŠOIRSP), in Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) je presodilo, da je tožena stranka odgovorna tožniku za premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki mu je nastala zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva. Za nastalo nepremoženjsko škodo je tožniku priznalo enotno odškodnino v višini 20.000,00 EUR, za premoženjsko škodo pa 27.900,00 EUR. Nato je na podlagi 12. člena ZPŠOIRSP odmerjena zneska omejilo na skupaj 27.900,00 EUR.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženke delno ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da mora toženka prisojeni znesek odškodnine plačati v petih enakih zaporednih obrokih po 5.580,00 EUR. Sicer je pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 21/2016 z dne 7. 4. 2016 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali sta sodišči nižjih stopenj odmerili odškodnino za (premoženjsko in nepremoženjsko) škodo v skladu s prvim odstavkom 11. člena ZPŠOIRSP.

4. V dopuščeni reviziji toženka povzema odločbo ESČP v zadevi Kurić in ostali proti Republiki Sloveniji ter zakonsko ureditev, predvsem 11. člen ZPŠOIRP z napotilom sodišču, da uporabi določbe zakona, ki ureja obligacijska razmerja. Meni, da mora sodišče ugotavljati vse elemente civilnega delikta, dokazno breme pa je, razen glede krivde, na strani tožnika. Po njeni oceni sta sodišči nižjih stopenj svojo odločitev nekritično oprli na višino zneskov dosojenih v zadevi Kurić, namesto da bi izvedli dokazni postopek in ugotovili, ali je tožnik dokazal škodo in njeno višino ter v kakšnem obsegu. Pavšalni znesek 50,00 EUR za mesec izbrisa namreč pripada upravičencu v upravnem postopku brez dokazovanja višine škode, višjo škodo oziroma vse predpostavke pa mora v pravdnem postopku izkazati. Sodišči nižjih stopenj sta zgolj za premoženjsko škodo tožniku prisodili trikratnik odškodnine, ki bi jo prejel v upravnem postopku, pri odmeri odškodnine za nepremoženjsko škodo pa sta se le sklicevali na znesek, dosojen s sodbo ESČP, in na koncu upoštevali zakonsko določen maksimum. Kot oporo sta vzeli tožnikovo izpoved, nista pa upoštevali njenih navedb in dokazov ter splošnih načel odškodninskega prava. Prezrli sta, da tožnik škode in vzročne zveze ni izkazal, škodo je namreč povzročil sam (zanesel se je na očeta, da mu je uredil papirje ali pa prelahko vzel opozorila, ki jih je slišal v medijih). Tudi tožnikova izguba zaposlitve ni v vzročni zvezi z izbrisom, saj sta sodišči prezrli, da iz tožnikove delovne knjižice izhajajo tri kratkotrajne zaposlitve v obdobju od 6. 8. 1991 do 9. 6. 1994, in da bi lahko delal, če bi pridobil delovno dovoljenje, pa ni. Opozarja na odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 976/2006, da izbris ni pravno odločilen vzrok za izgubo zaposlitve. Poudarja tožnikovo izpovedbo, da je imel v času izbrisa dovolj dela na črno, ni pa dokazal, koliko je zaslužil pri delodajalcih in koliko je zaslužil na črno, ampak le določil višino socialne pomoči in trdil, da bi jo prejemal, če ne bi bil izbrisan iz registra. Izpostavlja okoliščine, ki po njenem kažejo odstop od napotil iz 11. člena  ZPŠOIRSP. Čeprav ni dopuščeno vprašanje, je po njeni oceni podana tudi kršitev določb Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), saj je sodišče izvedlo poenostavljen dokazni postopek. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj spremeni izpodbijano odločitev tako, da bo zavrnilo tožbeni zahtevek, podrejeno pa njeno razveljavitev in ponovno sojenje. Zahteva tudi povračilo stroškov revizijskega postopka.

5. Tožnik na vročeno revizijo ni odgovoril.

7. Po določbi drugega odstavka 371. člena ZPP revizijsko sodišče v primeru dopuščene revizije izpodbijano sodbo preizkusi samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena. Izven tega okvira revizija ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP). Dopuščeno vprašanje se nanaša na uporabo prvega odstavka 11. člena ZPŠOIRSP, ki glede odločanja o denarni odškodnini zaradi izbrisa iz registra stalnega prebivalstva napotuje na določbe zakona, ki ureja obligacijska razmerja, če ni posebej drugače določeno. Toženka dopuščeno izpostavlja vprašanji izkaza vzročne zveze ter obstoja in višine škode, ki v ZPŠOIRSP nista posebej urejeni. Del dopuščenega vprašanja je tudi vprašanje dokaznega bremena, ki se kot del materialnega prava le odrazi v procesnem pravu. Razlogi, ki se nanašajo na druge procesne kršitve, pa niso dovoljeni, zato revizijsko sodišče nanje ne bo odgovarjalo.

8. Toženkino izhodišče je pravilno, saj sta obe izpostavljeni predpostavki trditveno in dokazno breme tožnika. Njeno nadaljnje razlogovanje o prevalitvi dokaznega bremena, ki ga pripisuje sodiščema nižjih stopenj, pa zmotno. Drži, da sodba ESČP sodiščema nižjih stopenj ni odvzela bremena ugotavljanja predpostavk odškodninske odgovornosti, kot jima ga nalaga zakon. Vendar očitana napaka ni podana, saj je tožnik zadostil trditvenemu bremenu glede dejsteve, na podlagi katerih je mogoče odločiti o obstoju vzročne zveze ter obstoju in višini škode, ta pa so se v dokaznem postopku izkazala kot resnična. Ugotovljeno je:

- tožnik je bil 26. 2. 1992 izbrisan iz registra stalnega prebivalstva;

- dovoljenje za stalno prebivanje je pridobil 25. 9. 2007 (186 mesecev);

- tožnik je pridobil odločbo, po kateri se šteje, da je imel v vmesnem času dovoljenje za stalno bivanje in prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji;

- v delovnem razmerju ni bil od 9. 6. 1994 do 3. 5. 2007 (154 mesecev);

- pred izbrisom je bil zaposlen s krajšimi prekinitvami;

- takoj, ko se je lahko, se je ponovno zaposlil;

- vmes je priložnostna dela občasno opravljal tudi na črno;

- svoj status je poskušal urediti ter je 18. 7. 2004 in 18. 4. 2005 zaprosil za državljanstvo Republike Slovenije;

- v času izbrisa se ni mogel svobodno gibati, saj se je bal legitimacije in da bo izgnan, zavedal se je tudi, da se v državo ne bo mogel vrniti, če jo bo zapustil;

- tožnik je duševno trpel, njegove življenjske aktivnosti so bile zmanjšane, saj ni mogel opravljati dela ter se je bil prisiljen zadrževati doma, ni mogel hoditi na dopust ali po lokalih;

- ni mogel pridobiti veljavnega osebnega dokumenta.

9. Revizijsko sodišče pritrjuje sodiščema nižjih stopenj, da ugotovljene okoliščine narekujejo zaključek o vzročni zvezi med izbrisom iz registra stalnega prebivalstva (ter posledičnim prenosom v evidenco tujcev) in izgubo zaposlitve. Za pravni sklep o njenem obstoju zadostuje, da je bil tožnik pred izbrisom večji del časa zaposlen (nasprotne revizijske navedbe so le nedovoljeno izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja - tretji odstavek 370. člena ZPP), potem pa večji del ne več (ne glede na to, da mu zaposlitev ni prenehala takoj ob izbrisu, saj je že po naravi stvari potreben določen čas, v katerem so tako zaposleni kot delodajalci to ugotovili), in da se je zaposlil takoj, ko je bilo to mogoče (prepoved izpodbijanja dejanskega stanja velja tudi na tem mestu), na eni strani ter pomanjkanje okoliščin, ki bi jim bilo sicer mogoče pripisati izgubo zaposlitve, na drugi.

10. Drugačnega zaključka namreč ne narekujejo izpostavljene okoliščine, da se je tožnik zanesel na očetova zagotovila, da je vse urejeno, da je splošna opozorila v medijih zaznal in da ni pridobil državljanstva ali dovoljenja za delo kot tujec. Že po naravi stvari te okoliščine same po sebi ne morejo biti vzrok nastale škode, saj pred toženkinim izbrisom tožnik ni imel težav z zaposlitvijo, ne glede na to, ali se pripišejo pomanjkanju državljanstva ali stalnega prebivališča. Te okoliščine po oceni revizijskega sodišča tudi niso prispevale k nastali škodi. Kot rečeno, je izvor tožnikovih težav pri zaposlitvi toženkino protipravno ravnanje: prenos tožnika iz registra stalnega prebivalstva v register tujcev. Zahteva, da bi nato tožnik poskrbel za državljanstvo in/ali svoje „legalno prebivanje in delo“ kot tujec, kar mu pred toženkinim protipravnim posegom ni bilo treba, je po oceni revizijskega sodišča pretirana tudi z vidika oškodovančeve načelne dolžnosti zmanjševati nastalo škodo. Tožnik bi v nasprotnem primeru nosil težko breme, toženka pa bi na drugi strani z ureditvijo statusa izbrisanih oseb vsak trenutek lahko odpravila vzrok škode, torej svoje protipravno ravnanje.

11. Sklicevanje na odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 976/2006 po oceni revizijskega sodišča ni na mestu, saj je pomanjkanje vzročne zveze v primerjani zadevi sodišče črpalo iz dejstva, da je šlo podjetje, v katerem je bil tožnik redno zaposlen, v stečaj, kar je izven sfere zaposlenega in toženke, nato pa je tožnik pridobil tudi nadomestilo za brezposelnost. Povedano drugače, oškodovanec v primerjani zadevi bi ostal brez zaposlitve tudi, če toženkinega protipravnega posega ne bi bilo. V tem pa se primera bistveno razlikujeta.

12. Po povedanem drži tudi ocena podane vzročne zveze med zgoraj opisanim tožnikovim duševnim trpljenjem zaradi okrnitve njegovih osebnostnih pravic (tožnikova nepremoženjska škoda) ter izbrisom.

13. Na mestu pa je toženkino opozorilo, da sodišči nižjih stopenj pri izračunu višine odškodnine za premoženjsko škodo nista pravilno ovrednotili tožnikovih vmesnih kratkotrajnih zaposlitev med letoma 1991 in 1994. Izgubo zaposlitve sta namreč vrednotili za vseh 186 mesecev izbrisa in ne zgolj za 154, kolikor je trajala tožnikova nezaposlenost. Utemeljeno toženka izpodbija tudi višino mesečnega zneska, priznanega na račun premoženjske škode. Sodišče druge stopnje je kot odločilni sicer izpostavilo okoliščini, da je tožnik uveljavljal odškodnino v višini 226,80 EUR mesečno, kolikor je znašala socialna denarna pomoč na dan izbrisa, in da mu je sodišče prve stopnje priznalo le 150,00 EUR mesečno, ker je tožnik v tem času občasno, na črno opravljal priložnostna dela. Ravno zaradi slednjega sta sodišči nižjih stopenj ravnali napačno. Tožnik zahteva povračilo izgubljenega dohodka zaradi nezaposlenosti kot posledice izbrisa,(1) torej dohodka, ki bi ga sicer utemeljeno pričakoval, a ga zaradi izbrisa ni mogel doseči. Izračun njegove višine je sicer vedno hipotetična ocena dejstva, ki ni nastopilo, vendar ne ugibanje. Predstavlja razliko med tistimi prihodki, ki bi jih tožnik ustvaril, če škodnega dogodka ne bi bilo, in o katerih sklepamo na podlagi podatkov iz preteklosti (torej iz tega, koliko je zaslužil pred izbrisom), ter tistimi prihodki, ki jih je kljub škodnemu dogodku na kakršenkoli način pridobil, tudi z delom na črno. Zaradi napačnega materialnopravnega izhodišča sodišč nižjih stopenj, ki sta izgubljen dohodek le ocenili, pa so izostale dejanske ugotovitve o višini tožnikovih dohodkov, pridobljenih pred izbrisom (namesto katerih bi sicer bilo mogoče sprejeti tudi višino denarne socialne pomoči, kot korektiva, ki bi ga bil tožnik deležen, če toženkinega protipravnega ravnanja ne bi bilo, kot sta jo sprejeli sodišči nižjih stopenj) ter o višini tožnikovih prihodkov, kljub nezaposlenosti pridobljenih z delom na črno. S pomočjo teh bi sodišče lahko izračunalo razliko, torej višino tožnikove premoženjske škode, nastale zaradi izbrisa.

14. Prisojeni znesek deloma zajema tudi odškodnino za nepremoženjsko škodo, nastalo zaradi okrnitve tožnikovih osebnostnih pravic, zato je Vrhovno sodišče revizijski preizkus opravilo še v tem delu. Neobičajna narava in razsežnost toženkine kršitve je izbrisanim povzročila številne hude težave, zaradi katerih so praviloma dalj časa trpeli (tožnikov neurejen status je trajal več kot 15 let). Morebitno razmejevanje in ločeno ocenjevanje posameznih oblik nepremoženjske škode v veliki meri otežuje podobnost, medsebojna prepletenost in pogojenost negativnih posledic. Vrhovno sodišče se je zato že izreklo, da obravnavani primeri utemeljujejo enotno odmero odškodnine.(2) Sodišče pa mora znotraj enotne odmere v vsakem posameznem primeru pravni standard pravična denarna odškodnina vsebinsko napolniti, upoštevajoč okoliščine posameznega primera. Pri tem si pomaga z napotki iz drugega odstavka 179. člena OZ oziroma 200. člena ZOR. Ti na eni strani poudarjajo, da je vsakdo neponovljiv in specifično doživlja svojo telesno in duševno celovitost ter posege vanjo, na drugi strani pa višino denarne odškodnine omejujejo z materialnimi možnostmi družbe in s sodno prakso v podobnih primerih nepremoženjskih škod ter s tem preprečujejo, da bi šla na roko težnjam, ki niso združljive z njeno naravo in namenom.

15. Zgoraj povzete ugotovljene okoliščine zadoščajo za to, da obravnavan primer znotraj zakonskega limita uvrsti revizijsko sodišče. Pri tem je omejeno z mejami, ki sta jih revizijskemu preizkusu postavili stranki postopka. Ker tožnik revizije ni vložil, zato ne bo presojalo, ali je odmerjena višina morebiti prenizka.

16. Toženka ima prav, da sodišče ne sme kar uporabiti zneska, ki ga je prisodilo ESČP, torej 20.000,00 EUR. Pravično zadoščenje po 41. členu Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP) vzpostavlja lasten odškodninski temelj, ki ga ESČP uporabi tudi, če nacionalni sistem ne omogoča odmere denarnega zadoščenja. Zaradi pomanjkanja sodne prakse pri določanju odškodnine za tovrstno škodo je revizijsko sodišče opravilo primerjavo z odmerami, opravljenimi zaradi posega v druge osebnostne pravice. Po oceni revizijskega sodišča je najbolj na mestu primerjava z odškodninami, odmerjenimi zaradi kršitve pravice do osebnega in družinskega življenja.(3) Odločilen pa ni le čas, v katerem tožnik ni imel urejenega statusa, pač pa tudi druge okoliščine, ki posameznega oškodovanca ločujejo od preostalih (npr. nezaposlenost, izgon iz države, ločenost od družine, posledičen propad zakona, družinskih vezi in podobno). Odmerjena višina 20.000,00 EUR (še ne 20 povprečnih mesečnih neto plač v času izdaje sodbe sodišča prve stopnje) za čas dobrih 15 let tožnikovega neurejenega statusa, v katerem pretežni del ni mogel legalno opravljati dela, in ga je zaradi strahu pred izgonom in težavami z vrnitvijo, če bi državo zapustil, prisilil, da se je večji del zadrževal doma, kar je pripeljalo do njegovega duševnega trpljenja, pa po oceni revizijskega sodišča tudi glede na primerjano zadevo ne terja njenega znižanja.

17. Zaradi napačnega materialnopravnega izhodišča sodišč nižjih stopenj, ki je pustilo odprto vprašanje razlike med tožnikovimi prihodki pred izgubo zaposlitve in po njej, je Vrhovno sodišče delno ugodilo reviziji in sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavilo v delu, ki presega 20.000,00 EUR, in glede odločitve o stroških postopka ter v tem obsegu zadevo vrnilo v novo sojenje sodišču prve stopnje. Ker ostalim revizijskim razlogom ni pritrdilo, je revizijo v tem delu zavrnilo (378. člen ZPP).

18. Odločitev o revizijskih stroških je revizijsko sodišče pridržalo za končno odločbo (tretji in četrti odstavek 165. člena ZPP).

(1) Primerjaj določbi 132. in 168. člena OZ oziroma 155. in 189. člena ZOR.

(2) Primerjaj odločbo Vrhovnega sodišča II Ips 173/2015.

(3) V zadevi II Ips 53/2006 je tožniku na račun njegovega duševnega trpljenja in stisk, ker tri leta ni imel stikov s svojim otrokom, posledice pa so se kazale tudi po vzpostavitvi stikov, priznalo odškodnino v višini 8.500,00 EUR (oziroma 12 povprečnih mesečnih neto plač v času sojenja).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.