VSRS sodba II Ips 70/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-09-25

Anton Frantar (preds.), Aljoša Rupel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, dr. Mateja Končina Peternel, mag. Rudi Štravs

povrnitev premoženjske škode - škoda, povzročena po divjadi - trk motornega vozila z divjadjo - odgovornost lovske organizacije - krivdna odgovornost - stečina - opustitev dolžnega ravnanja - obrnjeno dokazno breme - načelo dispozitivnosti - priznanje dejstev

Glede na ugotovljeno dejansko stanje, predvsem glede na ugotovitev, da druga toženka ni storila ničesar, kar bi preprečilo prehod divjadi čez javno cesto, kljub dejstvu, da je na obravnavanem odseku šlo za stalne ali pogoste prehode divjadi čez cesto, sta nižji sodišči pravilno zaključili, da je druga toženka kot upravljalka lovišča, na območju katerega je prišlo do prometne nesreče, zaradi opustitve vsakršnih ukrepov za preprečitev škode od divjadi na javni cesti (6. točka prvega odstavka 21. člena ZDLov-1) prvi tožnici odgovorna za nastalo škodo (četrti odstavek 54. člena ZDLov-1 in prvi odstavek 131. člena OZ v zvezi z 51. členom ZDLov-1).

Druga toženka je dolžna v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti prvi tožnici njene stroške revizijskega postopka v znesku 1.142,41 EUR.

1. Prva tožnica se je poškodovala v prometni nesreči, ki se je zgodila dne 2. 5. 2005 ko se je peljala z motornim kolesom in je na prednjo luč motornega kolesa nenadoma skočil srnjak. Zato je s tožbo od toženk zahtevala povrnitev utrpele škode.

2. Sodišče prve stopnje je z delno vmesno sodbo razsodilo, da je tožbeni zahtevek prve tožnice do druge toženke po temelju utemeljen in je druga toženka odškodninsko odgovorna, do prve toženke pa ni utemeljen in ni podana njena odškodninska odgovornost. Zaključilo je, da je na strani druge toženke dokazno breme, da je do škode prišlo brez njene krivde (51. in 54. člen Zakona o divjadi in lovstvu - v nadaljevanju ZDLov-1; ter prvi odstavek 131. člena Obligacijskega zakonika - v nadaljevanju OZ), česar druga toženka ni dokazala. Odsotnost varovalnih ukrepov na kraju pogostih prehodov divjadi čez javno cesto predstavlja protipravno stanje in je zato podana vzročna zveza med divjadjo na cesti in škodo, ki jo je utrpela prva tožnica. Druga toženka je zaradi opustitve vsakršnih ukrepov za preprečitev škode od divjadi na javni cesti odgovorna za nastalo škodo. Ker je odgovornost prve toženke subsidiarna (četrti odstavek 54. člena ZDLov-1), je zato njena odgovornost izključena, saj je bila v obravnavani zadevi ugotovljena odgovornost druge toženke.

3. Sodišče druge stopnje je v I. točki izreka zavrnilo pritožbo druge toženke zoper delno vmesno sodbo in slednjo potrdilo ter odločilo, da stranki nosita vsaka svoje stroške pritožbenega postopka. Kot materialnopravno pravilen je štelo zaključek sodišča prve stopnje, da je protipravno ravnanje druge toženke podano s tem, ko ni izvedla drugih ukrepov, s katerimi bi zagotovila, da divjad ne bi prečkala ceste (6. točka 21. člena ZDLov-1).

4. Druga toženka vlaga zoper sodbo sodišča druge stopnje revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka.  Predlaga, da Vrhovno sodišče reviziji ugodi in sodbo sodišča druge stopnje spremeni, tako da tožbeni zahtevek zoper drugo toženko zavrne, tožeči stranki pa naloži plačilo vseh stroškov postopka oziroma podredno, da sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in mu zadevo vrne v novo sojenje, tožeči stranki pa naloži povračilo stroškov postopka. Navaja, da ni vzročne zveze med nastankom prometne nesreče in dolžnostjo druge toženko o obvestitvi upravljavca javne ceste (tj. prve toženke) zaradi postavitve ustreznega prometnega znaka, saj sta nižji sodišči ugotovili, da hitrost vožnje ni vplivala na nastanek nesreče in da prva tožnica nesreče ne bi mogla preprečiti niti v primeru, da bi vozila z nižjo hitrostjo. Zato krivdna odgovornost druge toženke ni podana, ampak je podana objektivna odgovornost prve toženke po četrtem odstavku 54. člena ZDLov-1. Uveljavlja tudi kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), saj se pritožbeno sodišče ni opredelilo do pritožbenih trditev, ki se nanašajo na postavitve prometnega znaka in obvestitev prve toženke v smislu 53. člena ZDLov-1. Nepravilen je zaključek, da naj bi bilo po 6. točki 21. člena ZDLov-1 protipravno ravnanje druge toženke v tem, ker ni izvedla drugih ukrepov, s katerimi bi zagotovila, da divjad ne bi prečkala ceste. Po citirani določbi namreč ni predpisano, kateri naj bi bili načrtovani ukrepi, prav tako pa se ti ukrepi izvajajo pod pogoji javne službe, česar pa nižji sodišči nista ugotavljali. Določbe ZDLov-1 ne predvidevajo ukrepov, kot so odvračanje živali z območja cest s svetlobnimi telesi pritrjenimi na rob cestnega smernika ali z vonjavnimi ograjami in torej upravljavcu lovišča ne nalaga dolžnosti drugih ukrepov za preprečitev škode na javnih cestah. Druga toženka pa v času prometne nesreče tudi ni opravljala lova. Uveljavlja kršitev 2. člena ZPP (načelo dispozitivnosti), saj je sodišče prve stopnje s tem, ko je zavzelo stališče, da je protipravno ravnanje druge toženke podano, ker ni izvedla drugih ukrepov, s katerimi bi zagotovila, da divjad ne bi prečkala ceste (npr. s postavitvijo ograj), odločilo o nečem, česar tožniki niso zatrjevali, niti dokazovali. Pritožbeno sodišče pa je pritožbene navedbe, da postavitev ograj zaradi poraščenosti niti ni izvedljiva, štelo kot nedopustno pritožbeno novoto. Priglaša stroške postopka.

5. Revizija je bila na podlagi 375. člena ZPP vročena prvi tožnici in prvi toženki, ki sta nanjo odgovorili. Prva tožnica predlaga, da se revizija zavrne in se izpodbijani odločitvi nižjih sodišč potrdita. Navaja, da pritožbene navedbe, ki se nanašajo na postavitev prometnega znaka in obvestitev prve toženke v smislu 53. člena ZDLov-1, ne terjajo odgovora pritožbenega sodišča, saj je sodišče v tem delu odločilo v korist toženk. Zato druga toženka v tem delu niti nima pravnega interesa in je treba v tem obsegu revizijo zavreči kot nedovoljeno. Sicer pa pritrjuje zaključkom nižjih sodišč in navaja, da je krivdna odgovornost druge toženke posledica popolne opustitve izvajanja in načrtovanja ukrepov za preprečevanje škode divjadi po 21. členu ZDLov-1, svojstvo opravljanja teh nalog pod pogoji javne službe pa je nedovoljena revizijska novota. Prva tožnica tudi ni bila dolžna v svojo trditveno podlago navesti podrobnega nabora ukrepov, ki so bili drugi toženki na voljo. Priglaša stroške postopka.

Prva toženka navaja, da revizija zoper njo ni dovoljena, saj se revizija nanaša le na del, s katerim je bilo ugodeno tožbenemu zahtevku zoper drugo toženko, zato predlaga njeno zavrženje.

7. Iz relevantnih dejanskih ugotovitev nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhaja:

- Prva tožnica se je poškodovala v prometni nesreči dne 2. 5. 2005, ko se je peljala z motornim kolesom na glavni cesti II. reda št. 103 in je na ravnem delu ceste, na km oznaki 14.550 m, z njene desne strani na prednjo luč motornega kolesa nenadoma skočil srnjak.

- Druga toženka je upravljavka lovišča, na območju katerega je prišlo do prometne nesreče.

- Do prometne nesreče je prišlo na kraju stalnega ali pogostega prehoda divjadi čez cesto.

- Druga toženka ni dokazala, da bi upravljavca ceste (torej prvo toženko) pravočasno obvestila o potrebi postavitve prometnega znaka, ki bi opozarjal na nevarnost divjadi na cesti.

- Prva tožnica je v času prometne nesreče vozila s hitrostjo, ki je bila skladna z omejitvami. Hitrost vožnje ni vplivala na nastanek nesreče, ki je prva tožnica ne bi mogla preprečiti niti v primeru, če bi vozila z nižjo hitrostjo.

- Postavitev prometnega znaka, ki bi opozarjal na nevarnost divjadi na cesti, ob predpostavki, da bi prva tožnica vozila v skladu z njegovim namenom, ne bi preprečil prometne nesreče.

- Druga tožnica je bila povsem pasivna in kljub dejstvu, da je na obravnavanem odseku šlo za pogoste prehode divjadi čez cesto, ni storila ničesar, kar bi preprečilo prehod divjadi čez javno cesto.

8. Revizijski očitek o zmotni uporabi materialnega prava je neutemeljen. Glede na zgoraj navedeno ugotovljeno dejansko stanje, predvsem glede na ugotovitev, da druga toženka ni storila ničesar, kar bi preprečilo prehod divjadi čez javno cesto, kljub dejstvu, da je na obravnavanem odseku šlo za stalne ali pogoste prehode divjadi čez cesto, sta nižji sodišči pravilno zaključili, da je druga toženka kot upravljavka lovišča, na območju katerega je prišlo do prometne nesreče, zaradi opustitve vsakršnih ukrepov za preprečitev škode od divjadi na javni cesti prvi tožnici odgovorna za nastalo škodo.

9. Po četrtem odstavku 54. člena ZDLov-1 je namreč za škodo, ki je nastala na nelovnih površinah iz 10. člena tega zakona(1) od divjadi ali zaradi lova, odgovoren upravljavec, če je nastala po njegovi krivdi (krivdna odgovornost), sicer pa Republika Slovenija. Glede na prvi odstavek 131. člena OZ v zvezi z 51. členom ZDLov-1 je dokazno breme o obstoju škode, protipravnem ravnanju oziroma opustitvi in vzročni zvezi med slednjim in nastalo škodo na strani prve tožnice, na strani druge toženke kot upravljavke lovišča, na območju katerega je prišlo do prometne nesreče, pa je dokazno breme, da je do škode prišlo brez njene krivde. Določba 21. člena ZDLov-1 opredeljuje naloge lovskih organizacij, in sicer so upravljavci lovišč in lovišč s posebnim namenom pod pogoji javne službe po 6. točki prvega odstavka tega člena dolžni med drugim tudi izvajati načrtovane ukrepe za preprečevanje škode od divjadi in na divjadi kot ene izmed nalog s področja trajnostnega gospodarjenja z divjadjo. Obvestitev upravljavca ceste o krajih stalnih prehodov divjadi čez cesto zaradi postavitve ustreznega prometnega znaka po petem odstavku 53. člena ZDLov-1 je tako le eden izmed ukrepov za preprečitev škode. Revizijske navedbe, da se ti ukrepi izvajajo pod pogoji javne službe, česar pa nižji sodišči nista ugotavljali, predstavljajo nedovoljeno revizijsko novoto (372. člen ZPP), zato jih revizijsko sodišče ni upoštevalo.

10. Revizijski očitek o kršitvi 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker se pritožbeno sodišče ni opredelilo do pritožbenih navedb, ki se nanašajo na postavitve prometnega znaka in obvestitev prve toženke v smislu 53. člena ZDLov-1, je neutemeljen. Glede na zaključek sodišča prve stopnje, da postavitev ustreznega prometnega znaka ne bi preprečila prometne nesreče, so te navedbe druge toženke, brezpredmetne in se pritožbenemu sodišču do njih ni bilo treba opredeliti. Ni namreč vzročne zveze med nastankom prometne nesreče in dolžnostjo druge toženke obvestiti prvo toženko o dolžnosti postavitve prometnega znaka. Vendar pa v zvezi s tem ne drži revizijski očitek, da to pomeni tudi, da krivdna odgovornost druge toženke sploh ni podana. Njena odgovornost je namreč podana zaradi protipravne opustitve vsakršnih ukrepov za preprečitev škode od divjadi na javni cesti (in ne zgolj zaradi neobvestitve prve toženke o potrebi postavitve prometnega znaka, ki bi opozarjal na nevarnost divjadi na cesti).

11. Tudi ne drži revizijski očitek o kršitvi 2. člena ZPP (načelo dispozitivnosti), saj so, kot je drugi toženki pravilno pojasnilo že pritožbeno sodišče, tožniki v prvi pripravljalni vlogi z dne 9. 9. 2010 (točka XIII.) pravočasno zatrjevali, da drugi toženki očitajo še, da kljub seznanjenosti s pogostimi prehodi divjadi ni izvedla dodatnih ukrepov na kritičnem mestu, kar bi bila, ob zavedanju zatrjevane pasivnosti prve toženke, še posebej dolžna storiti. Tako ni izvedla ukrepov za odvračanje živali z območja ceste, bodisi s svetlobnimi telesi pritrjenimi na rob cestnega smernika, vonjavnimi ograjami in podobno. Tem navedbam druga toženka ni konkretizirano ugovarjala (navajala je le, da je storila vse skladno z zakonom - vloga z dne 28. 9. 2010, list. št. 110), zato sta nižji sodišči šteli ta dejstva za priznana glede na drugi odstavek 214. člena ZPP. Glede na navedeno je pravilen tudi zaključek pritožbenega sodišča, da so pritožbene navedbe, da zaradi poraščenosti na predmetnem področju postavitev ograj ni izvedljiva, ki bi preprečile prehod divjadi na cesto, nedopustna pritožbena novota glede na 337. člen ZPP.

12. Ker uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je revizijsko sodišče revizijo druge toženke na podlagi določbe 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrnilo.

13. Če sodišče zavrne pravno sredstvo, odloči tudi o stroških, ki so nastali med postopkom v zvezi z njim (prvi odstavek 165. člena ZPP). V konkretnem primeru  druga toženka do povrnitve revizijskih stroškov ni upravičena, ker z revizijo ni uspela (prvi odstavek 154. člena ZPP), dolžna pa je prvi tožnici (na isti pravni podlagi), ki je argumentirano odgovorila na revizijo, povrniti stroške revizijskega postopka, in sicer: stroške sestave odgovora na revizijo, ki predstavljajo upoštevaje vrednost spornega predmeta 2.000 zahtevanih odvetniških točk po tarifni točki 21/3 Odvetniške tarife (v nadaljevanju OT; Ur. l. RS, št. 67/2003 in naslednji) v zvezi s prvim odstavkom 41. člena Zakona o odvetniški tarifi, to je znesek 918,04 EUR, 2% materialnih stroškov v znesku 18,36 EUR (drugi odstavek 13. člena OT) in 22% DDV v znesku 206,01 EUR.

Op. št. (1):    Po 9. točki prvega odstavka 10. člena ZDLov-1 so kot nelovne površine določene tudi površine vseh javnih cest, prog in druge tovrstne površine.

ZPP člen 2, 214, 339, 339/2-14, 371, 371/1, 372. ZDLov-1 člen 21, 21/1-6, 51, 53, 53/6, 54, 54/4. OZ člen 131, 131/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.