Sodba I Ips 79651/2010-643
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-03-27

Marko Šorli (preds.), Maja Tratnik (poroč.), mag. Damijan Florjančič, Barbara Zobec, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - razlogi o odločilnih dejstvih - presoja pritožbenih navedb - pravice obrambe - izvajanje dokazov - zaslišanje obremenilnih prič - kršitev kazenskega zakona - zloraba prostitucije - zakonski znaki kaznivega dejanja - izkoriščanje

Glede oseb, ki v kazenskem postopku niso bile zaslišane, torej niso bile niti priče, kaj šele obremenilne, pravica obrambe do soočenja z obremenilnimi pričami ni mogla biti kršena.

Obtoženca sta sodelovala pri prostituiranju drugih oseb na način, da sta ustvarjala zaslužek, pri čemer je šlo za kontinuirano izvrševanje in utečen, donosen posel. Njuno sodelovanje ni bilo omejeno na dajanje na razpolago prostorov, kjer se je izvajala prostitucija, temveč sta tja pošiljala stranke in se z njimi dogovarjala za srečanja z dekleti, dekleta pošiljala tudi na druge lokacije, ter na ta način dejansko vodila in nadzirala izvrševanje prostitucije. Ker sta pri tem od deklet zahtevala polovico zaslužka, je pravilen zaključek pravnomočne sodbe, da sta sodelovala pri prostituciji prav zaradi izkoriščanja, in ne iz katerega drugega razloga.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Obsojena G. K. je dolžna plačati 1000 evrov sodne takse, obsojeni R. P. pa 500 evrov sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Kopru je N. K. in G. K. spoznalo za kriva storitve kaznivega dejanja zlorabe prostitucije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 175. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter jima vsakemu izreklo kazen dve leti zapora in denarno kazen 9.749,10 evrov. R. P. je sodišče spoznalo za krivega kaznivega dejanja pomoči pri kaznivem dejanju zlorabe prostitucije po prvem odstavku 175. člena in 38. členu KZ-1 ter mu izreklo pogojno obsodbo, v kateri je določilo kazen tri mesece zapora in preizkusno dobo eno leto. Vse tri obtožence je sodišče oprostilo obtožbe, da naj bi storili kaznivo dejanje trgovine z ljudmi po prvem odstavku 113. člena KZ-1. Višje sodišče v Kopru je zavrnilo pritožbe okrožnega državnega tožilca in zagovornikov vseh obtožencev ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2. Zoper pravnomočno sodbo sta vložila zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenih G. K. in R. P. Zagovornica obsojene G. K. vlaga zahtevo zaradi kršitve kazenskega zakonika, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) in zaradi drugih kršitev, ki so vplivale na zakonitost odločbe ter Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sodbi razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Zagovornik obsojenega P. vlaga zahtevo iz razlogov po 1. in 2. točki prvega odstavka 370. člena ZKP ter zaradi kršitve 22., 25. in 27. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS). Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sodbi spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podredno pa, da sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Na zahtevi za varstvo zakonitosti je odgovoril vrhovni državni tožilec, ki predlaga zavrnitev zahtev. Sodišče druge stopnje je vsebinsko obravnavalo dopolnitev pritožbe zagovornice obsojene G. K., in odgovorilo na vprašanja, ki jih v zahtevi izpostavlja zagovornica. Kršitve pravice do obrambe zagovornica ni uveljavljala v pritožbi, zato je tudi sedaj ne more. Pri polemiziranju o višini pridobljene protipravne premoženjske koristi uveljavlja razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zagovornik obsojenega R. P. v zahtevi z nekaterimi navedbami uveljavlja razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter ponavlja navedbe iz pritožbe, na katere je višje sodišče odgovorilo in pojasnilo, da ima prvostopenjska sodba vse razloge o konstitutivnem znaku kaznivega dejanja in o tem, na podlagi česa je sodišče sprejelo takšne zaključke.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovnega državnega tožilca vročilo obsojencema in zagovornikoma. O njem se je v svoji vlogi z dne 26. 10. 2013 izjavila zagovornica M.

5. Glede na vsebino obeh zahtev za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da je pri odločanju o tem izrednem pravnem sredstvu vezano na dejansko stanje, ugotovljeno v pravnomočni sodbi (drugi odstavek 420. člena ZKP), in ne presoja vprašanj, povezanih z dejanskim stanjem, kot so pravilnost ocene dokazov in zaključkov sodišča glede pravno relevantnih dejstev. Pravnomočno sodno odločbo je dopustno izpodbijati le zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, če so te vplivale na zakonitost sodne odločbe. V sodbi I Ips 346/2008 z dne 23. 10. 2008 je Vrhovno sodišče opredelilo, v kolikšni meri mora vložnik utemeljiti zahtevo za varstvo zakonitosti, da bi zadostil trditvenemu bremenu. Dispozitivnost tega izrednega pravnega sredstva strankam nalaga, čeprav vsebina zahteve za varstvo zakonitosti posebej ni predpisana, da poleg razlogov iz prvega odstavka 420. člena ZKP navedejo razloge oziroma okoliščine, ki opredeljujejo in utemeljujejo uveljavljeno kršitev zakona. Vložnik ima odgovornost, da navede konkretne okoliščine, ki opredeljujejo in utemeljujejo kršitev zakona, ki jo uveljavlja. Če ne navede okoliščin oziroma ravnanja, ki tvorijo kršitev, sodišče ni dolžno in niti ni pooblaščeno samo preizkušati, ali niso bile v postopku oziroma v sodbi storjene kršitve takšne vrste, na kakršne se na splošno sklicuje zahteva.

6. Obe zahtevi za varstvo zakonitosti na vsebinsko podoben način uveljavljata kršitev kazenskega zakona. Navajata, da izkoriščanje ne pomeni nujno zgolj to, da nekdo prejema denar, temveč je ta zakonski znak podan le, kadar obdolženci osebam, ki se prostituirajo, vzamejo več kot polovico zaslužka, kar naj bi izhajalo tudi iz sodne prakse (sodba Vrhovnega sodišča I Ips 259/2007 z dne 13. 9. 2007, sodba Višjega sodišča v Ljubljani I Kp 1596/2006 z dne 20. 12. 2007). Ker se v konkretni zadevi obsojeni G. K. očita, da so morala dekleta dajati polovico zaslužka, kar ni večina zaslužka, po mnenju vložnikov zakonski znak sodelovanja pri prostituciji zaradi izkoriščanja ni podan. Poleg tega je treba upoštevati stroške, ki sta jih z nastanitvijo deklet in nudenjem prostorov imela zakonca K., zato njuno ravnanje ne pomeni izkoriščanja deklet, temveč tržno in korektno dogovorjen način obračunavanja storitev in sredstev, ki naj bi dekletom omogočila, da lahko izvajajo prostitucijo. Zagovornik obsojenega P. poudarja, da z delitvijo zaslužka na pol ni bilo porušeno sorazmerje med udeležbo deklet pri prostituiranju na eni strani in koristjo zakoncev K. na drugi strani.

7. Kaznivo dejanje zlorabe prostitucije stori, kdor zaradi izkoriščanja sodeluje pri prostituciji druge osebe ali kdor s silo, grožnjo ali preslepitvijo navede, pridobi ali spodbudi drugo osebo k prostituciji (prvi odstavek 175. člena KZ-1), pri čemer se strožje kaznuje, če je dejanje storjeno proti več osebam (drugi odstavek 175. člena KZ-1A, po trenutno veljavnem KZ-1B je ta kvalificirana oblika določena v tretjem odstavku 175. člena KZ-1). V izreku izpodbijane sodbe se zakoncema K. očita, da sta v letih 2009 in 2010 pridobila 11 poimensko navedenih deklet in neznana dekleta, jih seznanila z načinom delovanja prostitucije, jim dajala na razpolago prostor, kjer se je izvajala prostitucija, tja pošiljala stranke, jim omogočala izvajanje spremstva na neznanih lokacijah, dekleta pa so jima morala izročati polovico zaslužka ter sta s tem izkoriščanjem zaslužila 82.350 evrov.

8. Višje sodišče je pravilno ugotovilo, da je v opisu dejanja konkretizirano sodelovanje obsojencev pri prostituiranju drugih oseb zaradi izkoriščanja, in utemeljeno zavrnilo pritožbeni očitek, da bi bil zakonski znak izkoriščanja podan le, če bi obsojenca dekletom pobrala več kot polovico zaslužka. V obrazložitvi sodbe na strani 14 in 15 je višje sodišče pojasnilo svoje stališče, da zakonski znak „zaradi izkoriščanja“ pomeni, da imata obtoženca korist od prostituiranja in prejemata denar. Obtoženca sta sodelovala pri prostituiranju drugih oseb na način, da sta ustvarjala zaslužek, pri čemer je šlo za kontinuirano izvrševanje in utečen, donosen posel. Njuno sodelovanje ni bilo omejeno na dajanje na razpolago prostorov, kjer se je izvajala prostitucija, temveč sta tja pošiljala stranke in se z njimi dogovarjala za srečanja z dekleti, dekleta pošiljala tudi na druge lokacije, ter na ta način dejansko vodila in nadzirala izvrševanje prostitucije. Ker sta pri tem od deklet zahtevala polovico zaslužka, ki so ga le-te prejele od vsake stranke, je tudi po presoji Vrhovnega sodišča pravilen zaključek pravnomočne sodbe, da sta obsojena K. sodelovala pri prostituciji prav zaradi izkoriščanja, in ne iz katerega drugega razloga.

9. Glede na zgoraj povzeto stališče višjega sodišča je povsem neutemeljen in nerazumljiv očitek zagovornika obsojenega P., da se višje sodišče do tega vprašanja ni vsebinsko opredelilo. Neutemeljeni so tudi vsebinsko podobni očitki zagovornice obsojene G. K., da naj bi višje sodišče kršilo ustavno jamstvo enakega varstva pravic iz 22. člena URS. Pritožbeno sodišče je natančno in poglobljeno odgovorilo na vse njene pritožbene navedbe in očitke, med drugim tudi glede verodostojnosti posameznih prič, delovanja tajnega policijskega delavca in višine protipravno pridobljene premoženjske koristi. Iz obrazložitve drugostopenjske sodbe na straneh 21 do 23 je jasno razvidno, da je višje sodišče odgovorilo tudi na vse navedbe iz dopolnitve pritožbe. Pri tem je ravnalo v skladu z določbo prvega odstavka 395. člena ZKP, iz katere izhaja zahteva, da presodi vse pritožbene navedbe, ki se nanašajo na odločilna dejstva, zavzame o njih stališča in jih ustrezno utemelji. Iz citirane določbe ne izhaja, da mora sodišče druge stopnje ponovno navajati razloge o odločilnih dejstvih ter ocenjevati izvedene dokaze. Če v celoti soglaša s presojo prvostopenjskega sodišča glede določenega, s pritožbo izpodbijanega vprašanja, v sodbi ne ponavlja razlogov, navedenih v prvostopenjski odločbi, ampak zadošča, da se nanje sklicuje.

10. Zagovornica nadalje uveljavlja kršitev načela domneve nedolžnosti iz 27. in 29. člena URS ter 2. točke 6. člena Evropske konvencije za človekove pravice, ker naj bi bilo obrambi onemogočeno izvajanje dokazov, ki bi obdolžence razbremenili, in zasliševanje vseh deklet, ki so obremenilne priče, pri čemer našteva dekleta, ki v postopku niso bila zaslišana. Kolikor se vložničine navedbe nanašajo na pravico obdolženke do soočenja z obremenilnimi pričami, Vrhovno sodišče ugotavlja, da osebe, ki jih poimensko navaja zagovornica, v tem kazenskem postopku niso bile zaslišane, torej niso bile niti priče, kaj šele obremenilne. Zato omenjena pravica obrambe ni mogla biti kršena. Glede teh deklet je sodišče v pravnomočni sodbi prepričljivo pojasnilo, na podlagi katerih dokazov je zaključilo, da sta zakonca K. v obdobjih, navedenih v izreku sodbe, sodelovala pri njihovi prostituciji.

11. Kolikor zagovornica uveljavlja kršitev pravice obdolženke do izvajanja dokazov v svojo korist, pa navedba, da je obramba „predlagala, da se vsa dekleta za katera se očita, da so se za obd. ukvarjale s prostitucijo tudi zasliši, vendar sodišče teh dokazov ni izvedlo,“ ne zadosti trditvenemu bremenu vložnika zahteve za varstvo zakonitosti. Iz navedb zahteve namreč ni razvidno kdo in kdaj je podal dokazne predloge, niti kaj bi predlagatelj s temi dokazi želel dokazati. Zato Vrhovno sodišče vložničinih navedb ni preizkušalo, saj bi pri ugotavljanju tako pavšalno uveljavljane kršitve nujno delovalo po uradni dolžnosti.

12. Glede višine protipravne premoženjske koristi, ki sta si jo pridobila obsojenca G. in N. K., je sodišče prve stopnje obrazložilo na podlagi katerih dokazov je ugotovilo višino te koristi. Razlogom je pritrdilo višje sodišče. Z navedbami, da je sodišče v celoti sledilo „premoženjskemu zahtevku“ v višini, kot ga je opredelila obtožnica, čeprav se je prostitucija izvajala krajši čas, kar naj bi pomenilo, da je sodišče ugotovilo večjo „kriminalno količino na dan“ kot je bilo uveljavljano v obtožnici, in s tem prekoračilo obtožbene navedbe, razlogi sodbe pa da so v nasprotju z izvedenimi dokazi, vložnica ne utemeljuje nobene kršitve zakona, zaradi katere se lahko vloži zahteva za varstvo zakonitosti, temveč v bistvu izpodbija pravilnost zaključka sodišča glede višine premoženjske koristi, ki sta jo protipravno pridobila zakonca K.

13. Zagovornik obsojenega P. v zahtevi pod točko II podaja svoje videnje dejanskega stanja in ne sprejema razlogov, s katerimi je sodišče v pravnomočni sodbi ugotovilo, na kakšen način je obsojenec pomagal zakoncema K. pri izvršitvi kaznivega dejanja zlorabe prostitucije. Pri tem neutemeljeno očita pravnomočni sodbi, da nima razlogov o odločilnih dejstvih (11. točka prvega odstavka 371. člena ZKP), saj sodba te razloge ima in zagovornik v večjem delu svoje zahteve z njimi tudi polemizira. Nesprejemanje razlogov in trditev, da sodišče ni imelo dokazov, na katere bi lahko oprlo svojo ugotovitev, pa pomeni izpodbijanje pravilnosti in popolnosti ugotovljenega dejanskega stanja. Kot je pojasnilo višje sodišče, izrek sodbe ni nerazumljiv, saj seznanitev z načinom dela s strani K. ne izključuje tega, kar se očita obsojencu, namreč da je z dajanjem podatkov o delu pri obsojencih odločilno vplival na odločitev O. G., da je zamenjala delodajalca in prišla k zakoncema K., ki sta nato zaradi izkoriščanja sodelovala pri njenem prostituiranju.

14. Kršitve zakona, na katere se sklicujeta zahtevi za varstvo zakonitosti zagovornikov obsojenih G. K. in R. P., niso podane, zahtevi pa sta delno vloženi iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato je Vrhovno sodišče obe zahtevi zavrnilo (425. člen ZKP).

15. Izrek o stroških postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Ker zagovornika z zahtevama za varstvo zakonitosti nista uspela, sta obsojenca dolžna plačati sodno takso, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju zapletenosti postopka in  premoženjskega stanja obsojencev.

ZKP člen 371, 371/1-11, 371/2, 395, 395/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.