VSRS Sklep I Ips 33448/2013-28
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-06-12

Barbara Zobec (preds.), Marko Šorli (poroč.), mag. Damijan Florjančič, mag. Kristina Ožbolt, Vesna Žalik

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - druga odločba - pravica do sojenja brez nepotrebnega odlašanja

Vložnik s svojimi navedbami v zvezi z dolgotrajnim vročanjem izpodbijanega sklepa o stroških ne izpostavlja vprašanja, ki bi bilo pomembno za sodno prakso v zvezi z vročanjem pisanj v kazenskem postopku, temveč uveljavlja kršitev ustavne pravice do sojenja v razumnem roku oziroma sojenja brez nepotrebnega odlašanja.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrže.

1. Okrožno sodišče v Kranju je s sklepom K 53/98 z dne 24. 4. 2001 odločilo, da je obsojeni dolžan v dobro proračuna plačati stroške kazenskega postopka v višini 10.768.908,00 SIT. Navedeni sklep je bil obsojenemu vročen 29. 8. 2011. Zunajobravnavni senat Okrožnega sodišča v Kranju je s sklepom I Ks 33448/2013 z dne 17. 9. 2013 obsojenčevo pritožbo kot neutemeljeno zavrnil.

2. Zoper pravnomočni sklep o stroških kazenskega postopka vlaga zahtevo za varstvo zakonitosti obsojenčev zagovornik, kot navaja uvodoma, zaradi kršitve 1. do 3. točke prvega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). Sodišču očita kršitev 6. člena Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (v nadaljevanju EKČP) ter kršitve pravice do enakosti pred zakonom iz 14. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju Ustava) oziroma pravice do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave in pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave, katere del je tudi pravica do sojenja v razumnem roku. Izpodbijani sklep o stroških, ki ga je sodišče izdalo po pravnomočno končanem kazenskem postopku, je bil obsojencu vročen več kot deset let po njegovi izdaji. Izrek sklepa je neizvršljiv, ker valuta SIT ne obstaja več, do česar se zunajobravnavni senat ni opredelil. Izrek je neizvršljiv tudi zaradi zastaranja, ker je od izdaje sklepa o stroških in od pravnomočnosti sodbe, s katero je bil končan kazenski postopek, preteklo več kot deset let. Takšno ravnanje sodišča, ko brez razloga ni prišlo do vročitve sklepa obsojencu, je po prepričanju vložnika nedopustno, zlasti glede na dejstvo, da je obsojenec v času po izdaji sklepa prestajal zaporno kazen na Dobu in bi mu sklep lahko bil vročen brez težav. Sklicuje se tudi na mnenje naslovnega sodišča z dne 1. 7. 2013 v zvezi s pritožbo zoper sklep o izvršbi na dolžnikova sredstva, v katerem je sodišče ugotovilo, da so terjatve zastarale, in predlagalo davčnemu uradu, da pritožbama dolžnika ugodi.

Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep Okrožnega sodišča v Kranju z dne 24. 4. 2001 razveljavi.

3. Vrhovna državna tožilka v odgovoru, ki ga je podala v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP, zahtevo za varstvo zakonitosti ocenjuje kot neutemeljeno in predlagala njeno zavrnitev. Po njeni presoji dejstvo pozne vročitve sklepa ne vpliva na pravilnost in zakonitost odločitve, da je obsojeni dolžan plačati sorazmerni del stroškov kazenskega postopka, pri čemer vsebini sklepa obsojeni ne oporeka. Desetletni zastaralni rok začne teči šele po pravnomočnosti sklepa, ko ima upnik pravico terjati izpolnitev obveznosti- Morebitno uveljavljanje kršitve pravice do odločanja brez nepotrebnega odlašanja pa je stvar postopka po Zakonu o varstvu pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (v nadaljevanju ZVPSBNO).

4. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslan obsojencu in njegovemu zagovorniku. Slednji v izjavi vztraja pri navedbah iz zahteve in še navaja, da ravnanje sodišča predstavlja hudo kršitev načela pravne varnosti in pravice do sojenja v razumnem roku. Dodaja še, da je sklep, izdan soobsojenemu v kazenskem postopku, postal pravnomočen že leta 2001, medtem ko je sodišče obsojenemu zaradi malomarnosti sklep vročalo kar deset let in s tem podaljševalo nastop pravnomočnosti. Sklicuje se tudi na mnenje Okrožnega sodišča v Kranju, da je terjatev, ki je bila s spornim sklepom naložena, že zastarala.

5. Na podlagi prvega odstavka 420. člena ZKP se sme zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti zoper pravnomočno sodno odločbo, s katero je bil končan kazenski postopek, zoper drugo odločbo pa le, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo. Spremenjeni prvi odstavek 420. člena ZKP se na podlagi 114. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP-K) uporablja za tiste zahteve za varstvo zakonitosti, ki so bile vložene po začetku uporabe tega zakona (15. 5. 2012), torej glede na datum vložitve zahteve obsojenčevega zagovornika (19. 12. 2013) tudi v obravnavani zadevi.

6. Okrožno sodišče v Kranju je s sodbo K 53/98 z dne 15. 3. 2000 obsojenca spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po prvem odstavku 196. člena KZ in mu med drugim naložilo v plačilo stroške kazenskega postopka in plačilo povprečnine v višini 400.000,00 SIT. Navedena sodba je v zvezi s sodbo in sklepom Višjega sodišča v Ljubljani I Kp 516/2000 postala pravnomočna dne 30. 11. 2000. Okrožno sodišče je nato po višini stroške (oziroma sorazmerni del stroškov postopka, ki jih mora plačati obsojenec) odmerilo z izpodbijanim sklepom z dne 24. 4. 2001. Navedeni sklep je bil obsojencu, ki je od dne 4. 4. 2002 prestajal zaporno kazen na Dobu (pred tem pa je bil na begu), vročen šele dne 29. 8. 2011.

7. Vrhovno sodišče ugotavlja, da izpodbijani pravnomočni sklep ni odločba, s katero je bil kazenski postopek končan. Gre namreč

za odločbo, izdano po pravnomočno končanem kazenskem postopku, ko sodišče, kadar o višini stroškov ob izdaji sodbe ni podatkov, v sodbi odloči le, kdo je dolžan plačati stroške kazenskega postopka, o višini stroškov pa izda poseben sklep takrat, ko se ti podatki zberejo (drugi odstavek 93. člena ZKP).

Takšna odločba se lahko izpodbija samo, če so podani pogoji iz prvega odstavka 420. člena ZKP, torej če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pravnem vprašanju, ki je pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Glede na navedeno je moralo Vrhovno sodišče najprej preizkusiti, ali vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja kakšno pravno vprašanje, ki izpolnjuje pogoje iz prvega odstavka 420. člena ZKP.

8. Vložnik v zahtevi navaja, da je v pritožbi uveljavljal zastaranje izvršitve izpodbijanega sklepa, saj je od njegove izdaje minilo več kot deset let, zunajobravnavni senat pa je presodil, da izpodbijani sklep o stroških še ni postal pravnomočen, ker obsojencu še ni bil vročen, zaradi česar zastaranje terjatve še ni začelo teči.

še, da je sodna praksa v zvezi z vročanjem pisanj v kazenskem postopku zelo redka in še ni ustaljena, zato bi Vrhovno sodišče z odločitvijo o tem pravnem vprašanju pomembno prispevalo k zagotovitvi pravne varnosti in enotni uporabi prava. Sodišče je namreč dolžno postopek voditi brez zavlačevanja, posamezniku pa v skladu s 6. členom EKČP pripada pravica do sojenja v razumnem roku. Meni,

da vročanje sodnih odločb osebi, ki prestaja zaporno kazen, ne predstavlja zapletenega postopka, ki bi upravičeno trajal več let.

9. Po presoji Vrhovnega sodišča vložnik s svojimi navedbami v zahtevi ne izpostavlja vprašanj, navedenih v prvem odstavku 420. člena ZKP. S svojimi navedbami v zvezi z dolgotrajnim vročanjem izpodbijanega sklepa ne izpostavlja vprašanja, ki bi bilo pomembno za sodno prakso v zvezi z vročanjem pisanj v kazenskem postopku, temveč uveljavlja kršitev ustavne pravice do sojenja v razumnem roku oziroma sojenja brez nepotrebnega odlašanja. O nespoštovanju te pravice iz 23. člena Ustave se je Vrhovno sodišče že izreklo (prim. sodba Vrhovnega sodišča I Ips 316/2007 z dne 27. 9. 2007)(1); prav tako se je že večkrat izreklo o kršitvah pravice do enakosti pred zakonom in pravice do enakega varstva pravic; vložnik pa s svojimi navedbami ne izpostavlja nobenega takšnega vprašanja, ki bi narekovalo odstop od ustaljene sodne prakse. V zvezi z zastaranjem izvršitve izpodbijanega sklepa pa vložnik podaja zgolj navedbe o teku dosedanjega postopka oziroma navaja historiat zadeve, kar ni mogoče šteti kot uveljavljanje te kršitve v zahtevi za varstvo zakonitosti. Vložnik v zvezi z vprašanjem zastaranja ni navedel pravne podlage za ugotovitev zastaranja, oziroma katere določbe zakona naj bi bile kršene, ker sodišče ni ugotovilo zastaranja. Vrhovno sodišče se le na podlagi navajanj o tem, kako je tekel postopek glede stroškov pred sodiščem prve stopnje do tega vprašanja ni opredelilo.

10. Ker zahteva za varstvo zakonitosti ne izpolnjuje pogojev, navedenih v prvem odstavku 420. člena ZKP, jo je Vrhovno sodišče skladno z določilom drugega odstavka 423. člena ZKP zavrglo kot nedovoljeno.

Op. št. (1) : V zadevi I Ips 316/2007 je Vrhovno sodišče odločilo, da golo nespoštovanje pravice do sojenja v razumnem roku samo po sebi ne predstavlja kršitve zakona v smislu drugega odstavka 371. člena ZKP, temveč daje podlago za obsojenčevo zahtevo za pravično zadoščenje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep I Ips 79530/2010-232, enako tudi I Ips 70188/2010-252, I Ips 13497/2009-150