Sklep VIII Ips 189/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-02-05

odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - sodna razveza pogodbe o zaposlitvi - odškodnina - možnost zaposlitve pod spremenjenimi pogoji - ponudba drugega ustreznega dela - ustrezna zaposlitev - sprememba tožbe

Pri odločitvi o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi na podlagi 118. člena ZDR in odškodnini namesto reintegracije ne gre za odločanje o podrednem zahtevku v smislu tretjega odstavka 182. člena ZPP. Gre za to, da ima sodišče po zakonu možnost, bodisi na predlog strank bodisi brez predloga strank, upoštevaje okoliščine in interese strank, kljub nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi le to razvezati in stranki namesto reintegracije (vrnitve na delo) prisoditi primerno odškodnino.

Obveznost delodajalca, da delavcu ponudi sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi, je podana, če ima delodajalec na voljo prosto ustrezno delovno mesto, če izkazuje potrebo po zaposlitvi delavca na prostem delovnem mestu in če je delavec za eventualno prosto in ustrezno delovno mesto zdravstveno sposoben.

Splošna začasna zdravstvena nezmožnost za opravljanje dela res ne bi bila ovira za ponudbo ustreznega dela, zdravstvena nezmožnost za opravljanje prav določenega dela, konkretno (tudi) vožnje viličarja pa je ovira, zaradi katere tožena stranka tožniku tega dela utemeljeno ni ponudila.

Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje razveljavi ter zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 20. 12. 2010 in odločilo, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 20. 1. 2011, temveč 22. 11. 2011. Toženi stranki je naložilo, da tožniku za čas do 22. 11. 2011 obračuna in izplača pripadajoče mesečne plače, obračunane od bruto zneska 816,11 EUR, zmanjšane za prejeta nadomestila iz naslova brezposelnosti, po odvodu davkov in prispevkov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od neto zneskov od vsakega 18. v mesecu za pretekli mesec, ga prijavi v zavarovanje in mu izplača odškodnino v neto znesku, obračunanem iz bruto zneska 10.837,12 EUR, od katerega naj plača vse javne dajatve in akontacijo dohodnine, s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi v primeru zamude s plačilom. Višji zahtevek je zavrnilo. Ugotovilo je, da je bila odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ker ni obstajal odpovedni razlog in ker tožena stranka tožniku ni ponudila ustreznega dela. Pogodbo o zaposlitvi je razvezalo z razlago, da glede na dogodke pri toženi stranki, ki za tožnika predstavljajo trpinčenje in diskriminacijo, nadaljevanje delovnega razmerja ne bi bilo več smiselno. Tožniku je prisodilo odškodnino v višini štirinajstih plač po naslednjih kriterijih: zaradi duševnega trpljenja, ki že ogroža njegovo življenjsko aktivnost, paničnega strahu za svoje preživetje in preživetje družine, skrbi za duševno bolnega otroka in invalidne žene, starosti 50 let in invalidnosti III. kategorije, ki daje malo možnosti, da bo še kdaj dobil zaposlitev za nedoločen čas in je njegova socialna varnost trajno negotova. Upoštevalo je, da je bil pri toženi stranki zaposlen dve leti in štiri mesece.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Ni se sicer strinjalo, da poslovni razlog ne obstaja, strinjalo pa se je, da je odpoved nezakonita, ker tožena stranka ni dokazala, da je preverila možnost zaposlitve tožnika pod spremenjenimi pogoji. Tožnik je izpolnjeval pogoje za voznika viličarja, to delo pa je tožena stranka imela na razpolago. Soglašalo je tudi z višino prisojene odškodnine.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je pravočasno revizijo vložila tožena stranka zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz prvega in drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 26/99 in naslednji) ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da sodišče prve stopnje ni odločilo v mejah tožbenega zahtevka oziroma ni prav odločilo o podrednem zahtevku, to je o plačilu odškodnine, o katerem je mogoče odločiti šele, če je primarni zahtevek v celoti zavrnjen. Sodišče druge stopnje se do pritožbenih navedb v zvezi s tem ni opredelilo in s tem enako kot sodišče prve stopnje zagrešilo bistveno kršitev iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s tretjim odstavkom 182. člena ZPP. Nadalje ne soglaša s sodiščem, da je jasno postavljeni podredni zahtevek mogoče šteti za spremembo tožbe na podlagi 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS št. 2/2004). Na pritožbeno grajo sodišče druge stopnje ni odgovorilo, zato mu revizija očita bistveno kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Isto kršitev očita sodišču druge stopnje, ker ni odgovorilo na pritožbeno navedbo o tem, da tožnik ni podal izjave, da ne želi nadaljevanja delovnega razmerja in da je sodišče prve stopnje preseglo meje razpravnega načela. Sodišče prve stopnje naj bi namreč toženi stranki odvzelo možnost obravnavanja pred sodiščem, ker je tožnikovo navedbo, da „navedbe tožene stranke kažejo, da bo nadaljevanje delovnega razmerja med pravdnima strankama, četudi bi tožnik s tožbo uspel, nemogoče ..“ štelo za izjavo, da ne želi vrnitve k toženi stranki. S tem naj bi zagrešilo bistveno kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Zmotno uporabo materialnega prava pa revizija sodišču očita glede tretjega odstavka 88. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS št. 42/2002 in naslednji). Meni, da je neživljenjsko pričakovati, da delodajalec pri iskanju možnosti zaposlitve pod spremenjenimi pogoji ne bi upošteval zdravstvenega stanja delavca. Zdravstvene omejitve pri delu mora upoštevati tudi pri ponudbi ustreznega dela, saj mu ne more ponuditi sicer strokovno ustreznega dela, če zanj zdravstveno ni sposoben (sodba VS RS VIII Ips 261/2011 z dne 8. 5. 2012). Tudi glede višine odškodnine uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo plačilo odškodnine, od katere naj odvede javne dajatve in akontacijo dohodnine, čeprav se od odškodnine ne plačajo niti prispevki niti dohodnina. Na koncu revizija opozarja tudi na 2. točko izreka sodbe sodišča prve stopnje, ki ni izvršljiva. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe in zavrnitev tožbenega zahtevka.

5. Po prvem odstavku 371. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

6. Očitek bistvenih kršitev določb pravdnega postopka je neutemeljen.

7. Sodišče druge stopnje je odgovorilo na vse pritožbene navedbe, ki so bile odločilnega pomena. Na tiste, ki niso odločilnega pomena, ni bilo dolžno odgovarjati, zlasti pa ni dolžno odgovarjati na razlage in tolmačenja posameznih zakonskih določb.

8. Sodišče druge stopnje, in pred tem sodišče prve stopnje, ni zagrešilo kršitve iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s tretjim odstavkom 182. člena ZPP. Revizijska izvajanja o prekoračitvi tožbenega zahtevka in o nezakoniti odločitvi o podrednem zahtevku kažejo na napačno razumevanje institutov delovnega prava, konkretno prenehanja pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča (sodna razveza). Pri odločitvi o sodni razvezi pogodbe o zaposlitvi na podlagi 118. člena ZDR in odškodnini namesto reintegracije ne gre za odločanje o podrednem zahtevku v smislu tretjega odstavka 182. člena ZPP. Gre za to, da ima sodišče po zakonu možnost, bodisi na predlog strank bodisi brez predloga strank, upoštevaje okoliščine in interese strank, kljub nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi le to razvezati in stranki namesto reintegracije (vrnitve na delo) prisoditi primerno odškodnino. Ob razlagi, ki jo ponuja revidentka, uporaba 118. člena ZDR sploh ne bi bila nikoli možna, saj prezre, da je pogoj za odločitev na tej podlagi utemeljenost zahtevka (nezakonitost odpovedi in pravica do reintegracije) in ne njegova neutemeljenost.

9. Neutemeljen je očitek bistvene kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tudi glede stališča sodišča, da je tožnik odškodnino namesto reintegracije lahko zahteval na podlagi četrtega odstavka 41. člena ZDSS-1. Ta določba omogoča delavcu, da v sporu o obstoju in prenehanju delovnega razmerja lahko spremeni tožbo glede zahtevka do konca glavne obravnave brez privolitve tožene stranke. Ne glede na to, kako je k spremembi zahtevka (sodna razveza in odškodnina namesto reintegracije) pristopil tožnikov pooblaščenec, je citirana določba ZDSS-1 namenjena prav primerom, kot je sporni. Delavcu omogoča, da se do konca glavne obravnave odpove reintegraciji, ki jo je prvotno uveljavljal in eventualno namesto nje zahteva odškodnino (tretji odstavek 118. člena ZDR). Sodišče druge stopnje je na pritožbene navedbe v zvezi s tem jasno in povsem ustrezno odgovorilo.

10. Neutemeljen je očitek bistvenih kršitev iz 14. in 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tudi glede tega, da sodišče druge stopnje ni odgovorilo na pritožbene navedbe o odsotnosti tožnikove izrecne izjave, da ne želi vrnitve k toženi stranki. Sodišče druge stopnje na ta pritožbeni očitek res ni posebej odgovarjalo, vendar to ne predstavlja očitanih kršitev. Izpodbijana sodba je tudi brez tega jasna in vsebuje razloge o odločilnih dejstvih, toženi stranki pa zato z ničemer ni bila odvzeta možnost obravnavanja. Sodišče bi lahko pogodbo o zaposlitvi razvezalo in tožniku prisodilo odškodnino tudi samo, brez kakršnegakoli predloga strank (tožeče ali tožene), in sicer na podlagi drugega odstavka 118. člena ZDR. Za odločanje o sodni razvezi in odškodnini na podlagi 118. člena ZDR izjava delavca ni potrebna.

11. Neutemeljen je tudi očitek, da je neizvršljiv in v nasprotju sam s sabo drugi odstavek 2. točke izreka. Izrek je jasen. Tožniku je delovno razmerje prenehalo 20. 1. 2011; ker je sodišče prve stopnje ugotovilo nezakonitost odpovedi in odločilo o trajanju do 22. 11. 2011 je jasno, da se prejemki, ki jih je prisodilo, nanašajo na čas od 20. 1. 2011 do 22. 11. 2011. V izreku glede tega ni nasprotja, zato je očitek bistvene kršitve neutemeljen.

12. Utemeljeno pa revizija uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava.

13. Revizijsko sodišče je vezano na dejansko stanje, ki je bilo podlaga za odločitev sodišča druge stopnje. Iz njega izhaja, da je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga dne 20. 12. 2010. Odpovedni rok se je iztekel 20. 1. 2011 in s tem dnem je tožniku delovno razmerje prenehalo. Poslovni razlog je tožena stranka obrazložila z reorganizacijo delovnega procesa, zaradi katere tožnikovo delo na delovnem mestu pomožni delavec v reciklaži pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi ni bilo več potrebno. Delovno mesto formalno ni bilo ukinjeno. Tožena stranka tožniku ni ponudila drugega ustreznega dela, čeprav je imela na razpolago „delo viličarja“ (pravilno: voznika viličarja), ki ga je tožnik opravljal tudi že prej. Pred odpovedjo pogodbe o zaposlitvi je tožnik opravil  zdravniški pregled, na katerem je bilo ugotovljeno, da začasno ni sposoben za to opravilo.

14. Revizijsko sodišče soglaša s presojo sodišča druge stopnje, da formalna ukinitev delovnega mesta s posebnim sklepom ali spremembo akta o sistemizaciji ni pogoj za obstoj odpovednega razloga. Ni pa mogoče soglašati s stališčem, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ker tožena stranka tožniku ni ponudila dela voznika viličarja, kar naj bi bila dolžna storiti kljub zdravniškemu spričevalu, da tožnik za to delo začasno ni zmožen. Delodajalec mora preveriti možnost zaposlitve pod spremenjenimi pogoji in če ta možnost obstaja, ponuditi delavcu sklenitev nove pogodbe. Obveznost delodajalca, da delavcu ponudi sklenitev nove pogodbe o zaposlitvi, je v skladu s tretjim odstavkom 88. člena ZDR podana, če ima delodajalec na voljo prosto ustrezno delovno mesto (ustreznost je opredeljena v tretjem odstavku 90. člena ZDR), če izkazuje potrebo po zaposlitvi delavca na prostem delovnem mestu (1) in če je delavec za eventualno prosto in ustrezno delovno mesto zdravstveno sposoben (2). Splošna začasna zdravstvena nezmožnost za opravljanje dela res ne bi bila ovira za ponudbo ustreznega dela, zdravstvena nezmožnost za opravljanje prav določenega dela, konkretno (tudi) vožnje viličarja pa je ovira, zaradi katere tožena stranka tožniku tega dela utemeljeno ni ponudila.  Zato je zaključek sodišča druge stopnje, da je odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita, ker tožena stranka tožniku ni ponudila dela voznika viličarja,  materialnopravno zmoten.

15. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava se sodišče druge stopnje ni opredelilo do vseh, za odločitev relevantnih dejstev. Glede odpovednega razloga je navedlo le, da formalna ukinitev delovnega mesta ni pogoj za zakonitost odpovedi, ni pa se opredelilo do drugih ugotovitev sodišča prve stopnje, s katerimi je le to utemeljevalo odločitev o nezakonitosti odpovedi: da se potreba po tožnikovem delu ni zmanjšala, ker ne verjame direktoričini izpovedi o padcu prometa, saj so se prihodki družbe v letu 2010 povečali glede na leto 2009, da se je od leta 2009 povečevalo število zaposlenih, da je narasel tudi poslovni izid, da je do izgube posla s H. S. prišlo šele v maju 2011, to je po odpovedi pogodbe o zaposlitvi in da je prenehala potreba le po nekaterih opravilih iz delokroga tožnikovega delovnega mesta, ne pa po vseh. Prav tako pa se zaradi tega ni opredelilo do stališča sodišča prve stopnje, da bi tožena stranka tožniku lahko zagotovila dela v mlinu, čeprav takšno delo izhaja tudi iz opisa pogodbe o zaposlitvi in čeprav bi ga tožnik po lastni izpovedi lahko opravljal kljub poškodbi roke ter do ugotovitve o zaposlitvah za določen čas na enakih delih, kot jih je opravljal tožnik. Vse navedeno so bili razlogi, s katerimi je sodišče prve stopnje utemeljevalo odločitev o nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi in do katerih se sodišče druge stopnje, ker se je zadovoljilo z zmotno presojo, da je odpoved nezakonita, ker tožniku ni bilo ponujeno delo voznika viličarja, ni opredelilo.

16. V ponovljenem postopku se bo moralo opredeliti tudi do teh razlogov sodbe sodišča prve stopnje in presoditi pravilnost uporabe materialnega prava tudi glede navedenih dejstev. V kolikor bo ponovno prišlo do ugotovitve, da je odpoved nezakonita, pa revizijsko sodišče v izogib nadaljnjim spornim vprašanjem odgovarja tudi na revizijske navedbe glede prisojene odškodnine.

17. Očitek zmotne uporabe materialnega prava glede odločitve o odškodnini ni utemeljen, pri čemer revizijsko sodišče izrecno poudarja, da se ne opredeljuje do zelo vprašljivih kriterijev, na podlagi katerih je sodišče prve stopnje odmerilo odškodnino, saj jim revizija ne nasprotuje in višini ne oporeka. Sodišče druge stopnje je potrdilo odločitev sodišča prve stopnje, da mora tožena stranka izplačati neto odškodnino, ki se odmeri od bruto zneska po plačilu „javnih dajatev in akontacije dohodnine“. Odškodnina na podlagi 118. člena ZDR je izplačilo delodajalca v zvezi s prenehanjem veljavnosti pogodbe o zaposlitvi, ki se po 5. točki prvega odstavka 37. člena Zakona o dohodnini (ZDoh-2, Ur. l. RS št. 117/2006 in naslednji) šteje za dohodek iz delovnega razmerja, saj je prenehanje pogodbe o zaposlitvi na podlagi sodbe sodišča eden od načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Ta odškodnina ni zajeta med prejemki, od katerih se dohodnina ne plača (revizija se sklicuje na 5. točko 27. člena ZDoh-2), saj ne gre za odškodnino zaradi osebnih poškodb ali škode na osebnem premoženju, pač pa za posebne vrste odškodnino namesto reintegracije, ki se šteje za izplačilo v zvezi s prenehanjem veljavnosti pogodbe o zaposlitvi. Zavezanec za plačilo davka je delavec sam (4. člen ZDoh-2). Odmera in poračun dohodnine se za posamezno davčno leto opravita po preteku leta, z odločbo davčnega organa, v rokih in na način, določen z ZDoh-2 in zakonom, ki ureja davčni postopek (prvi odstavek 123. člena ZDoh-2). Od dohodkov zavezanca se med letom plačuje akontacija dohodnine (prvi odstavek 124. člena ZDoh-2). Izračun akontacije dohodnine se opravi na podlagi davčnega obračuna z davčnim odtegljajem ali na podlagi obračuna, ki ga opravi zavezanec sam. Izračun akontacije dohodnine z davčnim odtegljajem je zavezan opraviti plačnik davka. Po tretjem odstavku 125. člena ZDoh-2 je plačnik davka oseba, ki izplačuje dohodke, obdavčljive po tem zakonu, v konkretnem primeru delodajalec. Ob izplačilu odškodnine se zato na navedeni zakonski podlagi lahko naloži plačniku izplačljivega dohodka, da od bruto zneska plača davek, kar je v konkretnem primeru sodišče prve stopnje tudi storilo.

18. Izrek o stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

Op. št. (1):    Glej sodbo VS RS VIII Ips 139/2012 z dne 15. 10. 2012.

Op. št. (2):    Glej sodbo VS RS VIII Ips 261/2011 z dne 8. 5. 2012.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.