Sodba VIII Ips 71/2012, enako tudi VIII Ips 67/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-01-14

naknadna odmera starostne pokojnine - pravnomočno odmerjena pokojnina - pokojninska osnova - pravnomočnost - zavrženje zahteve za novo odmero - novo dejstvo - obseg varovanja pravnomočnosti v upravni odločbi - obnova postopka

Dejstvo, da tožena stranka pri odmeri pokojnine ni upoštevala zneskov, namenjenih za nakup obveznic (čeprav je bila ustavna odločba U-I 392/98 izdana že 10. 7. 2002), ni bilo novo, le tožnica zanj očitno ob odmeri pokojnine ni vedela in se zato zoper odločbo ni pritožila. V takem primeru ni mogoče zahtevati nove odmere pokojnine.

1. Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku, odpravilo odločbi tožene stranke z dne 28. 1. 2010 in 22. 4. 2010 ter ji naložilo, da mora tožnici izdati novo odločbo o odmeri starostne pokojnine v 30 dneh po pravnomočnosti sodbe ter ji povrniti stroške postopka. Ugotovilo je, da je bila tožnici pravnomočno priznana in odmerjena starostna pokojnina z odločbo tožene stranke z dne 14. 11. 2006, ki je tožnica ni izpodbijala. V tej odločbi niso bila upoštevana vplačila za notranji odkup delnic v letu 1992. Tožena stranka je zahtevo zavrgla v skladu s 4. točko prvega odstavka 129. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP, Ur. l. RS, št. 80/99 in naslednji) z obrazložitvijo, da je bilo o odmeri pokojnine že pravnomočno odločeno. Po presoji sodišča pa neupoštevanje dela plače pri prvotni odmeri pomeni, da o tem delu morebitne pokojninske osnove še ni bilo pravnomočno odločeno, zato lahko zavarovanec zahteva novo odmero pokojnine.

2. Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in prvostopenjsko sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo. Obrazložilo je, da je tožena stranka pravilno zavrgla tožničino zahtevo, ker je odločba o priznanju starostne pokojnine z dne 14. 11. 2006 postala pravnomočna, tožnica pa zoper njo ni uporabila rednih oziroma izrednih pravnih sredstev.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnica vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Sodišču druge stopnje očita zmotno uporabo 43. člena Zakona o matični evidenci zavarovancev in uživalcev pravic iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja (ZMEPIZ, Ur. l. RS, 81/2000 in naslednji), 5. in 39. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju – v nadaljevanju ZPIZ-1, 3. člena Zakona o sodiščih (ZS, Ur. l. RS št. 19/94 in naslednji) ter kršitev pravic iz 14. in 50. člena Ustave RS. Navaja, da je  do neupoštevanja zneska, namenjenega za nakup obveznic prišlo zato, ker je delodajalec v letu 1994 sledil napačnemu stališču tožene stranke, da ti zneski ne spadajo v pokojninsko osnovo. Na njeno zahtevo je takrat popravil obrazce M-4 in te zneske izločil, čeprav so bili prispevki od njih plačani. Da je bilo stališče tožene stranke napačno, izhaja iz odločbe Ustavnega sodišča z dne 10. 7. 2002. Že takrat bi morala tožena stranka poskrbeti za pravilen vnos podatkov, vendar pa je šele 21. 1. 2009 opravila revizijo pri delodajalcu in ugotovila, da so bila sredstva, namenjena za nakup obveznic, „razdeljena delavcem v skladu z osnovami in merili za delitev sredstev za plače in se zavarovancem upoštevajo pri izračunu pokojninske osnove“. Kljub temu se tožnici pokojnina ni ustrezno povečala. Ugotovitve notranje revizije predstavljajo novo dejstvo (poprava podatkov v matični evidenci), ki ni del prejšnjega dejanskega stanja in organ o njem še ni odločal. Niti iz izreka niti iz obrazložitve odločbe ne izhaja, da je tožena stranka o teh zneskih odločala. Revidentka meni, da gre glede na usodo 185. člena prejšnjega Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ, Ur. l. RS št. 12/92 in naslednji), ki je bil razdeljen na 180. in 181. člen ZPIZ-1, za zakonsko praznino, ki jo je sodišče prve stopnje ob upoštevanju 3. člena ZS pravilno zapolnilo. Stališče Vrhovnega sodišča, na katerega se sklicuje sodišče druge stopnje, lahko velja le v primeru, če bi bil postopek pri toženi stranki izpeljan procesno pravno korektno in če bi bila tožnica seznanjena s tem, kaj je bilo pri odmeri pokojnine upoštevano in kaj ne. Zato se z revizijo predlaga sprememba izpodbijane sodbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje.

5. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena Zakona o pravdnem postopku – v nadaljevanju ZPP). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP).

6. Materialno pravo ni zmotno uporabljeno.

7. Iz dejstev, ugotovljenih pred sodiščem prve stopnje in sprejetih po sodišču druge stopnje izhaja, da je bila tožnici odmerjena pokojnina z odločbo z dne 14. 11. 2006. Tožena stranka v osnovo za odmero pokojnine ni vštela zneskov, ki jih je tožnica v letu 1992 namenila za notranji odkup podjetja, torej nakup obveznic podjetja, kjer je bila zaposlena. Tožnica se zoper odločbo ni pritožila, pač pa je dne 18. 1. 2010 na podlagi ugotovitev notranje revizije tožene stranke z dne 4. 2. 2009 vložila zahtevo za novo odmero pokojnine z upoštevanjem tudi teh zneskov. Tožena stranka je zahtevo za ponovno odmero pokojnine z dokončno odločbo z dne 28. 1. 2010 zavrgla z obrazložitvijo, da je o njeni pokojnini že pravnomočno odločeno. Sklicevala se je na 4. točko prvega odstavka 129. člena ZUP.

8. Po prvem odstavku 39. člena ZPIZ-1 se starostna pokojnina odmeri od mesečnega povprečja plač, ki jih je zavarovanec prejel, oziroma zavarovalnih osnov, od katerih so mu bili obračunani prispevki v katerihkoli zaporednih 18 letih zavarovanja po 1. 1. 1970, ki so zanj najugodnejša. Pri odmeri pokojnine, o kateri je bilo odločeno z odločbo z dne 14. 11. 2006 zneski, ki jih tožnica uveljavlja naknadno, niso bili všteti v pokojninsko osnovo. Vendar z odločbo ni bilo odločeno o zneskih, ki predstavljajo osnovo za odmero pokojnine, pač pa o pravici do pokojnine in njeni višini. Plače oziroma drugi prejemki, od katerih so bili plačani prispevki, v okviru pokojninske osnove predstavljajo le dejansko podlago za odločitev o pravici.

9. Vrhovno sodišče je že v več odločbah zavzelo stališče, da dejansko stanje, ki je podlaga za priznanje pravic oz. za naložitev obveznosti, ne predstavljajo le dejstva, ugotovljena z odločbo, temveč vsa dejstva, ki so nastala do izdaje upravne odločbe in bi lahko predstavljala dejansko podlago za odločanje o pravici oz. obveznosti materialnega prava. Če tožena stranka pokojninsko osnovo izračuna napačno, stranka napačna oz. neugotovljena dejstva lahko uveljavlja z rednimi ali izrednimi pravnimi sredstvi (1). Te možnosti tožnica ni  izkoristila. Namesto tega je vložila zahtevo za ponovno odmero pokojnine.

10. V času vložitve tožničine zahteve za ponovno odmero pokojnine so toženo stranko pri odločanju zavezovala pravila ZPIZ-1, ki take ponovne odmere ne predvideva. V 180. členu ZPIZ-1 je predvidena ponovna odmera le v primeru naknadno pridobljene pokojninske dobe zaradi ponovnega vstopa v zavarovanje. Celo v primeru, ko se določeno obdobje pokojninske dobe, dopolnjene pred uveljavitvijo pravice do pokojnine, prizna naknadno, ponovna odmera ni predvidena, ampak je v 181. členu ZPIZ-1 predvideno le odstotno povečanje že uveljavljene pokojnine. Obakrat gre za primera naknadno pridobljene pokojninske dobe, torej za novo dejstvo, zato citirani določbi ne urejata podobnega primera, kot je sporni in določbe drugega odstavka 3. člena ZS o zakonski praznini ni mogoče uporabiti. Dejstvo, da tožena stranka pri odmeri pokojnine ni upoštevala zneskov, namenjenih za nakup obveznic (čeprav je bila ustavna odločba U-I 392/98 izdana že 10. 7. 2002), ni bilo novo, le tožnica zanj očitno ob odmeri pokojnine ni vedela in se zato zoper odločbo ni pritožila. V takem primeru ni mogoče zahtevati nove odmere pokojnine, ampak po prvi točki 260. člena ZUP, ki se v skladu s prvim odstavkom 12. člena in 249. členom ZPIZ-1 uporablja pri odločanju o pravicah iz obveznega zavarovanja, obnovo postopka pod pogojem, da okoliščin, zaradi katerih se predlaga obnova postopka, stranka brez svoje krivde ni mogla navesti v končanem prejšnjem postopku (drugi odstavek 261. člena ZUP).

11. Tožnica, razen z izrednim pravnim sredstvom, ne more doseči spremembe pravnomočne in dokončne odločbe, s katero ji je bila priznana pravica do pokojnine. Ker je vložila zahtevo za ponovno odmero pokojnine, je podlaga za zavrženje slednje v 4. točki prvega odstavka 129. člena ZUP, ki določa, da organ s sklepom zavrže zahtevo, če se o isti upravni zadevi že vodi upravni ali sodni postopek, ali je bilo že pravnomočno odločeno, pa je stranka z odločbo pridobila kakšne pravice, ali pa so ji bile naložene kakšne obveznosti.

12. Institut pravnomočnosti je urejen tudi v 158. členu Ustave RS, ki določa, da je pravna razmerja, urejena s pravnomočno odločbo državnega organa, mogoče odpraviti, razveljaviti ali spremeniti le v primerih in po postopkih, določenih z zakonom. Kot izhaja iz predhodnih ugotovitev, tožnica teh postopkov ni sprožila. Zato je neutemeljen  tudi revizijski očitek o kršitvi ustavnih pravic.

13. Glede na navedeno in v skladu s 378. členom ZPP je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo.

Op. št. (1):   Prim. sodbe Vrhovnega sodišča VIII Ips 147/2010 z dne 20. 2. 2012, VIII Ips 263/2010 z dne 20. 2. 2012, VIII Ips 116/2011 z dne 17. 4. 2012, VIII Ips 147/2011 z dne 4. 6. 2012, VIII Ips 151/2011 z dne 4. 6. 2012 in VIII Ips 149/2011 z dne 18. 6. 2012.

Opr. št: VIII Ips 67/2012, ECLI:SI:VSRS:2012:VIII.IPS.67.2012

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.