Sklep I Up 157/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-04-24

Peter Golob (preds.), Marko Prijatelj (poroč.), Borivoj Rozman

obnova sodnega postopka - obnovitveni razlog - nova dejstva in dokazi - sprememba pravnega stališča - pravo EU - načelo lojalnega sodelovanja

Drugi odstavek 96. člena ZUS-1 določa, da je obnova postopka zaradi novih dejstev ali dokazov, na podlagi katerih bi bil spor za stranko ugodneje rešen, če bi se nanje stranka sklicevala ali če bi jih uporabila v prejšnjem postopku, torej iz razloga po 1. točki prvega odstavka 96. člena ZUS-1, mogoča le, če je sodišče samo ugotavljalo dejansko stanje. Ker prvostopenjsko sodišče tega v postopku o glavni stvari ni storilo, temveč je o tožbi odločilo na seji senata na podlagi dejanskega stanja, ugotovljenega v upravnem postopku, kar je navedlo tudi v obrazložitvi sodbe, je po presoji Vrhovnega sodišča pravilno presodilo, da dovolitev obnove iz razloga po 1. točki prvega odstavka 96. člena ZUS-1 ni dopustna.

Pravo EU nacionalnega sodišča ne obvezuje, da dovoli uporabo pravnega sredstva zoper pravnomočno sodno odločbo v nasprotju z nacionalnimi postopkovnimi pravili, da bi s tem omogočilo odpravo kršitev prava EU.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

II. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Z izpodbijanim sklepom je prvostopenjsko sodišče zavrglo predlog tožeče stranke (v nadaljevanju pritožnik) za obnovo postopka, ki je bil pravnomočno končan s sodbo istega sodišča U 1710/2008-24 z dne 4. 5. 2010. Zoper slednjo je pritožnik vložil tudi revizijo, ki jo je Vrhovno sodišče s sodbo X Ips 333/2012 z dne 26. 3. 2012 zavrnilo kot neutemeljeno. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa je prvostopenjsko sodišče navedlo, da pritožnik uveljavlja obnovitveni razlog iz 1. točke prvega odstavka 96. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1), ki omogoča obnovo postopka zaradi novih dejstev ali novih dokazov. Po navedbah pritožnika naj bi bilo novo dejstvo oziroma dokaz novejša sodna praska Sodišča Evropske unije (v nadaljevanju SEU) ter Vrhovnega sodišča, in sicer, kot izhaja iz pritožbenih navedb, v zvezi z zadevami, ki se nanašajo na zavrnitev pravice do odbitka vstopnega davka na dodano vrednost (v nadaljevanju DDV) po računih, ki so jih izdali tako imenovani neplačujoči gospodarski subjekti. Svojo odločitev je prvostopenjsko sodišče oprlo na določbo drugega odstavka 96. člena ZUS-1, ki določa, da se sme zaradi razloga iz 1. točke prvega odstavka 96. člena ZUS-1 obnova dovoliti le, če je sodišče samo ugotavljalo dejansko stanje. Ker sodišče v upravnem sporu, katerega obnovo predlaga pritožnik, ni samo ugotavljalo dejanskega stanja, temveč je o tožbi odločilo na podlagi dejanskega stanja, ugotovljenega v upravnem postopku, je pritožnikov predlog za obnovo zavrglo na podlagi prvega odstavka 100. člena ZUS-1.

2. V pritožbi zoper izpodbijani sklep pritožnik uveljavlja vse pritožbene razloge. Navaja, da ključni razlog, zaradi katerega je bil neuspešen v upravnem in kasnejšem sodnem postopku, to je, da naj bi nepravilno in nepopolno vodil dokumentacijo glede nabave materiala od neplačujočih gospodarskih subjektov, glede na stališča novejše sodne prakse SEU in Vrhovnega sodišča, ne zadostuje za zavrnitev pravice do odbitka vstopnega DDV. Če bi bilo o njegovi zadevi odločeno v času, ko so se nova stališča ustalila, bi v zadevi zagotovo uspel. Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep odpravi ter dopusti predlagano obnovo oziroma ga razveljavi in vrne upravnemu sodišču v ponovno odločanje. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

4. Drugi odstavek 96. člena ZUS-1 določa, da je obnova postopka zaradi novih dejstev ali dokazov, na podlagi katerih bi bil spor za stranko ugodneje rešen, če bi se nanje stranka sklicevala ali če bi jih uporabila v prejšnjem postopku, torej iz razloga po 1. točki prvega odstavka 96. člena ZUS-1, mogoča le, če je sodišče samo ugotavljalo dejansko stanje. Ker prvostopenjsko sodišče tega v postopku o glavni stvari ni storilo, temveč je o tožbi odločilo na seji senata na podlagi dejanskega stanja, ugotovljenega v upravnem postopku, kar je navedlo tudi v obrazložitvi sodbe, je po presoji Vrhovnega sodišča pravilno presodilo, da dovolitev obnove iz razloga po 1. točki prvega odstavka 96. člena ZUS-1 ni dopustna in je zato predlog pravilno zavrglo, sklicujoč se na prvi odstavek 100. člena ZUS-1, ki določa, da sodišče zavrže predlog za obnovo s sklepom, če ugotovi, da je predlog vložila neupravičena oseba ali je bil vložen prepozno ali da stranka ni izkazala, da je zakoniti razlog za obnovo vsaj verjeten. Takšno stališče je ustaljeno stališče upravnosodne prakse Vrhovnega sodišča (glej npr. zadeve I Up 480/2009, I Up 420/2009, I Up 608/2008, I Up 357/2009, I Up 116/2008, I Up 88/2013).

5. Kljub temu, da že navedeno zadostuje za zavrnitev pritožbe, je treba opozoriti, da pritožnik obnovo postopka predlaga zaradi zatrjevane spremembe pravnih stališč, ki naj bi bila zanj ugodnejša. Sprememba stališča o določenem pravnem vprašanju, kot tudi sprememba prava oziroma pravnega naziranja, pa po naravi stvari niso nova dejstva oziroma dokazi v smislu 1. točke prvega odstavka 96. člena ZUS-1, saj so nova dejstva in dokazi po tej določbi le nova dejstva in dokazi v zvezi z dejanskim stanjem, ki je bilo podlaga za odločitev, ne pa nova pravna stališča. Glede na navedeno torej želi pritožnik doseči obnovo postopka iz razloga, ki sploh ni dopusten obnovitveni razlog.

6. Ker se pritožnik sklicuje na stališča SEU in navaja, da naj bi bila odločitev v glavni stvari v nasprotju s temi stališči SEU, je vredno še pojasniti, da pravo EU nacionalnega sodišča ne obvezuje, da dovoli uporabo pravnega sredstva zoper pravnomočno sodno odločbo v nasprotju z nacionalnimi postopkovnimi pravili, da bi s tem omogočilo odpravo kršitev prava EU. Da nacionalno sodišče ni dolžno ignorirati nacionalnih postopkovnih pravil, ki urejajo sodne postopke, da bi lahko ponovno preučilo pravnomočno sodno odločbo in jo razveljavilo, če bi se izkazalo, da je v nasprotju s pravom EU, kljub načelu lojalnega sodelovanja, je potrdilo tudi SEU v sodbi v zadevi Rosmarie Kapferer, C-234/04 z dne 16. 3. 2006, katere izrek se glasi: „Načelo sodelovanja, ki izhaja iz člena 10 ES, nacionalnega sodišča ne obvezuje, da ne uporabi nacionalnih postopkovnih pravil, zato da bi ponovno preučilo pravnomočno sodno odločbo in jo razveljavilo, če se izkaže, da je v nasprotju s pravom Skupnosti.“

7. Vrhovno sodišče je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep prvostopenjskega sodišča na podlagi 76. člena ZUS-1.

V skladu s prvim odstavkom 154. člena in prvim odstavkom 165. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 tožeča stranka sama trpi svoje stroške pritožbenega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.