Sodba VIII Ips 32/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-12-09

dr. Aleksej Cvetko (preds.), mag. Marijan Debelak (poroč.), Miran Blaha, Marjana Lubinič, mag. Ivan Robnik

odpoved pogodbe o zaposlitvi - poslovni razlog - reorganizacija

Za presojo utemeljenosti poslovnega razloga je bistvena ugotovitev, da je zaradi spremembe organizacije pri toženi stranki delo tožnika postalo nepotrebno.

Zagotavljanje finančnih sredstev za posamezna delovna mesta in sistematizacija je v pristojnosti delodajalca. Delodajalec lahko naloge dveh delovnih mest po lastni presoji združi v eno delovno mesto. V zvezi s tem je treba izhajati iz materialnopravnega izhodišča, da sodišče ne more presojati smotrnosti in potrebnosti reorganizacije, niti o tem, s koliko zaposlenimi bo delodajalec (po reorganizaciji) opravljal delo.

Zatrjevanje tožene stranke, da ni bilo možnosti za zaposlitev tožnika pod spremenjenimi pogoji, je sodišče preizkusilo z zaslišanjem priče, ki je izpovedala, da ni bilo prostih delovnih mest, na katerih bi ga lahko zaposlila. Če je tožnik menil drugače ali če so obstajala še kakšna druga delovna mesta, kjer bi ga bilo mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji, bi moral to tudi določno zatrjevati. Ne zadošča zgolj trditev, da so na voljo delovna mesta, ki so določena v sistematizaciji. Dokazno breme glede izpolnitve dolžnosti iz tretjega odstavka 88. člena ZDR je res na delodajalcu, vendar mora tudi delavec zatrjevati, da je delodajalec imel prosta ustrezna delovna mesta in katera bi to lahko bila. Takšna zahteva ne pomeni prevalitve trditvenega in dokaznega bremena na drugo stranko, pač pa zgolj realizacijo 212. člena ZPP.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku z dne 24. 11. 2011, posledično pa tudi reintegracijski in reparacijske zahtevke. Presodilo je, da je tožena stranka dokazala obstoj utemeljenega poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker zaradi reorganizacije delo tožnika pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi ni bilo več potrebno. Za zakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi so bili izpolnjeni v zakonu določeni pogoji, tožena stranka pa v času odpovedi ni razpolagala s prostim delovnim mestom za tožnika.

2. Sodišče druge stopnje se je strinjalo z dejanskimi razlogi in pravno presojo prvostopenjskega sodišča, zato je zavrnilo pritožbo tožnika in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Soglašalo je z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je prišlo do napačne označitve delovnega mesta v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi samo zaradi pisne pomote. Pojasnilo je, da za zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga ni potrebna predhodna ukinitev delovnega mesta, saj zadošča ugotovitev, da je zaradi spremenjene organizacije delo delavca dejansko postalo nepotrebno. Iz tega razloga tudi ni pomembno, ali je nova direktorica izpolnjevala pogoje za zasedbo delovnega mesta strokovni delavec.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da mu je tožena stranka odpovedala pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto, na katerem ni bil nikoli zaposlen. Iz odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 24. 11. 2011 izhaja, da je bila tožniku odpovedana pogodba o zaposlitvi za delovno mesto strokovni sodelavec – svetovalec 1, čeprav je bil po pogodbi o zaposlitvi z dne 14. 7. 2011 zaposlen na delovnem mestu strokovni delavec – svetovalec 1. Da ne gre za pisno pomoto, kaže dejstvo, da sta obe delovni mesti pri toženi stranki sistematizirani, med seboj nista primerljivi oziroma podobni, saj je opis delovnih nalog povsem drugačen, zahteva se drugačna stopnja izobrazbe, poleg tega pa sta razvrščeni v drug tarifni razred. Tožena stranka bi morala biti seznanjena s sistematizacijo delovnih mest in tožniku odpovedati pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto, ki ga je zasedal, še posebej zato, ker je odpoved pripravila po zunanjih izvajalcih. Kot močnejša pogodbena stranka nosi posledice morebitnih napak. Stališče sodišč o pisni pomoti je napačno, posledica tega pa je zmotna uporaba materialnega prava. Poleg tega sodišči ne obrazložita, na podlagi katerih dejstev in dokazov sta zaključili, da gre za pisno pomoto. To predstavlja kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in naslednji). Tudi tožena stranka v zvezi s tem ni podala trditvene podlage, niti dokazov. Razlog, da je tožnik hkrati opravljal funkcijo direktorja in naloge strokovnega delavca, je bil v izpolnjevanju pogojev za zasedbo obeh delovnih mest in ne zato, ker bi bila to ustaljena praksa pri toženi stranki. Obe delovni mesti sicer ne bi bili sistematizirani, pač pa združeni v eno delovno mesto. Poleg tega je tožnik večino delovnega časa opravljal naloge strokovnega delavca. Zato je presoja sodišča, da direktor avtomatično opravlja delo strokovnega delavca, napačna in neobrazložena. Ne da se ga preizkusiti, kar predstavlja kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Nova direktorica ni bila nikoli imenovana na delovno mesto strokovni delavec, saj za to delovno mesto ne izpolnjuje pogojev. Sodišči ob odsotnosti ustreznih dokazov nista pojasnili, zakaj sta šteli, da je delo na delovnem mestu strokovni delavec prevzela nova direktorica (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP). Pogojev ne izpolnjuje niti za opravljanje funkcije direktorja zavoda in ravno v zvezi z zasedbo tega delovnega mesta je bil opravljen inšpekcijski nadzor. Presoja sodišč, da je potreba po delu tožnika na tem delovnem mestu prenehala, je napačna, saj nova direktorica nalog na tem delovnem mestu ne sme in ne more opravljati. Zato obrazložitev odpovedi ne zdrži in sta sodišči v zvezi s tem zmotno uporabili materialno pravo. Razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tudi ne more biti ukinitev financiranja delovnega mesta strokovnega delavca. V času, ko je to delovno mesto zasedal tožnik, je funkcijo direktorice opravljala M. Č., ki je za svoje delo prejemala nagrado. Navedeno je pokazatelj, da so zagotovljena finančna sredstva in obstaja potreba po delu na obeh delovnih mestih. Tožena stranka ni dokazala, da je pred odpovedjo preverila, ali je tožnika mogoče zaposliti na drugem ustreznem delovnem mestu. Dokazno breme v zvezi s tem je na delodajalcu, tožnik pa je trditvenemu bremenu zadostil z navedbo, da v okviru sistematizacije obstajajo takšna delovna mesta pri toženi stranki. Sodišči nista pojasnili, zakaj dokaznim predlogom tožnika nista sledili; sodbi sta v tem delu neobrazloženi in ju ni mogoče preizkusiti (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP).

4. Revizija je bila v skladu s 375. členom ZPP vročena toženi stranki, ki je v odgovoru predlagala njeno zavrnitev.

6. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena ZPP). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (prvi odstavek 371. člena ZPP).

7. Tožnik sodišču neutemeljeno očita, da zavrnitve njegovih dokaznih predlogov ni obrazložilo in je zato podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pritožbeno sodišče je pojasnilo, zakaj pridobitev spisa Inšpektorata RS za delo oziroma zaslišanje pristojnega inšpektorja za delo glede na že izvedene dokaze ne bi mogla pripeljati do drugačne dokazne ocene. Zavrnitve preostalih predlaganih dokazov sicer ni izrecno obrazložilo, vendar iz že pojasnjenega razloga to na pravilnost in zakonitost odločitve ni vplivalo. Sodišče ni dolžno slediti dokaznim predlogom strank, če naj bi se z njimi ugotavljalo dejstvo, ki po pravni presoji sodišča ni pomembno za odločitev ali v primeru, ko je dejansko stanje že dovolj raziskano (8., 213. in 287. člen ZPP).

8. Iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč izhaja, da je tožnik v času od 1. 7. 2007 do 1. 7. 2011 pri toženi stranki opravljal funkcijo direktorja in hkrati naloge strokovnega delavca. Po izteku tožnikovega direktorskega mandata in do imenovanja novega direktorja je tožena stranka na to funkcijo začasno imenovala vršilko dolžnosti direktorice M. Č. (v nadaljevanju: v.d.). V.d. je bila upokojena in zato pri toženi stranki ni bila v delovnem razmerju, pač pa je funkcijo opravljala na podlagi podjemne pogodbe le nekaj ur na teden. Zato je bila v tem času s tožnikom sklenjena pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas za delovno mesto strokovni delavec – svetovalec I. Dne 24. 11. 2011 je svet tožene stranke imenoval novo direktorico A. T., ki je z nastopom funkcije (23. 12. 2011) prevzela tudi naloge strokovnega delavca, ki jih je do tedaj opravljal tožnik.

9. Neutemeljene so revizijske navedbe, da je tožena stranka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto strokovni sodelavec – svetovalec 1, na katerem ni bil nikoli zaposlen. Sodišče je v zvezi s tem ugotovilo, da je šlo pri navedbi tožnikovega delovnega mesta v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga zgolj za pisno pomoto, ki ni vplivala na zakonitost odpovedi. Do takšnega zaključka je prišlo na podlagi izpovedi v.d. direktorice, primerjave pogodbe o zaposlitvi z odpovedjo ter ugotovitve, da je imel tožnik pred odpovedjo sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto strokovnega delavca -  svetovalca I (ki je razvrščeno v VII tarifni razred) in je delo na tem delovnem mestu tudi opravljal. Zato očitek tožnika, da je sodba v tem delu neobrazložena in naj bi bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ne drži. Dejstvo, da sta obe delovni mesti pri toženi stranki sistematizirani in se razlikujeta glede kriterijev za zasedbo, do drugačnega zaključka ne bi moglo pripeljati, saj je bil namen tožene stranke tožniku odpovedati zadnjo pogodbo o zaposlitvi, ki se je nanašala na delo na delovnem mestu strokovni delavec – svetovalec 1, ki ga je tudi opravljal po zadnji pogodbi o zaposlitvi.

10. Za presojo utemeljenosti poslovnega razloga je bistvena ugotovitev, da je zaradi spremembe organizacije pri toženi stranki delo tožnika postalo nepotrebno. Zato revizijske navedbe, da je tožnik večino delovnega časa opravljal naloge strokovnega delavca in v manjši meri funkcijo direktorja (ko je še bil direktor), niso odločilnega pomena. Poleg tega tožnik z zavzemanjem, da hkratno opravljanje nalog obeh delovnih mest ni bila ustaljena praksa pri toženi stranki, napada dejanske zaključke sodišča prve stopnje (tretji odstavek 370. člena ZPP). Očitek, da je sodba sodišča v tem delu neobrazložena, ni utemeljen, torej ni podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

11. Za odločitev so nepomembne revizijske navedbe, da naj nova direktorica za zasedbo delovnega mesta strokovni delavec ne bi izpolnjevala pogojev in zato tudi ni bila imenovana na to delovno mesto, da posledično nalog na tem delovnem mestu ne bi smela opravljati in je iz tega razloga odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku nezakonita. Iz dejanskih ugotovitev izhaja, da je imela nova direktorica že v pogodbi o zaposlitvi določeno, da opravlja tudi delo strokovnega sodelavca. Ker je delo dejansko pričela opravljati dne 23. 12. 2011, je delo tožnika postalo nepotrebno. Inšpekcijski nadzor pa je bil opravljen glede izpolnjevanja pogojev v zvezi z zasedbo delovnega mesta direktorja.

12. Zagotavljanje finančnih sredstev za posamezna delovna mesta in sistematizacija je v pristojnosti delodajalca. Delodajalec lahko naloge dveh delovnih mest po lastni presoji združi v eno delovno mesto. V zvezi s tem je treba izhajati iz materialnopravnega izhodišča, da sodišče ne more presojati smotrnosti in potrebnosti reorganizacije, niti o tem, s koliko zaposlenimi bo delodajalec (po reorganizaciji) opravljal delo. Navedbe tožnika glede zagotavljanja finančnih sredstev s strani Ministrstva za delo, družino in socialne zadeve za obe delovni mesti in nenamenske porabe teh sredstev zato za presojo zakonitosti odpovedi niso bistvene. Ni jasno, kaj želi revident doseči z navedbami, da je bilo v času, ko je opravljal naloge strokovnega delavca skupaj z v.d., zagotovljeno financiranje in je obstajala potreba po delu na obeh delovnih mestih. Takšna organizacija dela pri toženi stranki je bila začasna, in sicer do zaposlitve novega direktorja. Pred tem je potreba po delu tožnika obstajala, ker v.d. pri toženi stranki ni bila zaposlena, pač pa je funkcijo  opravljala na podlagi pogodbe civilnega prava samo nekaj ur tedensko.

13. Revizijske navedbe o tem, da tožena stranka v postopku ni dokazala, da je izpolnila svoje obveznosti iz tretjega odstavka 88. člena ZDR, niso utemeljene. Zatrjevanje tožene stranke, da ni bilo možnosti za zaposlitev tožnika pod spremenjenimi pogoji, je sodišče preizkusilo z zaslišanjem priče, ki je izpovedala, da ni bilo prostih delovnih mest, na katerih bi ga lahko zaposlila. Če je tožnik menil drugače ali če so obstajala še kakšna druga delovna mesta, kjer bi ga bilo mogoče zaposliti pod spremenjenimi pogoji, bi moral to tudi določno zatrjevati. Ne zadošča zgolj trditev, da so na voljo delovna mesta, ki so določena v sistematizaciji. Dokazno breme glede izpolnitve dolžnosti iz tretjega odstavka 88. člena ZDR je res na delodajalcu, vendar mora tudi delavec zatrjevati, da je delodajalec imel prosta ustrezna delovna mesta in katera bi to lahko bila. Takšna zahteva ne pomeni prevalitve trditvenega in dokaznega bremena na drugo stranko, pač pa zgolj realizacijo 212. člena ZPP. Sodišče je sodbo v tem delu ustrezno obrazložilo in zato ni podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

14. Pri materialnopravni presoji revizijsko sodišče izhaja iz dejanskih ugotovitev, da je tožena stranka dokazala obstoj utemeljenega in resnega poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi in prenehanje potrebe po delu tožnika zaradi reorganizacije (prva alineja prvega odstavka in drugi odstavek 88. člena ZDR). Glede na navedeno sodišče druge stopnje ni zmotno uporabilo materialnega prava.

15. Ker z revizijo uveljavljani razlogi niso utemeljeni, jo je Vrhovno sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.