Sodba II Ips 241/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-01-17

sodna poravnava - izpodbijanje sodne poravnave - prevara

Pri prevari, ki jo ureja 49. člen OZ gre za izzvano zmoto, ki temelji na nepoštenosti. Res je, da ni nujno, da je zmota bistvena, mora pa tožeča stranka izkazati, da pogodbe ne bi sklenila, če ne bi bila zaradi prevare v zmoti.  Stranka, ki je v zmoti, ima poleg izpodbojnega zahtevka tudi odškodninski zahtevek, oziroma ima odškodninski zahtevek tudi tedaj, ko pogodbe ne izpodbija, če seveda obstoj prevare izkaže.

Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je tožnica na izplačilo 250.000 EUR za svoj ¼ solastninski delež pristala ne da bi bila zavedena oziroma v zmoti glede cene ali okoliščin na strani toženke. Pomembna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnici ne bi bilo treba skleniti poravnave, da bi lahko vztrajala pri nadaljevanju postopka in zahtevala novo cenitev, pa tega ni storila.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, naj se razveljavi sodna poravnava, ki sta jo pravdni stranki sklenili 27. 11. 2007 v nepravdni zadevi razdružitve solastnine in naj sodišče toženki naloži še plačilo 227.225 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zavrnilo je tudi podrejeni tožbeni zahtevek, naj sodišče sodno poravnavo razveljavi le v 2. točki in naj toženki naloži, da mora tožnici plačati še razliko med izplačanim zneskom po poravnavi in zneskom 447.225 EUR, torej 227.225 EUR.

2. Višje sodišče je pritožbo tožnice zavrnilo in je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

3. Zoper odločitev sodišča druge stopnje tožnica vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da njeni pritožbi ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni in ugodi njenemu tožbenemu zahtevku, toženi stranki pa naloži plačilo vseh stroškov. Podrejeno predlaga, naj sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Meni, da je v razlogih sodišča druge stopnje nasprotje, saj je sodišče druge stopnje najprej navedlo, da se je opredelilo do pravnih naziranj obeh strank, nato pa je obrazložilo, da se mu do navedb toženke sploh ni bilo treba opredeljevati. Poudarja, da bi se moralo sodišče opredeliti do navedb obeh pravdnih strank, kar izhaja tudi iz odločbe Ustavnega sodišča št. Up-130/04.  Navaja, da je v pritožbi opozorila, da lahko v primeru, ko gre za prevaro, druga stranka zahteva razveljavitev pogodbe tudi takrat, kadar zmota ni bistvena. Poudarja, da je sodišče druge stopnje kljub temu navedlo, da soglaša z oceno sodišča prve stopnje, da tožnica ni bila v pravno pomembni zmoti. Tožnica meni, da je sodišče druge stopnje tako ponovilo napako sodišča prve stopnje. Opozarja, da so se njene navedbe v vlogah z dne 17. 5. 2007 in 23. 5. 2007 nanašale na takratno vrednotenje celotne nepremičnine brez dodatne parcele, ki je bila vrnjena v postopku denacionalizacije za ceno 280.000 EUR, kar bi moralo opaziti tako sodišče prve kakor tudi sodišče druge stopnje. Poudarja, da je pri sklepanju poravnave sprejela okoliščino, da se nepremičnina ne proda, zlasti zato, ker je tožena stranka uveljavljala nujno ureditev stanovanjskega problema zaradi razveze zakonske zveze, in je predložila tudi razvezno sodbo. Poudarja, da je sprejem teh okoliščin toženka dosegla s prevaro. Ponavlja navedbe iz tožbe, iz katerih po njenem mnenju izhaja, da je toženka pri njej zavestno povzročila zmoto, da ne želi prodati nepremičnine, potem pa je nepremičnino takoj, ko je lastninsko pravico na njej pridobila, prodala za znesek 1,908.900 EUR. Tožnica v reviziji tudi poudarja, da s podrednim zahtevkom ne uveljavlja čezmernega prikrajšanja ampak odškodnino, ki v bistvu predstavlja prikrajšanje z Zakonom o dedovanju določenega minimalnega dela zapuščine, to je nujnega deleža. Poudarja, da glede na to, da je iz kupoprodajne pogodbe jasno razvidna višina vrednosti prodanih nepremičnin, lahko uveljavlja nujni delež v obsegu, za kolikor je zanj prikrajšana.

4. Sodišče je revizijo vročilo toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Vrhovno sodišče uvodoma poudarja, da gre pri prevari, ki jo ureja 49. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) za izzvano zmoto, ki temelji na nepoštenosti. Res je, da ni nujno, da je zmota bistvena, mora pa tožeča stranka izkazati, da pogodbe ne bi sklenila, če ne bi bila zaradi prevare v zmoti. Tako je tudi treba razumeti navedbe sodišča druge stopnje o pravno pomembni zmoti.  Stranka, ki je v zmoti, ima poleg izpodbojnega zahtevka tudi odškodninski zahtevek, oziroma ima odškodninski zahtevek tudi tedaj, ko pogodbe ne izpodbija, vendar le, če seveda obstoj prevare izkaže.

7. Sodišče druge stopnje je obravnavalo vse pritožbene navedbe tožnice, vendar je ocenilo, da tožnica z njimi pravilnosti dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje ni uspela izpodbiti. Pravilna je ugotovitev obeh sodišč, da je tožnica tudi še po navedbah toženke v vlogi z dne 2. 7. 2007, da potrebuje nepremičnino zaradi razveze in da je ne bo prodala, v nadaljnjih dveh vlogah z dne 17. 5. 2007 in 23. 5. 2007 sama poudarila, da se zaveda, da bo toženka nepremičnino prodala takoj, ko bo postala njena izključna lastnica, da ve, da obstaja velik interes za nakup nepremičnine in da se zaveda tržne vrednosti nepremičnine. Upoštevajoč vse te okoliščine, je sodišče prve stopnje ocenilo, da je tožnica na izplačilo 250.000 EUR za svoj ¼ solastninski delež pristala ne da bi bila zavedena oziroma v zmoti glede cene ali okoliščin na strani toženke. Pomembna je tudi ugotovitev sodišča prve stopnje, da tožnici ne bi bilo treba skleniti poravnave, da bi lahko vztrajala pri nadaljevanju postopka in zahtevala novo cenitev, pa tega ni storila. Revizijsko sodišče ocenjuje, da ugotovitev sodišč prve in druge stopnje, da je tožnica sodno poravnavo sklenila ob pravi volji, ni obremenjena z nobeno bistveno kršitvijo določb pravdnega postopka. To pa pomeni, da je pravilna tudi zavrnitev podrejenega zahtevka, pa četudi ta temelji na odškodninski podlagi.

8. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da uveljavljana revizijska razloga nista podana, zato je revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

9. Odločitev, da tožnica sama krije svoje stroške revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.