Sodba II Ips 602/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-03-21

prodajna pogodba - razdrtje pogodbe - vrnitev danega - vrnitev kupnine

Ob ugotovitvah, da je bil sporni znesek izročen kot kupnina, prodajana pogodba pa je bila sporazumno razdrta, je odločitev skladna z določbo                   drugega odstavka 132. člena ZOR, ko toženca zavezuje, da morata tožniku vrniti, kar sta na račun ustno dogovorjene prodajne pogodbe prejela.

1. Sodišče je zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek, da mu morata toženca plačati 15.493,70 EUR z zamudnimi obrestmi v višini obrestne mere, kot jo je B. K. priznavala za vloge v evrih, vezane na eno leto, za čas od 1. 10. 2001 do 31. 12. 2006, od tedaj dalje pa po obrestni meri zakonskih zamudnih obresti.

2. Sodišče druge stopnje je sodbo prvostopenjskega sodišča spremenilo tako, da je zahtevku ugodilo.

3. Toženca sta zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila revizijo. Uveljavljata revizijske razloge relativne bistvene kršitve procesnih pravil iz prvega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP)(1), absolutne bistvene kršitve procesnih pravil iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter zmotne uporabe materialnega prava in predlagata spremembo sodbe sodišča druge stopnje tako, da se tožnikova pritožba zoper sodbo sodišča prve stopnje zavrne in sodba potrdi. Bistvene revizijske trditve bodo povzete v nadaljevanju, ko bo Vrhovno sodišče nanje odgovorilo.

4. Revizija je bila vročena tožniku, ki nanjo ni odgovoril in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije (375. člen ZPP).

6. Tožnik je trdil, da se je s tožencema pogajal za nakup njune vrstne hiše v Š.; dogovorjena naj bi bila kupnina v višini 130.000 DEM, od katerih naj bi                   30.000.000 LIT oziroma vrednost 30.000 DEM izročil najemnici hiše kot poplačilo njenih vlaganj v nepremičnino, ostalih 100.000 DEM pa prodajalcema; najemnici je denar izročil, ostanka kupnine pa tožencema ni plačal zaradi neuspeha pri pridobivanju bančnega posojila. Toženca sta hišo prodala drugemu kupcu, denarja, ki ga je sam plačal najemnici D. Č., pa mu nista vrnila. Vrnitev tega (sedaj v protivrednosti v evrih)  je uveljavljal s tožbo.

7. Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo, ker je ugotovilo, da med najemnico D. Č. in lastnikoma hiše ni bil sklenjen dogovor o plačilu najemničinih vlaganj ter da sta se o povračilu teh vlaganj dogovarjala le najemnica in tožnik; tudi potrdilo o ari v višini 30.000 DEM je podpisala najemnica, ne pa toženca.

8. Sodišče druge stopnje je po opravljeni pritožbeni obravnavi sprejelo dejansko ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da potrdila o ari res nista podpisala prodajalca, pač pa najemnica. Drugačna pa je njegova ugotovitev o podlagi izročitve v tem potrdilu navedenega denarnega zneska D. Č.: tožnik ji ga je izročil zato, ker je bil pred tem sklenjen dogovor med njim in prodajalcema, da ta znesek predstavlja del kupnine. Zato in zaradi nadaljnje ugotovitve, da je bila prodajna pogodba sporazumno razdrta (ko je propadel tožnikov poskus zagotoviti sredstva za plačilo kupnine, je celo sam iskal novega kupca), je presodilo, da sta dolžna skladno z določbo drugega odstavka 132. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) plačani del kupnine vrniti.

9. Toženca v reviziji nasprotujeta ugotovitvama, da je bilo dogovorjeno, da bo tožnik njuno stanovanje odkupil za 130.000 EUR (pravilno DEM) in da je na podlagi dogovora z njima najemnici izročil 30.000.000 ITL, kar predstavlja del dogovorjene kupnine. V zvezi s tem najprej zatrjujeta relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v postopku pred sodiščem druge stopnje v zvezi z 212. in 215. členom istega zakona, češ da na podlagi izvedenih dokazov „teh dejstev ne bi moglo ugotoviti“ zaradi zanikanja tožencev, odsotnosti listinskih dokazov in procesnega položaja, ko je bilo dokazno breme na tožeči stranki. Opozarja na določbo 8. člena ZPP in (očitno v prepričanju, da je bila kršena) poudarjata, da bi moralo sodišče druge stopnje oceniti na pritožbeni obravnavi zaslišane priče ob primerjavi z njihovimi dotedanjimi izpovedmi in ob primerjavi z vsemi ostalimi dokazi, ki jih na pritožbeni obravnavi ni ponovilo. Ker je tožniku verjelo na podlagi sklepanj, spregledalo pa je neskladja v njegovih izjavah, je kršilo načelo enakopravnega obravnavanja. Izpovedi tožencev je razlagalo drugače, kot so bile podane, povzelo je le njune posamezne, iz konteksta iztrgane dele in jim s tem dalo drugačen pomen. Ne drži, da je toženka (na pritožbeni obravnavi) izpovedala drugače (kot prej), saj natančna primerjava obeh izpovedi to ovrže. Zmotno je bilo ocenjeno tudi potrdilo o ari brez datuma, saj iz njega izhaja nekaj povsem drugega, kot je navedeno v razlogih sodbe. Ker je sodišče druge stopnje v obrazložitvi izpodbijane sodbe ocenilo le nekaj izvedenih dokazov, iz katerih ne izhajajo dejstva, kot jih je ugotovilo, o odločilnih dejstvih pa je nasprotuje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku in le-temi, je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. V nadaljevanju toženca obširno pojasnjujeta dejanske okoliščine konkretnega primera, povzemata in analizirata tožnikove trditve ter vsebino dokazov in predstavita svojo oceno le-teh, zaradi česar so po njunem prepričanju ovrženi ključni dejanski zaključki pravnomočne sodbe, ki je zaradi tega tudi materialnopravno zmotna.

10. V zvezi z zbiranjem procesnega gradiva v pravdnem postopku velja razpravno načelo (7. člen ZPP): razen izjemnih primerov, ko je dopustna inkvizitorna metoda, je zbiranje procesnega gradiva, ki ga predstavljajo predvsem trditve o dejstvih in dokazi zanje, dolžnost strank (in ne pravica ali celo dolžnost sodišča). Poleg „čistega“ razpravnega načela veljata tudi načeli o trditvenem in o dokaznem bremenu in o njuni medsebojni povezanosti; po določbi 212. člena ZPP mora vsaka stranka navesti dejstva in predlagati dokaze, na katere opira svoj zahtevek ali s katerimi izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika. S tem pravilom sta definirani procesno in trditveno breme in sicer ne kot procesna dolžnost stranke do sodišča ali do nasprotne stranke, pač pa do same sebe: navajanje relevantnih dejstev in predlaganje učinkovitih dokazov povečuje izgled stranke za uspeh v pravdi.(2) Določa ga materialno pravo; je procesni izraz materialnega trditvenega in dokaznega bremena in je del procesnega prava.(3)

11. Materialno dokazno breme določa pravila o tem, kateri stranki v škodo je treba upoštevati nedokazanost posameznega dejstva, ki je glede na materialno pravo pomembno za odločitev. ZPP v 215. členu določa, da če sodišče na podlagi izvedenih dokazov (8. člen) ne more zanesljivo ugotoviti kakšnega dejstva, sklepa o njem na podlagi pravila o dokaznem bremenu. Nastopi takrat, ko procesno, trditveno in dokazno breme preneha, to je z nastopom prekluzije, navajanja novih dejstev in predlaganja novih dokazov. Stranko takrat zadenejo posledice pomanjkljivega izpolnjevanja procesnega trditvenega in dokaznega bremena: sodišče izda zanjo neugodno odločbo.(4) Ko so izpolnjeni pogoji za uporabo pravil o dokaznem bremenu, pa sodišče ta pravila, uporabi zmotno, gre za kršitev materialnega prava.(5)

12. S katerim ravnanjem ali opustitvijo naj bi pritožbeno sodišče kršilo pravila iz 212. člena ZPP, revizija ne pove. S tem ne zadosti zahtevi po jasni, konkretizirani in obrazloženi graji procesnih kršitev, ki izhaja iz procesnega pravila, da na kršitve določb Zakona o pravdnem postopku revizijsko sodišče ne pazi po uradni dolžnosti (371. člen ZPP). Za kršitev določbe 212. člena ZPP bi šlo na primer tedaj, ko bi sodišče procesno trditveno in dokazno breme (za katerega je značilno, da se glede na uspeh dokazovanja med postopkom lahko premika od ene stranke na nasprotno stranko) napačno razporedilo med pravdni stranki in bi zato zmotno uporabilo pravila o materialnem dokaznem bremenu. Tega toženca ne trdita. Poudarjata sicer, da je bilo dokazno breme (ne da bi pri tem navedla, za katere trditve) na tožeči stranki. Če sta imela pri tem v mislih dokazno breme o dejstvih dogovora med tožnikom in tožencema o izročitvi spornega zneska najemnici in o tem, da slednji izročen znesek predstavlja del kupnine, jima je treba odgovoriti, da je trditve o tem postavil tožnik in zanje ponudil dokaze; ravnal je tako, kot mu je narekovalo materialno dokazno breme (ki ga ves čas postopka nosi ista stranka in je prav njegova stabilnost tista razlikovalna okoliščina, ki ga najbolj bistveno loči od procesnega dokaznega bremena). Vprašanje pravilnosti ocene izvedenih dokazov (sodišče druge stopnje naj bi jih po revizijskih trditvah ocenjevalo parcialno, iz izpovedi posameznih strank ali prič naj bi iztrgalo le posamezne dele, druge pomembne dele pa izpustilo in s tem izkrivilo vsebino izpovedanega in podobno) za presojo pravilnosti uporabe določb 212. člena ZPP ni pomembno. Očitek kršitve določbe 215. člena ZPP je ne le povsem zgrešen, pač pa tudi nerazumljiv: pritožbeno sodišče pravila o materialnem dokaznem bremenu sploh ni uporabilo, saj je tožnikove trditve o zgoraj navedenih pravno odločilnih dejstvih štelo za dokazane.

13. Vsebinsko napačna ocena posameznega dokaza ne predstavlja procesne kršitve; pomeni, da je dejansko stanje ugotovljeno zmotno, zmotna ugotovitev dejanskega stanja pa je izključena kot revizijski razlog (drugi odstavek 370. člena ZPP). Zato so nedovoljene revizijske trditve o zmotni oceni potrdila o ari in v pritožbenem postopku zaslišanih pravdnih strank in prič. Če je revizijsko povzemanje določbe 8. člena ZPP mišljeno kot očitek o kršitve te določbe, potem je treba tožencema znova odgovoriti nikalno: metodološke napotke iz te določbe je pritožbeno sodišče dosledno upoštevalo, saj je drugače od prvostopenjskega sodišča ocenilo le tiste personalne dokaze, ki jih je samo ponovilo, pri čemer je bila njegova ocena celovita, logična in izkustveno sprejemljiva. Vsakega od izvedenih dokazov je ocenilo samega zase ter v medsebojni povezavi in v povezavi z dokazi, ki jih ni ponovilo, a se je strinjalo z oceno, kot jo je o njih podalo prvostopenjsko sodišče. Ker je dokazna ocena pritožbenega sodišča celovita, analitično sintetična ter vestna in skrbna, je bil metodološki napotek iz 8. člena ZPP v celoti spoštovan in procesne kršitve ni bilo. Če bi bila res vsebinsko neprepričljiva, bi šlo za zmotno ugotovitev dejanskega stanja. Za zmotno ugotovitev dejanskega stanja gre tudi v primeru, ko iz izvedenih dokazov izhaja drugačno dejansko stanje, kot jo ugotovi sodišče; v takem primeru ne gre, kot uveljavlja revizija, za absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Da bi bila ta podana v konkretnem primeru še zaradi nasprotovanja med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku in le-temi, se zatrjuje povsem nekonkretizirano in zato neutemeljeno.

14. Ne drži torej revizijska teza, da je bilo zaradi procesnih kršitev zmotno ugotovljeno dejansko stanje, zaradi česar naj bi bila odločitev materialnopravno zmotna; v resnici sta toženca poskušala pod krinko procesnih kršitev izpodbiti dejanske ugotovitve, na katerih temelji pravnomočna sodba. V tem nista mogla uspeti. Ob ugotovitvah, da je bil sporni znesek izročen kot kupnina, prodajana pogodba pa je bila sporazumno razdrta, je odločitev skladna z določbo drugega odstavka 132. člena ZOR, ko toženca zavezuje, da morata tožniku vrniti, kar sta na račun ustno dogovorjene prodajne pogodbe prejela (oziroma je namesto njima tožnik izročil D. Č.). Vrhovno sodišče je zato revizijo tožencev zavrnilo (378. člen ZPP).

Op. št. (1):    Ker se je postopek v tej zadevi končal pred uveljavitvijo novele D, je treba skladno z določbo 130. člena novele uporabiti procesni predpis v nenovelirani vsebini.

Op. št. (2):   Jan Zobec, v: Lojze Ude in soavtorji, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, Gospodarski vestnik založba in Založba Uradni list Republike Slovenije, Ljubljana 2006, str. 344 in naslednje.

Op. št. (3):   Tako na primer sodbi II Ips 504/2005, II Ips 755/2007 in II Ips 756/2007.

Op. št. (4):    Jan Zobec, Navedeno delo, str. 380.

Op. št. (5):    Prav tam. Tako tudi zadeva II Ips 755/2007 in II Ips 756/2007.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.