VSRS sodba II Ips 175/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-02-26

dr. Mateja Končina Peternel (preds.), mag. Nina Betetto (poroč.), Vladimir Balažic, dr. Aleksej Cvetko, Vladimir Horvat

1. Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 175/2013 z dne 26. 2. 2014 se razveljavi.

2. Reviziji tožencev se zavrneta in toženca sta najmanj 50-odstotno solidarno odgovorna za škodo, ki je nastala pritožnikoma zaradi škodnega dogodka 5. septembra 1994.

3. Zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje, da odloči še o reviziji pritožnikov zoper sodbi sodišč prve in druge stopnje v delu, v katerem je bil njun tožbeni zahtevek zavrnjen.

objektivna odgovornost - odgovornost za škodo od nevarne stvari - vzpenjanje na rovokopač v obratovanju - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza - oprostitev odgovornosti - ravnanje oškodovanca - dokazno breme - krivdna odgovornost - posredni oškodovanci

Domneva, da tožnikova škoda izvira iz nevarne stvari oziroma dejavnosti (173. člen ZOR), je izpodbojna; oseba se lahko objektivne odgovornosti razbremeni, če dokaže, da je vzrok za škodo dogodek oziroma ravnanje, ki je zunaj njene sfere, med drugim, če je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogla pričakovati ali se njegovim posledicam izogniti ali jih odstraniti (drugi odstavek 177. člena ZOR). Presoja o tem, ali je ravnanje tretjega oziroma oškodovanca izključni vzrok za nastalo škodo, spada v področje razumevanja vzročne zveze. Izključnost je v tem, da obratovalec na potek dogodkov ni mogel vplivati, tako da bi škodo preprečil. Pojem izključnosti vzroka se navezuje na pojma nepričakovanosti in nepreprečljivosti.

Okoliščina, da delovišče ni bilo zavarovano na način, ki bi komurkoli preprečeval dostop do stroja, ni pravno relevantni vzrok konkretnega škodnega dogodka. Tako obsežno dolžnostno ravnanje tožencev namreč ne obstaja, saj se dolžnost zavarovanja delovišča nanaša na nepooblaščene osebe, ne pa na tožnika, ki je bil na delovišču prisoten po službeni dolžnosti, da bi opozoril na bližino določenih napeljav. Ta naloga po naravi stvari zahteva prisotnost na delovišču oziroma v bližini rovokopača, ki bi lahko s kopanjem te cevi poškodoval. Ker bi imel tožnik tudi ob ustreznem zavarovanju delovišča (pred nepooblaščenimi osebami) dostop do stroja, opustitev te dolžnosti ni vplivala na nastanek nezgode.

Nevarnost oziroma škoda, ki nastane zaradi strojnega izkopa in ki zahteva pazljivost pri stabilizaciji stroja, se v konkretnem primeru ni udejanjila. Premika stroja namreč ni povzročila narava dela oziroma upravljanje z rovokopačem, temveč tožnik, ki je bil na kraju po službeni dolžnosti, bil je tehnično izobražen in izkušen, prav tako pa se je moral in mogel zavedati, da se z lastnim ravnanjem (vstopom v kabino delujočega stroja, kjer je nehote premaknil ročico pogonskega sistema), ki je v nasprotju s pravili o delu, spravlja v nevarnost. Vrhovno sodišče ostaja pri stališču, da je bilo takšno ravnanje tožnika nerazumno in ga toženca nista mogla pričakovati niti nista mogla preprečiti ali odstraniti njegovih posledic. Drugačna presoja pravnih standardov predvidljivosti in preprečljivosti oškodovančevega ravnanja iz drugega odstavka 177. člena ZOR bi presegla okvire še razumnih tveganj povprečno skrbnega človeka.

I. Revizijama prve toženke in drugega toženca se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se spremeni tako, da se po spremembi v celoti glasi:

2. Pritožbama prve toženke in drugega toženca se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v 1. točki izreka spremeni tako, da se tožbeni zahtevek zoper prvo toženko in drugega toženca zavrne in v 3. točki izreka tako, da je prvi tožnik dolžan povrniti pravdne stroške prvi toženki v višini 3.559,83 EUR in drugemu tožencu v višini 4.135,53 EUR, vse v 15. dneh od vročitve te sodbe, od. 16. dne dalje pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

3. Prva toženka je dolžna povrniti stroške pritožbenega postopka: prvi toženi stranki v višini 4.288,45 EUR, drugi toženi stranki v višini 2.809,15 EUR in stranskemu intervenientu v višini 1.702,18 EUR, vse v 15. dneh od vročitve te sodbe, od. 16. dne dalje pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

III. Prva tožeča stranka je dolžna povrniti tudi stroške revizijskega postopka in sicer prvi toženi stranki v višini 5.089,88 EUR, drugi toženi stranki v višini  3.387,70 EUR ter stranskemu intervenientu v višini 1.702,18 EUR, v 15. dneh od prejema te odločitve, od tedaj dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Prvi tožnik je trdil, da se je 5. 9. 1994 hudo telesno poškodoval, ko se je (kot vodja vzdrževanja vodovodov) v času gradnje podpornega cestnega zidu povzpel na delovni stroj – rovokopač z namenom, da bi strojnika opozoril na bližino vodovodne napeljave, stroj pa se je nato začel premikati in je s ceste zgrmel po pobočju navzdol, še preden je prvemu tožniku uspelo sestopiti. Preostali tožniki so od tožencev zahtevali plačilo odškodnine zaradi težke invalidnosti bližnjega. Pri cestnih delih je bila prva toženka udeležena kot izvajalec del, drugi toženec (lastnik in upravljavec rovokopača) pa kot podizvajalec. Vrhovno sodišče v tej zadevi odloča četrtič. V prvem sojenju je reviziji tožencev zoper pravnomočno prisojeni odškodnini tretjemu tožniku in četrti tožnici zavrglo, sicer pa jima je ugodilo, sodbi sodišč nižjih stopenj v pravnomočnih obsodilnih delih odločitve o zahtevkih prvega tožnika in druge tožnice razveljavilo in zadevo (tudi) v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (zavrnilni del prvostopenjske sodbe je razveljavilo že pritožbeno sodišče).

2. V ponovljenem sojenju je sodišče prve stopnje razsodilo, da sta toženca nerazdelno dolžna plačati prvemu tožniku 62.838,64 EUR z obrestmi, drugi tožnici pa znesek 6.259,39 EUR z obrestmi. Presodilo je, da je do premika stroja prišlo zaradi tega, ker je tožnik nehoteno premaknil ročico za pogon stroja v smeri naprej – nazaj, ki ga je sama konstrukcija rovokopača omogočala. Ker je rovokopač v obratovanju nevarna stvar, toženca odgovarjata objektivno. Njuna krivdna odgovornost je v tem, da prva toženka z opustitvijo zavarovanja delovišča ni preprečila možnosti dostopa do kraja nevarne dejavnosti, drugi toženec pa je pristal na uporabo nevarne stvari v takšnih okoliščinah. Nepravilno pa je bilo tudi ravnanje tožnika, ki je kot tehnično izobražena oseba stopil na rovokopač med obratovanjem, čeprav bi se moral in mogel zavedati, da se s tem spravlja v nevarnost in da je takšno ravnanje v nasprotju s pravili varstva pri delu. Sodišče se je postavilo na stališče, da gre za deljeno odgovornost pravdnih strank v razmerju 50% na strani obeh tožencev. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo in odločilo, da pravdne stranke krijejo vsaka svoje stroške postopka. Sodišče druge stopnje je pritožbe tožnikov, tožencev in stranskega intervenienta zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zoper sodbo pritožbenega sodišča vlagajo revizijo tožnika in toženca. Vrhovno sodišče je o teh revizijah dvakrat odločilo enako – revizijama tožencev je ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje delno spremenilo v smeri ugoditve pritožb tožencev in zavrnitve tožbenega zahtevka v preostalem delu s stroškovno posledico, reviziji tožnikov pa je zavrnilo in jima naložilo plačilo stroškov revizijskega postopka (sodbi II Ips 260/2009 z dne 16. 7. 2009 in II Ips 421/2011 z dne 29. 3. 2012). Pojasnilo je, da je pri obravnavani zadevi bistveno, da je škodni dogodek posledica premika rovokopača in ne njegovega obratovanja z nakladalno žlico – obratovanje stroja (žlice) ni vzrok nastali škodi, škoda je nastala izključno zaradi njegovega premika. Vzrok za premik stroja pa je po ugotovitvi sodišč v ravnanju prvega tožnika, ki je ob tem, ko se je nepooblaščeno povzpel na stroj, nehote premaknil ročico za pogon stroja. Oprlo se je na določbo drugega odstavka 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) in pojem izključnosti vzroka navezalo na pojma nepričakovanosti in nepreprečljivosti. Presodilo je, da obratovalec rovokopača ni mogel pričakovati, da se bo na stroj v obratovanju nepooblaščeno povzpel povprečno skrben človek (kaj šele tehnično izkušena in izobražena oseba), saj plezanja na stroj v obratovanju ni mogoče označiti za racionalno (razumno) ravnanje. Škoda v danem primeru tako ne pomeni realizacije tiste nevarnosti, pred posledicami katere varujeta določbi drugega odstavka 154. člena in 173. člena ZOR.

4. Ustavno sodišče je v postopku odločanja o ustavnih pritožbah tožnikov pravkar omenjeni sodbi razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo sojenje (odločbi Up-1273/09 z dne 13. 10. 2011 in Up-609/12 z dne 23. 5. 2013). Menilo je, da sodbi ne vsebujeta zadostnih, jasnih in konkretiziranih razlogov, zato kršita pravico pritožnikov do obrazložene sodne odločbe iz določbe 22. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS), slednja pa ostajata v dvomu, ali je Vrhovno sodišče dovolj skrbno presodilo vse okoliščine primera in ali ni odločilo na podlagi meril, ki pri sojenju ne bi smela priti v poštev. Ker je Vrhovno sodišče (v pravno kompleksni zadevi, katere rešitev ne izhaja neposredno iz ustaljene sodne prakse) spremenilo odločitev sodišč nižjih stopenj, bi moralo posebej vestno in pazljivo obrazložiti svojo odločitev. Iz obrazložitve mora biti vidno, da je upoštevalo vse razumno upoštevne navedbe strank in se do njih opredelilo, opredeliti pa bi se moralo tudi do bistvenih razlogov, s katerimi sta sodišči nižjih stopenj utemeljili svojo (spremenjeno) odločitev. Natančno in razumljivo, z vsebinsko opredelitvijo do načina postavitve rovokopača in (ne)zavarovanja delovišča, bi moralo pojasniti, zakaj meni, da toženi stranki nista mogli pričakovati ravnanja prvega pritožnika niti nista mogli preprečiti njegovih posledic (ali jih odstraniti), in tudi (glede na pravno stališče Višjega sodišča), zakaj odreka obstoj vzročne zveze med neustrezno in nevarno postavitvijo delovnega stroja ter nastalo škodo in s tem obstoj subjektivne odškodninske odgovornosti toženih strank.

5. Tožnika izpodbijata zavrnilni del pravnomočne sodbe zaradi zmotne uporabe materialnega prava, bistvene kršitve določb pravdnega postopka in kršitve Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS). Vrhovnemu sodišču predlagata spremembo sodb sodišč druge in prve stopnje v smeri ugoditve tožbenemu zahtevku v celoti. Priglašata tudi stroške. Ne strinjata se z ugotovljenim deležem tožnikove soodgovornosti in v tem delu sodbama sodišč prve in druge stopnje očitata nejasnost, nerazumljivost in nasprotja v razlogih. Kršitev URS in določb pravdnega postopka je podana, ker se sodišči nista ustrezno opredelili do vseh bistvenih trditev (da je odgovornost tožene stranke objektivna in krivdna v odnosu do krivdne odgovornosti tožnika; okoliščine na strani delavcev prve toženke in na strani drugega toženca, ki so bile podlaga za nastanek škodnega dogodka; pravila o obrnjenem dokaznem bremenu). Kršitev 8. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) je podana, ker bi morala toženka z gotovostjo dokazati, da je do premika rovokopača prišlo zaradi ravnanja tožnika. Vzrok za zdrs in prevrnitev stroja je bila namreč njegova nepravilna postavitev in fiksacija, kar je pojasnil tudi sodni izvedenec prof. dr. J. K. in tožnik v vlogah iz marca 2007 in marca 2008, sodišči pa se do mnenja in tožnikovih navedb nista ustrezno opredelili.

6. Kršitev določb postopka je tudi v nezadovoljivi opredelitvi sodišča do tožnikove soodgovornosti. Materialno pravo je bilo zmotno uporabljeno v zvezi z vprašanjem deljene odgovornosti in obsega njegovega prispevka k nastanku škodnega dogodka. Odločitev sodišč je nepravilna tudi v stroškovnem delu.

7. Prva toženka je vložila revizijo zoper obsodilni del pravnomočne sodbe zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Vrhovnemu sodišču predlaga razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu in vrnitev zadeve temu sodišču v novo odločanje, podrejeno pa njeno spremembo v smeri zavrnitve tožbenih zahtevkov v celoti. Priglaša tudi stroške. Sodišči sta zmotno uporabili določbe 149. do 152. člena Obligacijskega zakonika. Rovokopač je bil sicer v funkciji obratovanja, vendar je miroval – ni se gibal po cesti. Meni, da njena odgovornost za škodni dogodek glede na ugotovitev sodišča, da se je tožnik povzpel na stroj in pri tem povzročil njegov premik, ni podana. Nevarnost ceste zaradi izgradnje podpornih zidov in izvajanje priprav za tako gradnjo pa ni v vzročni zvezi z nastalo škodo, saj toženi stranki nista mogli predvideti tožnikovega ravnanja niti ga nista mogli preprečiti. Tudi pomanjkanje signalizacije, upoštevaje tožnikove kvalifikacije in ugotovljene okoliščine tega primera, ni v vzročni zvezi z nastankom škodnega dogodka.

8. Drugi toženec je vložil revizijo zoper obsodilni del pravnomočne sodbe zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Vrhovnemu sodišču predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču druge stopnje v novo odločanje, podrejeno pa njeno spremembo v smeri zavrnitve tožbenih zahtevkov v celoti. Priglaša tudi stroške. Ne strinja se z zaključkom sodišča, da sama konstrukcija stroja omogoča njegov nehoteni premik ter da bi se moral zavedati, da takšen vklop lahko povzroči sam, kar pomeni, da bi moral biti stroj stabiliziran na način, ki bi premik onemogočal. Izvedenec A. S. je namreč zaključil, da je bil stroj v danih okoliščinah postavljen pravilno in da postavitev ročice v nevtralni položaj ni predstavljala napake. Sodišče je zmotno uporabilo določbe o objektivni odgovornosti, poleg tega pa drugi toženec ni pričakoval niti ni mogel preprečiti ravnanja tožnika, ki je bil tehnično izobražen in je imel izpit iz varstva pri delu. Glede deljene odgovornosti je odločitev sodišča protislovna tudi v tem, da tožniku očita več nepravilnosti v njegovem ravnanju, odgovornost med njim in tožencema pa porazdeli po enakih delih. Pomanjkljiva signalizacija tudi ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Revident opozarja, da tožnikovega ravnanja ni mogel predvideti. Meni, da je edini vzrok za nastanek škodnega dogodka ravnanje tožnika in da odgovornost tožencev ni podana. Ravnanje prvega tožnika je bilo nepredvidljivo, nepričakovano in ga ni bilo mogoče preprečiti niti se mu izogniti.

9. Sodišče je revizijo vročilo nasprotnim strankam, ki nanje niso odgovorile, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

10. Revizija tožnikov ni utemeljena, reviziji tožencev pa sta utemeljeni.

11. Izpodbijano stališče sodišč nižjih stopenj o podlagi odškodninske obveznosti tožencev temelji na zaključkih, da gre za škodo od nevarne stvari oziroma dejavnosti in da se toženca nista uspela v celoti oprostiti odgovornosti zanjo, ker dogodek ni bil nepričakovan, toženca pa nista poskrbela za ustrezno zavarovanje delovišča (zato bi do stroja lahko prišel kdorkoli) oziroma ustrezno postavitev rovokopača (drugi toženec bi moral stroj stabilizirati tako, da se tudi ob nehotenem vklopu ročice ne bi premaknil, saj je vedel oziroma bi moral vedeti, da je konstrukcija stroja omogočala takšen premik ročice tudi z njegove strani). Sodišče je sicer tožnikovo ravnanje ocenilo kot hudo malomarno (kot tehnično izobražena in izkušena oseba se je povzpel na rovokopač, ko je ta obratoval, čeprav je vedel, da tega ne sme storiti, pri tem pa je nehote premaknil ročico menjalnika, zaradi česar je prišlo do nesreče), a presodilo, da  utemeljuje zgolj njegovo 50 % soodgovornost.

12. Stališče sodišč nižjih stopenj, ki sta v rovokopač oziroma delo z njim v okoliščinah konkretnega primera označili za nevarno stvar oziroma nevarno dejavnost, je pravilno. Domneva, da tožnikova škoda izvira iz te stvari oziroma dejavnosti (173. člen ZOR) in da zanjo ne glede na krivdo odgovarjata toženca (drugi odstavek 154. člena ZOR in prvi odstavek 174. člena ZOR), je zato utemeljeno izhodišče izpodbijane presoje. Vendar to ne pomeni, da toženca (izvajalec del in lastnik oziroma upravljavec rovokopača) za navedeno škodo odgovarjata v vsakem primeru. Domneva vzročnosti je namreč izpodbojna; oseba se lahko objektivne odgovornosti razbremeni, če dokaže, da je vzrok za škodo dogodek oziroma ravnanje, ki je zunaj njene sfere, med drugim, če je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogla pričakovati ali se njegovim posledicam izogniti ali jih odstraniti (drugi odstavek 177. člena ZOR). Presoja o tem, ali je ravnanje tretjega oziroma oškodovanca izključni vzrok za nastalo škodo, spada v področje razumevanja vzročne zveze. Izključnost je v tem, da obratovalec na potek dogodkov ni mogel vplivati, tako da bi škodo preprečil. Pojem izključnosti vzroka se navezuje na pojma nepričakovanosti in nepreprečljivosti.(1)

13. Iz dejanske podlage izpodbijane sodbe, na katero je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP), med drugim izhaja, da škodni dogodek ni posledica obratovanja z nakladalno žlico, temveč premika rovokopača, do katerega je prišlo zaradi ravnanja prvega tožnika, ki se je nepooblaščeno povzpel na stroj in nehote premaknil ročico za pogon stroja. Neuspešna je revizijska graja tožnikov, da sodišče prve stopnje do tega zaključka ni prišlo z gotovostjo. Navedeni očitek namreč pomeni grajo uporabe prenizkega dokaznega standarda s strani sodišča prve stopnje, torej zgolj relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka (prvi odstavek 339. člena ZPP).(2)  Ker pritožbeno sodišče na tovrstne kršitve ne pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), tožnika pa je v pritožbi nista opredeljeno uveljavljala, je revizija v tem delu nujno neuspešna, saj pomeni tako imenovano preskakovanje pravnih sredstev.(3)

14. Glede zatrjevane procesne kršitve v zvezi z opredelitvijo sodišč do izvedenskega mnenja dr. J. K. je tožniku pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče. Razlogom, ki jih je ob tem navedlo (prvi odstavek na 7. strani obrazložitve izpodbijane sodbe), revizijsko sodišče pritrjuje in se nanje v izogib ponavljanju v celoti sklicuje. Sodišči nižjih stopenj sta se opredelili in obrazložili vse bistvene okoliščine primera in jima s tem v zvezi ni mogoče očitati nobene kršitve določb pravdnega postopka ali URS. Nestrinjanje s sprejeto dokazno oceno pa pomeni izpodbijanje dejanskega stanja, ki na revizijski stopnji ni več dovoljeno (tretji odstavek 370. člena ZPP).

15. Zmotno je stališče sodišč nižjih stopenj, da je nastanku škodnega dogodka poleg tožnikovega ravnanja botroval še kakšen drug pravno relevantni vzrok. Takšnega pomena v konkretnem primeru nima okoliščina, da delovišče ni bilo zavarovano na način, ki bi komurkoli preprečeval dostop do stroja. Tako obsežno dolžnostno ravnanje tožencev namreč ne obstaja, saj se dolžnost zavarovanja delovišča nanaša na nepooblaščene osebe (prvi odstavek 3. člena Pravilnika o varstvu pri gradbenem delu – v nadaljevanju Pravilnik). Nerazumno bi bilo od izvajalca dejavnosti zahtevati, da delovišče oziroma dostop do stroja zavaruje tudi pred vsemi pooblaščenimi osebami, posebej pred strokovno osebo, pod nadzorstvom katere se izkop (v bližini napeljav) opravlja (prvi odstavek 13. člena Pravilnika). Tako široka dolžnost bi preprečila možnost izvajanja dejavnosti in s tem izgubila smisel svojega obstoja. Namen dolžnosti zavarovanja delovišča je preprečiti dostop nepooblaščenim osebam in na ta način zmanjšati nevarnost gradbene dejavnosti. Tožencema bi bilo torej mogoče očitati le, da je zaradi opustitve zavarovanja kraja nanj prišla nepooblaščena oseba (in povzročila škodo), vendar se to ni zgodilo. Nesrečo je povzročil tožnik, ki je bil na delovišču prisoten po službeni dolžnosti, da bi opozoril na bližino določenih napeljav (prvi odstavek 13. člena Pravilnika). Imel je torej nalogo, ki po naravi stvari zahteva prisotnost na delovišču oziroma v bližini rovokopača, ki bi lahko s kopanjem te cevi poškodoval. Ker bi imel tožnik tudi ob ustreznem zavarovanju delovišča (pred nepooblaščenimi osebami) dostop do stroja, opustitev te dolžnosti ni vplivala na nastanek nezgode.

16. Tudi vprašanje (ne)pravilne postavitve rovokopača (v povezavi z njegovo konstrukcijo) se nujno povezuje s presojo obstoja vzročne zveze med kršitvijo varnostnega predpisa in nastalo škodo. Predpis s področja varstva pri delu v zvezi s tem zapoveduje, da je treba pri strojnem izkopu posebej paziti na stabilnost stroja (prvi odstavek 23. člena Pravilnika). Omenjeno dolžnostno ravnanje torej ne obstoji vselej, ko stroj z vključenim motorjem miruje, saj za to z vidika varnosti ni potrebno. Aktivira in osmišlja ga šele nevarnost pri strojnem izkopu, ki zaradi velikih sil lahko privede do premika, zdrsa ali prevrnitve stroja in posledično škode. Če bi škoda nastala zaradi samega kopanja z rovokopačem, bi ta nedvomno sodila v sfero nevarne stvari oziroma dejavnosti, ker bi šlo za tveganje, udejanjenje katerega želi varnostni predpis preprečiti oziroma omejiti. Prav tak potek dogodkov je želel prikazati tožnik (trdil je, da stroj ni bil pravilno fiksiran, ker ni stal na gumah, premikal se je zaradi kopanja in zato, ker je sam sebe vlekel v prepad), a mu sodišči nižjih stopenj nista sledili, saj sta ugotovili, da do premika rovokopača ni prišlo zaradi izkopavanja (obratovanja z žlico). Škode z nehotenim premikom ročice ravno tako ni povzročil drugi toženec, temveč tožnik. Kot je bilo že pojasnjeno v prejšnjem sojenju, z gradbenim strojem operira za to pooblaščena in usposobljena oseba in je nerazumsko pričakovati takšno konstrukcijo gradbenih strojev, ki bi preprečila premik stroja na način, da  oseba, ki ni usposobljena za upravljanje s strojem (celo strokovna osebe, ki nadzira izkop v bližini napeljav) nepooblaščeno vstopi v kabino delujočega stroja, kjer nehote premakne ročico pogonskega sistema.

17. Nevarnost oziroma škoda, ki nastane zaradi strojnega izkopa in ki zahteva pazljivost pri stabilizaciji stroja, se v konkretnem primeru ni udejanjila. Premika stroja namreč ni povzročila narava dela oziroma upravljanje z rovokopačem, temveč tožnik, ki je bil na kraju po službeni dolžnosti, bil je tehnično izobražen in izkušen, prav tako pa se je moral in mogel zavedati, da se z lastnim ravnanjem, ki je v nasprotju s pravili o delu, spravlja v nevarnost. Predpostavka, da je dolžnost ustrezne postavitve oziroma stabilizacije stroja namenjena preprečevanju tako nerazumnih dejanj, je po presoji revizijskega sodišča zmotna. Ker obravnavani varstveni predpis in konstrukcijske zahteve stroja niso namenjene zmanjševanju verjetnosti nastanka takšne vrste škodnih dogodkov, kot je v konkretnem primeru nastal, postavitev rovokopača v povezavi z njegovo konstrukcijo ni v vzročni zvezi z nastalo škodo.(4)

18. Ugovor oprostitve odgovornosti iz drugega odstavka 177. člena ZOR terja presojo konkretnega ravnanja oškodovanca, česar sodišči nižjih stopenj nista upoštevali. Ker tožnik ni bil poškodovan kot prometni udeleženec, ocena sodišča prve stopnje o pričakovanosti dostopa takšnih oseb (glede na popolno zaporo ceste) ni pravilna. Tudi pritožbeno sodišče je pričakovanost dogodka zmotno utemeljilo z zaključkom, da je bil drugi toženec seznanjen s konstrukcijo stroja, ki je omogočala nehoten premik pogonske ročice tudi z njegove strani. Za takšno sklepanje bi morala biti podana dodatna okoliščina, in sicer, da bi drugi toženec mogel pričakovati, da se bo tožnik povzpel na rovokopač, vstopil v kabino in tako prišel tudi v bližino pogonske ročice. Vrhovno sodišče ostaja pri stališču, da je bilo takšno ravnanje tožnika nerazumno in ga obratovalec rovokopača ni mogel pričakovati. To še toliko bolj velja glede na njegovo izpoved, da  je ob premiku stroja kopal jamo, pri čemer je uporabljal obe roki, na premik stroja pa je reagiral tako, da je pogonsko ročico iz položaja „nazaj“ pomaknil v položaj „naprej“. Takšne ugotovitve sodišč nižjih stopenj v povezavi z vsemi doslej pojasnjenimi okoliščinami zadoščajo za sklepanje, da se obratovalec rovokopača ni mogel izogniti posledicam tožnikovega ravnanja. Drugačna presoja pravnih standardov predvidljivosti in preprečljivosti oškodovančevega ravnanja iz drugega odstavka 177. člena ZOR bi presegla okvire še razumnih tveganj povprečno skrbnega človeka.(5)

19. Končno se je treba opredeliti še do tožnikovih trditev, da se je na rovokopač povzpel z namenom, da bi strojnika opozoril na bližino vodovodne in električne napeljave. Z njimi tožnik namiguje na določeno naglico oziroma nujnost njegovega posredovanja, ki bi nepravilnost njegovega ravnanja načeloma lahko relativizirala. Da tak položaj v konkretnem primeru ni podan, izhaja iz ugotovitev pritožbenega sodišča, da bi lahko tožnik, če je želel strojniku kaj povedati, slednjega opozoril nase in da se je v nevarno situacijo spravil sam. Tožnik je torej sam izbral način komunikacije s strojnikom, za katerega je vedel, da je tvegan in celo prepovedan.

20. Navedeni razlogi zahtevajo sklepanje, da sta se toženca oprostila odgovornosti zaradi ravnanja oškodovanca, ki ga nista mogla pričakovati niti nista mogla preprečiti ali odstraniti njegovih posledic (drugi odstavek 177. člena ZOR). Obenem utemeljujejo tudi presojo o neobstoju subjektivne odškodninske obveznosti tožencev, saj jima ni mogoče očitati opustitev dolžnostnih ravnanj, ki bi bila v vzročni zvezi z nezgodo. Zato je bilo treba revizijama tožencev ugoditi in sodbi sodišč nižjih stopenj spremeniti v smeri zavrnitve tožbenega zahtevka zoper njiju (prvi odstavek 380. člena ZPP), revizijo tožnikov pa zavrniti (378. člen ZPP).

21. Sprememba odločitve o glavni stvari je narekovala tudi ustrezno spremembo odločitve o stroških postopka (drugi odstavek 165. člena v zvezi s 154. členom ZPP), pri čemer je revizijsko sodišče upoštevaje drugi odstavek 161. člena ZPP povrnitev stroškov naložilo le prvi tožeči stranki. V zvezi s stroški prvostopenjskega postopka je revizijsko sodišče upoštevalo odmero stroškov toženih strank na l. št. 340 in 342 ter stroške glavne obravnave dne 8. 1. 2008 ter ene dodatne vloge vsake od toženih strank. Pri odmeri stroškov pritožbenega in revizijskega postopka toženih strank ter stranskega intervenienta pa je revizijsko sodišče upoštevalo odmero stroškov, navedenih na list. št. 371, 382, 432, 437, 505, 510, 512, 542, 546, 556, 582 in 600 spisa. Stroški so bili odmerjeni upoštevaje Odvetniško tarifo in Zakon o sodnih taksah.

op. št. (1) Jadek Pensa v Plavšak in drugi, Obligacijski zakonik s komentarjem, splošni del, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 867 in 868.

op. št. (2) Zobec v Ude in drugi, Pravdni postopek, zakon s komentarjem, Uradni list RS in GV Založba, Ljubljana 2006, str. 394.

op. št. (3) Z revizijo se izpodbija drugostopenjska sodba (prvi odstavek 367. člena ZPP), zato v njej ni mogoče uveljavljati okoliščin zunaj meja pritožbenega preizkusa. Primerjaj odločbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 70/2006 z dne 17. 4. 2008, II Ips 806/2009 z dne 26. 5. 2010, II Ips 34/2010 z dne 7. 4. 2011 in mnoge druge.

op. št. (4) Plavšak v Plavšak in drugi, Obligacijski zakonik s komentarjem, splošni del, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 724 in 725.

op. št. (5) Sodba in sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 678/2005 z dne 7. 2. 2008.

ZOR člen 154, 154/2, 173, 174, 174/1, 177, 177/2. Pravilnik o varstvu pri gradbenem delu člen 3, 3/1, 13, 13/1, 23, 23/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.