Sodba I Ips 48478/2010-189
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-03-20

Marko Šorli (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), Maja Tratnik, Barbara Zobec, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nasprotja v razlogih sodbe - nerazumljiv izrek - pravice obrambe - izvajanje dokazov - presoja pritožbenih navedb - kršitev kazenskega zakona - pravna opredelitev - poslovna goljufija - zakonski znaki kaznivega dejanja - gospodarska dejavnost - preslepitev - opis kaznivega dejanja

S tem, ko je obsojenec pri sklepanju poslov za gospodarsko družbo pred poslovnimi partnerji nastopal kot njen direktor in kot zastopnik, se dogovarjal o dobavi trgovskega blaga za potrebe družbe, za namen sklenitve pogodbe izročal dokumentacijo družbe in podpisoval pogodbe, je (ne glede na to, kakšen status je imel) opravljal gospodarsko dejavnost.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v znesku štiristo dvajset (420) evrov.

1. Okrožno sodišče v Kopru je obsojenega D. R. z izpodbijano pravnomočno sodbo spoznalo za krivega storitve nadaljevanega kaznivega dejanja poslovne goljufije po drugem odstavku 234.a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ), mu izreklo kazen enega leta in šest mesecev zapora in mu naložilo plačilo stroškov postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP). Sodišče je oškodovano gospodarsko družbo M. d.d. s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Sodišče je tudi sklenilo, da se pogojna obsodba Okrožnega sodišča v Ljubljani opr. št. I K 263/2007 ne prekliče.

2. Višje sodišče v Kopru je pritožbo obsojenčevega zagovornika zavrnilo.

3. Zoper pravnomočno sodbo je obsojenčev zagovornik vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter kršene ustavne pravice do obrambe in do pritožbe, zato Vrhovnemu sodišču predlaga, da ugodi zahtevi za varstvo zakonitosti in razveljavi sodbo sodišča prve stopnje in višjega sodišča ter obdolženca oprosti obtožbe, podrejeno pa, da zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločitev.

4. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka. Meni, da zatrjevane kršitve niso podane, se v odgovoru sklicuje na razloge drugostopenjske sodbe, meni, da zagovornik uveljavlja tudi nedovoljen razlog zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in predlaga zavrnitev zahteve.

5. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku, ki se o odgovoru nista izjavila.

6. Prvi sklop kršitev, ki jih uveljavlja zagovornik, se nanaša na statusnopravni položaj obsojenca v družbi G. d.o.o. (v nadaljevanju družba). Zagovornik tako navaja, da kaznivo dejanje obsojeni ni storil pri opravljanju gospodarske dejavnosti, saj ni bil nikoli solastnik, direktor, prokurist ali zaposlen v družbi, temveč mu je mogoče očitati le, da se je lažno predstavljal kot njen lastnik in direktor. S tem naj bi bila podana kršitev kazenskega zakona iz 4. točke 372. člena ZKP, saj ni podan zakonski znak očitanega kaznivega dejanja, da je kaznivo dejanje storil pri opravljanju gospodarske dejavnosti.

7. Kaznivo dejanje poslovne goljufije po 234. a členu KZ izvrši, kdor pri opravljanju gospodarske dejavnosti pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe ali posla preslepi drugega bodisi s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, bodisi s prikrivanjem, da obveznosti ne bodo izpolnjene ali ne bodo mogle biti izpolnjene, zaradi delne ali celotne neizpolnitve obveznosti pa nastane za stranko ali koga drugega premoženjska škoda. Gospodarsko dejavnost določa peti odstavek 126. člena, ki se glasi, da se za gospodarsko dejavnost štejejo proizvodnja in promet blaga, opravljanje storitev na trgu, bančno in drugo finančno poslovanje, obenem pa tudi vodenje in sodelovanje pri upravljanju, zastopanju in nadzorstvu pri teh dejavnostih.

8. Glede na takšno definicijo kaznivega dejanja poslovne goljufije je očitno, da je storilec tega kaznivega dejanja lahko vsakdo, ki je opravljal gospodarsko dejavnost, kot je ta določena v petem odstavku 126. člena KZ. Ni torej pomembno, ali je ta oseba direktor, prokurist, zaposleni, itd., saj ni pomembno, kakšen status je imela oseba, temveč je pomembno, ali je dejansko opravljala gospodarsko dejavnost. V konkretnem primeru je sodišče prve stopnje zaključilo, da je obsojenec pri sklepanju poslov za gospodarsko družbo pred poslovnimi partnerji nastopal kot njen direktor in kot zastopnik, se dogovarjal o dobavi trgovskega blaga za potrebe družbe, za namen sklenitve pogodbe izročal dokumentacijo družbe in podpisoval pogodbe. Obsojeni je deloval pri vodenju in izvajanju gospodarske dejavnosti in se v imenu družbe G. zavezal pogodbe izpolniti oz. je v imenu družbe sklepal gospodarske posle. S tem je opravljal gospodarsko dejavnost. S takšno dokazno oceno se je strinjalo tudi višje sodišče v 7. in 8. točki svoje sodbe in zoper njo tudi Vrhovno sodišče nima pomislekov. Obsojeni je torej vsa tri v izreku sodbe opisana dejanja izvršil pri opravljanju gospodarske dejavnosti (str. 38 sodbe), torej je navedeni zakonski znak kaznivega dejanja podan. Zagovornik s svojimi navedbami, da temu ni bilo tako, le uveljavlja razlog zmotne ali nepolne ugotovitve dejanskega stanja, kar pa glede na določbo drugega odstavka 420. člena z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče.

9. Zagovornik navaja stališče iz sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 494/2008 z dne 12. 3. 2009, da se ob ugotovitvi, da gre za gospodarsko dejavnost, opravlja presoja, kdo je subjekt (nosilec) opravljanja gospodarske dejavnosti, v skladu s predpisi, ki urejajo status gospodarskih družb. Vendar pa je potrebno poudariti, da je nadaljnja presoja, kdo je v konkretni zadevi opravljal gospodarsko dejavnost, ugotovitev dejanskega stanja. Navedeno izhaja tudi iz sodbe I Ips 26379/2010-108 z dne 7. 11. 2013, kjer je Vrhovno sodišče potrdilo presojo nižjih sodišč o (poglavitni) vlogi obsojenca oz. njegovem dejanskem vplivu na poslovanje družbe, kot pomembno, da se mu lahko očita, da je storil kaznivo dejanje pri opravljanju gospodarske dejavnosti. Kot že rečeno, pa zagovornik napada prav ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da je bil obsojenec dejanski nosilec gospodarske dejavnosti (str. 39 sodbe), torej ugotovljeno dejansko stanje, kar ni dopustno s tem izrednim pravnim sredstvom. Zagovornik tudi neutemeljeno navaja zaključke Višjega sodišča v Celju v zadevi Kp 141/2005 z dne 24. 5. 2005, kjer je bilo osumljencu očitano, da je kot direktor družbe, ki ni nikoli obstajala, sklenil kupoprodajni dogovor o nakupu hmelja in s tem storil navadno goljufijo. Vendar pa je podana bistveno drugačna dejanska podlaga, ker je družba G. d.o.o. - za razliko od družbe v citirani zadevi - tudi dejansko obstajala in je preko nje obsojeni opravljal gospodarsko dejavnost. Vrhovno sodišče v nadaljevanju tudi ni presojalo navedbe zagovornika, da ker naj bi šlo za navadno goljufijo, ni dokazano, da je imel obsojeni goljufivi namen že pred sklenitvijo posla.

10. Očitana kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker naj bi bilo o odločilnih dejstvih precejšnje nasprotje med tem, da je v razlogih sodbe in v izreku navedeno, da je bil obsojeni solastnik družbe G. od junija do prve polovice septembra 2001, in med tem, kar izhaja iz sodnega registra, kjer je bil kot edini lastnik družbe v tem obdobju vpisan M. N., po oceni Vrhovnega sodišča ni podana. Samo dejstvo, kdo je bil v času storitve kaznivega dejanja vpisan v sodni register v tej zadevi ni relevantno, saj je vpis podatkov o imenovanju direktorja, o imenu oseb, ki so pooblaščene za zastopanje subjektov v pravnem prometu ter vpis spremembe družbenika le deklaratorni oz. obvestilni vpis že obstoječega dejstva oz. že nastale pravice. Prvostopenjsko sodišče je tako ugotovilo, da je dejansko stanje v zadevi (kdo je bil dejanski nosilec gospodarske dejavnosti) odstopalo od vpisanega stanja v sodnem registru. Zagovornik pa s svojimi navedbami izpodbija ugotovitve prvostopenjskega sodišča, da je obsojeni gotovino, ki jo je prejel od kupcev kot plačilo za blago, namesto kot polog iztržka na račun družbe, nakazal kot ustanovni kapital oz. sredstva polagal kot dokapitalizacijo, čeprav vpis solastništva družbe s strani obsojenca v sodni register nikoli ni bil realiziran.

11. Zagovornik sodiščema očita tudi več kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP glede izreka izpodbijane sodbe, saj naj bi bil ta prvič (1.) v 2. in 3. točki pomanjkljiv in posledično nerazumljiv, ker naj ne bi bil konkretiziran očitek, kako je obsojeni prikazoval, da bodo obveznosti izpolnjene oz. kako naj bi oškodovance preslepil v sklenitev pogodb, ter drugič (2.) izrek v 1. točki nerazumljiv do te mere, da ga ni moč preizkusiti, saj se enkrat navaja, da so zaposleni družbe I. d.d. blago dobavili osebno obsojencu („mu“), enkrat pa se navaja, da so ga dobavili družbi G. d.o.o.

12. Glede prvega očitka v zvezi z izrekom je potrebno poudariti, da je Vrhovno sodišče  v svojih sodbah (npr. I Ips 270/2004 z dne 26. 5. 2005, I Ips 361/2004 z dne 2. 6. 2005, I Ips 140/2004 z dne 20. 10. 2005, I Ips 92/2007 z dne 17. 4. 2008) že večkrat poudarilo, da zapeljati v zmoto pri kaznivem dejanju poslovne goljufije lahko pomeni že samo dejstvo, da je storilec z načinom sklenitve pogodbe, ki mu je včasih dodana še pisna garancijska izjava, zagotavljal, da je posel zanesljiv, čeprav v resnici ni bil.

13. Preslepiti drugega pomeni ustvariti pri oškodovancu zmotno predstavo o določenih okoliščinah. Očitek preslepitve drugega, kot izhaja iz opisa dejanja v obtožnem aktu, je v navedbi, da je obsojeni preslepil drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene (abstraktni del izreka) s tem, da je :

- (2. točka) v Ljubljani pri sklenitvi pogodbe o finančnem leasingu vozila Mercedes-Benz Atego z družbo R. d.o.o. dne 22. 10. 2001 prikazoval, da bodo obveznosti izpolnjene in je s tem preslepil posredno direktorja B. V., da je podpisal pogodbo v imenu R. d.o.o., pri čemer je ob sklenitvi pogodbe plačal polog ter stroške priprave leasinga, preostali kredit pa se je zavezal poravnati v 59. obrokov leasing, pri čemer pa drugega obroka ni plačal, kot tudi vseh naslednjih obrokov in je s tem gospodarski družbi R. d.o.o., nastala škoda (konkretizacija opisa).

- (3. točka) v Sežani v poslovni enoti družbe M. d.d. dne 17. 8. 2001 pri sklenitvi prodajne pogodbe in aneksa prikazoval, da bodo obveznosti izpolnjene in s tem preslepil O. C. in S. R., da je pogodbo podpisal ter je bilo zaradi tega dobavljeno za 9.692.387,86 SIT gradbenega materiala, bele tehnike in avdio-video naprav, ki jih G. d.o.o. ni plačala, zaradi česar je poslovni enoti gospodarske družbe M. v Sežani nastala škoda.

S tem pa je očitek preslepitve v izreku dovolj konkretiziran. V obeh primerih je torej obsojenec pri oškodovancu ustvaril zmotno predstavo o tem, da bodo na podlagi podpisane pogodbe sprejete obveznosti tudi izpolnjene oz. plačane. Pri podpisu pogodbe o leasingu je obsojenec plačal ob sklenitvi pogodbe tudi polog ter stroške priprave leasinga, s čimer je podkrepil lažno prikazovanje glede zanesljivosti plačila nadaljnjih obrokov leasinga. Direktorja obeh oškodovanih družb sta na podlagi podpisa pogodbe zato tudi izpolnila svojo pogodbeno obveznost, zaradi neizpolnitve oz. neplačila s strani obsojenca pa je nato oškodovancema nastala velika premoženjska škoda.

14. Glede druge očitane kršitve v zvezi izrekom sodbe Vrhovno sodišče najprej poudarja, da je izrek nerazumljiv, če se iz njega ne da ugotoviti, za kakšno kaznivo dejanje gre. Nerazumljivost se mora nanašati na odločilna dejstva, ki so zakonski znaki kaznivega dejanja ali na katerih temelji kazenska odgovornost obdolženca, torej na dejanski temelj sodbe.

15. Prvostopenjsko sodišče je po opravljeni dokazni oceni zaključilo, da so podani vsi navedeni zakonski znaki kaznivega dejanja in ugotovilo kazensko odgovornost obsojenca. Dejstvo, komu je bilo blago dobavljeno, pa ne predstavlja odločilnega dejstva, ki bi se nanašalo na zakonski znak tega kaznivega dejanja, zato navedena kršitev ni podana. Sicer pa iz ugotovitev sodišča jasno izhaja, da je po oceni sodišča obsojeni ravnal oz. bil zastopnik družbe G., in ni nastopal v pravnem prometu kot fizična oseba, zato sta izrek in sodba popolnoma razumljiva, zagovornik pa s svojimi navedbami zgolj podaja drugačno dokazno oceno oz. drugačno presojo dejanskega stanja.

16. Enako velja tudi glede očitka zagovornika, da ni dokazov, da bi obsojeni sam naročal ali prevzemal blago pri družbah I. d.d. in M. d.d., kjer zagovornik prav tako uveljavlja nedovoljen razlog zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, saj s tem (izrecno) izpodbija dokazno oceno prvostopenjskega sodišča. Navedeno dejstvo pa tudi ne predstavlja odločilnega dejstva, ki bi bil zakonski znak kaznivega dejanja ali na katerem bi temeljila kazenska odgovornost obsojenca.

17. Po oceni zagovornika ni podana pravilna pravna kvalifikacija ravnanja obsojenca glede očitanega ravnanja obdolženca pod 2. točko obtožbe, saj pri ravnanju, ko je lizingodajalec razdrl pogodbo o finančnem lizingu, lizingojemalec pa vozila ni vrnil, ne gre za kaznivo dejanje poslovne goljufije, temveč kaznivo dejanje zatajitve po 215. členu KZ, zato zagovornik očita sodišču kršitev kazenskega zakona iz 4. točke 372. člena ZKP.

18. Prvostopenjsko sodišče je po izvedeni dokazni oceni obrazložilo na str. 34 – 36 sodbe, da glede na konkretni dejanski stan ocenjuje, da je šlo za kaznivo dejanje poslovne goljufije po 234a. členu KZ, in ne zatajitve po 215. členu KZ. Sodišče je tako ugotovilo, da je obsojeni pri sklenitvi pogodbe o finančnem leasingu vozila Mercedes-Benz Atego v vrednosti 59.281,22 EUR z družbo R. d.o.o. dne 22. 10. 2001 prikazoval, da bodo obveznosti izpolnjene, in je s tem preslepil direktorja B. V., da je v imenu družbe R. podpisal pogodbo, ki so mu jo pripravili uslužbenci na podlagi prejetih zagotovil obsojenca. Obsojeni je ob tem plačal polog in stroške priprave leasinga, s čimer je še bolj podkrepil svoje lažno zatrjevanje, da bodo tudi nadaljnje obveznosti oz. obroki leasinga plačani, čeprav je vedel, da družba nima zadostnih sredstev za plačilo. Vozilo je bilo ob prodaji leasing hiši očitno precenjeno in pravni posel ni bil namenjen pridobitvi vozila temveč gotovine, ki jo je leasing hiša izplačala domnevnemu prodajalcu vozila, pastorku obsojenčevega sodelavca oz. partnerja. Glede na takšne ugotovitve je sodišče tudi kvalificiralo ravnanje obsojenca kot kaznivo dejanje poslovne goljufije, čemur je pritrdilo tudi višje sodišče. S takšno presojo se strinja tudi Vrhovno sodišče, saj ima ravnanje obsojenca vse zakonske znake kaznivega dejanja poslovne goljufije. Zagovornik pa s prikazovanjem dejanskih okoliščin v drugačni luči zgolj podaja svojo oceno dejanskega stanja in uveljavlja nedovoljen razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

19. Nazadnje zagovornik sodiščema očita kršitve tudi v zvezi z izvajanjem dokazov, in sicer, ker sodišče v sodbi ni navedlo, katere dokazne predloge obrambe je zavrnilo, je s tem storilo bistveno kršitev določbe kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, saj nima razlogov o odločilnih dejstvih. Vendar pa zagovornik ob tem ne navede, kateri so tisti dokazni predlogi, ki so bili zavrnjeni, ter kako naj bi to vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe. Ker njegove trditve niso substancirane, jih Vrhovno sodišče ni presojalo.

20. Sodišče pa je po mnenju zagovornika kršilo tudi pravico do obrambe in do poštenega sojenja, saj ni izvedlo dokaza z zaslišanjem O. C., katerega naj bi obdolženec preslepil, s čimer bi obramba dokazovala, da obsojeni tega ni storil.

21. Priča O. C. je bil že zaslišan v preiskavi (list. št. 757 – 758) ter na glavni obravnavi (list. št. 864 - 866), nato je bil v ponovljenem postopku na glavni obravnavi prebran zapisnik o njegovem zaslišanju, s čimer sta se zagovornik in obsojeni strinjala in tudi nista imela pripomb (list. št. 1236 – 1237). Zagovornik obdolženca pa je nato na naroku za glavno obravnavo dne 20. 6. 2012 (list. št. 1262) po modifikaciji obtožnega akta predlagal ponovno zaslišanje prič O. C. in K. D. v zvezi s preslepitvijo. Sodišče je dokazni predlog zavrnilo z obrazložitvijo, da ponovno zaslišanje o tem, ali sta bila preslepljena ali ne, ni potrebno. Glede na ugotovljeno je bila torej obrambi dana možnost zaslišanja obremenilne priče na glavni obravnavi, pa te možnosti ni v celoti izkoristila, zato bi morala v naknadnem dokaznem predlogu navesti, o katerih okoliščinah je potrebno pričo še zaslišati ter z ustrezno stopnjo verjetnosti izkazati pravno relevantnost ponovnega zaslišanja (tako tudi sodba Vrhovnega sodišča I Ips 264/2010 z dne 6. 10. 2011). Obramba pa tega ni storila v zadostni meri, saj je predlagala le ponovitev zaslišanja prič o preslepitvi, o čemer sta bili že zaslišani, kot je to pravilno navedlo prvostopenjsko sodišče. Zagovornik torej ni zadosti konkretiziral dokaznega predloga, saj ni navedel, katera vprašanja v zvezi s preslepitvijo naj bi se z zaslišanjem priče še razčiščevala. Po presoji Vrhovnega sodišča zato očitane kršitve niso podane.

22. V zvezi z očitki glede izreka ter glede zavrnitve dokaznih predlogov zagovornik uveljavlja tudi kršitev pravice do pritožbe, ker naj se pritožbeno sodišče ne bi opredelilo do teh pritožbenih očitkov, ter nadalje očita tudi bistveno kršitev določbe 2. odstavka 371. člena ZKP, ker naj bi dejstvo, da višje sodišče ni vsebinsko presodilo navedb pritožbe, vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe, saj bi sicer višje sodišče nedvomno ugotovilo, da je zatrjevana kršitev podana in odločilo drugače.

23. Vrhovno sodišče je v svojih številnih odločbah že presodilo (npr. sodba I Ips 6229/2010-81), da pravici do pritožbe kot ustavni pravici, ustreza obveznost pritožbenega sodišča, da pritožbo, če je dopustna, vsebinsko obravnava, in se do tistih pritožbenih navedb, ki so za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi svoje odločbe opredeli. Pri tem pa ni nujno, da je odgovor na strankine navedbe vedno izrecen, ampak mora biti iz obrazložitve sodne odločbe razvidno, da se je sodišče seznanilo z argumenti stranke in jih obravnavalo. Po oceni Vrhovnega sodišča se je v skladu s tem višje sodišče opredelilo do vseh pritožbenih očitkov (glede izreka v 5. točki sodbe,  natančneje še v 7., 8., 9. in 10. točki, ter glede zavrnitve dokaznih predlogov v 16. točki svoje sodbe) in zato očitana kršitev ni podana.

24. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zahteva za varstvo zakonitosti vložena zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kar ni dovoljeno, kršitev določb kazenskega postopka, ki jih uveljavlja zahteva, pa Vrhovno sodišče ni ugotovilo. Zato je Vrhovno sodišče v skladu z določbo 425. člena ZKP zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo.

25. Izrek o stroških postopka temelji temelji na določbi 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Sodišči prve in druge stopnje sta obsojencu naložili plačilo stroškov sodnega postopka. V zvezi s plačilom sodne takse kot stroška postopka s tem izrednim pravnim sredstvom obsojenec kakšnega drugega predloga tudi ni podal. Sodišče pa je obsojencu naložilo v plačilo najnižji znesek sodne takse v znesku 420 evrov po taksni tarifi št. 7152 v zvezi s taksno tarifno št. 7113 Zakona o sodnih taksah, saj iz podatkov v spisu izhaja, da ima obsojenec nizke dohodke in da mu je dodeljena mladoletna hči v vzgojo in varstvo.

ZKP člen 371, 371/1-11, 371/2, 372, 372-4, 395, 395/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.