Sklep I Up 131/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-05-22

Martina Lippai (preds.), Marko Prijatelj (poroč.), Borivoj Rozman

elektronske komunikacije - podaljšanje veljavnosti odločbe - pritožba - stranka oziroma stranski udeleženec upravnega postopka - položaj stranke - procesne predpostavke - zavrženje tožbe

Predhodno priznan status stranke (oziroma stranskega udeleženca) v upravnem postopku podaljšanja veljavnosti odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc je pogoj za priznanje položaja stranke v upravnem sporu oziroma vsebinsko obravnavanje tožbe zoper odločbo, izdano v tem postopku.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

II. Tožeča stranka in stranki z interesom same trpijo svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena Zakona o splošnem upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1) zavrglo tožbo tožeče stranke zoper odločbe Agencije za pošto in elektronske komunikacije RS (v nadaljevanju: tožena stranka), št. 38115-7/2013/8, 38115-7/2013/9, 3815-14/2013/10 in 3815-14/2013/11, vse z dne  25. 3. 2013 (I. točka izreka); z II. in III. točko izreka pa je odločilo o stroških postopka. Tožena stranka je z odločbo, št. 38115-7/2013/8 z dne 25. 3. 2013, v zadevi podaljšanja veljavnosti odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc na predlog zavezanca T., d. d., le-temu dodelila radijske frekvence za čas od 3. 4. 2013 do 3. 1. 2016 ter odločila o plačilu zneska za učinkovito rabo omejene naravne dobrine. Z odločbo, št. 38115-7/2013/9 z dne 25. 3. 2013, je odločila o določitvi števila točk zavezancu T., d. d., Ljubljana. Z odločbo, št. 38115-14/2013/10 z dne 25. 3. 2013, je v zadevi podaljšanja veljavnosti odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc na predlog zavezanca S., d. d., Ljubljana, odločila o dodelitvi radijskih frekvenc le-temu za čas veljavnosti od 12. 10. 2013 do 3. 1. 2016 ter o plačilu zneska za učinkovito rabo omejene naravne dobrine. Z odločbo, št. 38115-14/2013/11 z dne 25. 3. 2013, pa je odločila o določitvi števila točk zavezancu S., d. d., Ljubljana.

2. Sodišče prve stopnje v obrazložitvi izpodbijanega sklepa navaja, da je tožnikovo (A.) tožbo zoper navedene odločbe tožene stranke zavrglo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1, ker je ugotovilo, da tožnik v svoji tožbi ne uveljavlja kakšne svoje pravice ali pravne koristi, oziroma ker po tem zakonu ne more biti stranka. Sklicuje se tudi na odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije U-I-76/13 z dne 24. 4. 2013.

3. Tožnik izpodbija navedeni sklep sodišča prve stopnje s pritožbo, ki jo vlaga v celoti iz vseh pritožbenih razlogov iz 75. člena ZUS-1. Navaja, da je že v tožbi utemeljil svojo aktivno legitimacijo v obravnavanem postopku, česar pa prvostopno sodišče v izpodbijanem sklepu ni upoštevalo in se do tovrstnih tožnikovih navedb tudi ni opredelilo, temveč je svojo odločitev sprejelo zgolj na podlagi 17. člena ZUS-1. Njegova aktivna legitimacija za vložitev te tožbe je brez vsakega dvoma podana in utemeljena, in sicer na podlagi 17. člena ZUS-1 (položaj stranke, ki ga je pridobil z vložitvijo »Vloge za pridobitev odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc z dne 27. 6. 2012), 47. člena Zakona o elektronskih komunikacijah (v nadaljevanju ZEKom-1), položaja prizadetega podjetja po Zakonu o preprečevanju omejevanja konkurence (v nadaljevanju ZPOmk-1) in na podlagi tretjega odstavka 30. člena ZUS-1. Predlaga, da se pritožbi ugodi in se izpodbijani sklep spremeni tako, da se v celoti ugodi tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne v ponovno odločanje prvostopnemu sodišču.

4. Tožena stranka in stranki z interesom (S., d. d., in T., d. d.) v odgovorih na pritožbo predlagajo njeno zavrnitev.

6. Po presoji Vrhovnega sodišča je sodišče prve stopnje obravnavano tožbo utemeljeno zavrglo na podlagi 3. točke prvega odstavka 36. člena ZUS-1, saj tožnik v obravnavani zadevi ne more biti stranka v upravnem sporu oziroma vložiti tožbe zoper izpodbijano odločbo, saj v upravnem postopku, to je v postopku izdaje izpodbijane odločbe tožene stranke, ni imel priznanega statusa stranke oziroma stranskega udeleženca. Predhodno priznan status stranke v upravnem postopku kot pogoj za vsebinsko obravnavanje tožbe pa predstavlja ustaljeno upravnosodno prakso Vrhovnega sodišča (npr. sklepa I Up 49/2010 in I Up 334/2010), na katero se  pravilno sklicuje tudi sodišče prve stopnje.

7. Stranke v upravnem sporu so določene v 16. členu ZUS-1, in sicer so to tožnik, toženec in prizadeta oseba s položajem stranke, če tako določa zakon. Po prvem odstavku 17. člena ZUS-1 je tožnik oseba, ki je bila stranka ali stranski udeleženec v postopku izdaje upravnega akta. Po drugem odstavku navedenega člena pa lahko zoper dokončen sklep, s katerim je bila osebi zavrnjena pravica do udeležbe v postopku izdaje upravnega akta, vloži tožbo tista oseba, kateri je bila pravica do udeležbe v postopku s tem sklepom zavrnjena.

8. Tožnik pa ni bil niti stranka niti stranski udeleženec v postopku dodelitve frekvenc strankam z interesom v tem postopku, saj njegove „Vloge za pridobitev odločbe o dodelitvi radijskih frekvenc“ z dne 27. 6. 2012, na katero se sklicuje v tožbi in pritožbi, ni mogoče ne po vsebini ne po času, v katerem je bila vložena, šteti za vlogo za priznanje položaja stranskega udeleženca v postopku podaljšanja obstoječih odločb o dodelitvi radijskih frekvenc, torej v tujem postopku. Tožena stranka tudi ni izdala sklepa, s katerim bi bila tožniku zavrnjena pravica do udeležbe v tem postopku. Tega dejstva ne spremenijo niti pritožbene navedbe, da se tožena stranka o navedeni vlogi ni nikoli izjavila. Tožnik, če je menil, da je s to vlogo zahteval tudi priznanje položaja stranskega udeleženca, pa je imel možnost vložiti tožbo zaradi molka organa. Tudi 43. člen Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP), na katerega se tožnik sklicuje, določa, da pravni interes izkaže oseba, ki zatrjuje, da vstopa v postopek zaradi varstva svojih pravnih koristi (stranski udeleženec). Sodišče prve stopnje na podlagi navedenega tako ni nepravilno ugotovilo dejanskega stanja s tem, ko je navedlo, da tožnik vloge za priznanje položaja stranskega udeleženca v upravnem postopku ni podal.

9. Položaja stranke v obravnavanem upravnem sporu pa tožniku ne daje niti 47. člen ZEKom-1, saj se ta nanaša na ponudnike v postopku javnega razpisa. Postopek in pogoje podaljšanja obstoječih odločb, za kar gre tudi v obravnavanem primeru, pa določa 243. člen ZEKom-1. Zato določbe 47. člena ZEKom-1 ni mogoče niti smiselno uporabiti za postopke Agencije, kadar ta ne odloča na podlagi izvedenega javnega razpisa, kot je to v tem primeru.

10. Tudi določba drugega odstavka 66. člena ZPOmk-1, v kateri je določeno, da če zoper akte in dejanja iz prejšnjega odstavka niso mogoča pravna sredstva v upravnem postopku, lahko prizadeto podjetje začne upravni spor, ne daje tožniku možnosti vložitve neposredne tožbe v obravnavani zadevi, saj navedena določba ne izključuje specialnih določb ZUS-1, ki določajo stranke v upravnem sporu. Poleg tega pa je tožnik imel na voljo pravna sredstva v upravnem postopku, konkretno zahtevo za priznanje statusa stranke v predmetnem upravnem postopku, a je ni izkoristil, in obnovo postopka (9. točka 260. člena ZUP), zoper dokončni odločitvi v teh postopkih pa bi v primeru zavrnitve njegove zahteve lahko vložil tožbo v upravnem sporu na podlagi že navedenega drugega odstavka 17. člena ZUS-1.

11. Tožnik s sklicevanjem na tretji odstavek 30. člena ZUS-1 in na odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije I Up-159/99 smiselno uveljavlja tudi subsidiarni upravni spor po 4. členu ZUS-1 zaradi posega v človekove pravice in temeljne svoboščine (14., 70., in 74. člen Ustave RS), ki pa v obravnavani zadevi ni možen, saj je po navedenem členu mogoče uveljavljati sodno varstvo le, če ni zagotovljeno drugo sodno varstvo. Tožnik pa je imel možnosti, navedene v prejšnji točki te obrazložitve, da zavaruje in uveljavlja svoje morebitne pravne koristi v upravnem postopku, ki pa jih, kot že navedeno, ni izkoristil. Zato mu je bilo (morebitno) sodno varstvo zagotovljeno v rednem upravnem sporu. Vrhovno sodišče je smiselno enako stališče sprejelo tudi v zadevi I Up 49/2010.

12. Vrhovno sodišče se v tem sklepu ne opredeljuje do drugih pritožbenih navedb, saj na odločitev, glede na zgoraj navedena stališča, ne morejo vplivati.

13. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče na podlagi 76. člena ZUS-1 pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

14. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam trpi svoje stroške pritožbenega postopka (154. člen in prvi odstavek 165. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP, v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

15. Ker stranki z interesom z navedbami v odgovoru na pritožbo nista v ničemer prispevali k odločitvi Vrhovnega sodišča, je Vrhovno sodišče v skladu z določbami prvega odstavka 155. člena in prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 odločilo, da stranki z interesom sami trpita svoje stroške pritožbenega postopka.

ZUS-1 člen 4, 16, 17, 30, 36, 36/1-3, 76.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.