Sodba in sklep II Ips 117/2013 in II Ips 118/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-10-10

Sodba in sklep II Ips 117/2013 in II Ips 118/2013

Janez Vlaj (preds.), Karmen Iglič Stroligo (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Aljoša Rupel, mag. Rudi Štravs

OBLIGACIJSKO PRAVO - STANOVANJSKO PRAVO - STVARNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

obnova postopka - postulacijska sposobnost - povrnitev premoženjske škode - uporabnina - najemna pogodba - zahtevek za izpraznitev stanovanja - ničnost - res iudicata - dokazni predlog - zavrnitev dokaznega predloga - pritožba - nova dejstva in dokazi v pritožbi

Tožnikov oče je še pred pridobitvijo solastninske pravice s svojim deležem razpolagal v obliki sklenitve najemne pogodbe, zato je pravilen materialnopravni zaključek, da je bila najemna pogodba veljavno sklenjena in da za njeno sklenitev ni bilo potrebno soglasje tožnika.

Izredno pravno sredstvo obnove je tehnično deljeno na fazo razveljavitve ter fazo meritorne odločitve o tožbenem zahtevku, ki se (lahko) izvajata ločeno. Nedvomno je, da mora biti obvezno odvetniško zastopanje zagotovljeno v prvi fazi postopka obnove, to je do pravnomočnosti odločbe o dovolitvi obnove.

1. Sodišče  prve  stopnje  je zavrnilo zahtevke tožnika. Ugotovilo je, da je tožena stranka z M. Z., takratno zemljiškoknjižno lastnico, sklenila kupoprodajno pogodbo, zaradi česar je od 10. 2. 1999 do 14. 3. 2000, ko je bila pogodba razdrta, imela pravni naslov za bivanje v nepremičnini, kar priznava tudi tožnik, zato za to obdobje ni upravičen do uporabnine in odškodnine. Tožniku bi zahtevek iz naslova uporabnine lahko pripadal šele od 25. 12. 2000, ko je postal solastnik nepremičnine, vendar pa je sodišče ugotovilo, da je že pred tem tožena stranka sklenila najemno pogodbo z očetom tožnika, tedanjim lastnikom nepremičnine. Soglasje tožnika za sklenitev najemne pogodbe ni bilo potrebno, saj tožnik tedaj še ni bil solastnik nepremičnine, sprememba lastništva pa na sklenjeno najemno pogodbo ni imela vpliva. V letu 2002 je tožena stranka z Ž. N. (očetom tožnika) sklenila kupoprodajno pogodbo za polovico stanovanja, kar predstavlja zakonit pravni naslov za bivanje v nepremičnini. Tožniku ni uspelo dokazati, da mu tožena stranka oporeka (so)uporabo stanovanja oziroma tega niti ni zatrjeval, saj je zahteval izročitev nepremičnine v posest, do česar pa po ugotovitvah sodišča ni upravičen. Za drugo toženo stranko je ugotovilo, da ni pasivno legitimirana v sporu, zato je vse zahtevke zoper njo zavrnilo.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sodbo v izpodbijanem delu.

3. Zoper pravnomočno sodbo tožnik vlaga revizijo. Uveljavlja vse revizijske razloge ter revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi, izpodbijano sodbo pa spremeni tako, da pritožbi tožeče stranke ugodi; podrejeno predlaga razveljavitev sodb sodišč druge in prve stopnje ter vrnitev zadeve v odločanje sodišču prve stopnje. Uveljavlja kršitev 350. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), saj sodišče druge stopnje sodbo sodišča prve stopnje ni preizkusilo v mejah razlogov, ki jih navaja pritožba, ter po uradni dolžnosti ni pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotno uporabo materialnega prava. Kršilo je tudi 355. člen ZPP. Za posle, ki presegajo okvire rednega upravljanja, velja določba tretjega odstavka 15. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v nadaljevanju ZTLR), ki določa, da je za takšne posle potrebno soglasje vseh solastnikov. Če soglasje ni bilo dano, lahko solastnik vloži tožbo na izpraznitev (43. člen ZTLR). O tem sodba nima razlogov, zato je podana bistvena kršitev določb po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišči druge in prve stopnje sta kršili materialno pravo, saj sta spor obravnavali kot spor med solastniki, pri čemer pa nista upoštevali trditvene podlage tožnika, da toženi stranki nista solastnika nepremičnine in da toženca uporabljata celotno stanovanje. V dokaz svojim navedbam je tožnik ponudil konkretne relevantne dokaze, ki sta jih sodišči zavrnili. Sodišči druge in prve stopnje se do sklepa Dn št. 20511/2002 z dne 4. 2. 2003 o zavrnitvi vpisa lastninske pravice na A. M. ni opredelilo. Sodišče druge stopnje ni ugotovilo, da sodišče prve stopnje pri novem odločanju ni upoštevalo napotkov iz sklepa I Cp 1398/2005 z dne 9. 11. 2005. Vztraja tudi pri navedbah o ključavnici, nevarnem psu ter dodatni specialni ključavnici. Posedovanje ključev v marcu 1999 po oceni revidenta ni relevanten dokaz, saj je lastnik postal 30. 7. 2001 in bi bilo treba ugotoviti, da so tožene stranke takrat že zamenjale vse ključavnice in še dodatno specialno. To dejstvo ni pritožbena novota, saj je o specialni ključavnici izpovedal že drugi toženec na glavni obravnavi. Vztraja, da je prodajna pogodba z dne 10. 4. 2002 nična, v tistem sporu pa je bila zoper pravnomočno sodbo vložena tudi revizija. Toženca uporabljata celotno stanovanje in ne del. Tožeča stranka se nikoli ni sklicevala na domnevno najemno pogodbo. Ž. N. vse od 1996 ni lastnik nepremičnine. Iz zemljiškoknjižnega stanja izhaja, da je bila izdana začasna odredba prepovedi odtujitve in obremenitve nepremičnine M. Z. (pravnomočno 2. 2. 2000). Vpis lastninske pravice na Ž. N. do 31/128 je bil izvršen na podlagi sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne        25. 10. 2001, ko je bila že prenesena lastninska pravica na toženo stranko. Najemne pogodbe ni bilo moč skleniti, saj je bilo prepovedano razpolaganje s stvarjo. Sodišči nista odgovorili na predlog za izdajo zamudne sodbe, saj odgovor na tožbo ni bil obrazložen. Uveljavlja kršitve 14., 22. ter 33. člena Ustave Republike Slovenije (URS). Sodišči se nista opredelili do vseh relevantnih pripomb tožnika, hkrati pa je jasno in očitno, da so odločbe sodišč na prvi pogled napačne.

4. Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Relevantne okoliščine dejanskega stanja, ki jih na revizijski stopnji ni mogoče izpodbijati (tretji odstavek 370. člena ZPP), so sledeče:

- prva toženka je 10. 2. 1999 z M. Z., takratno zemljiškoknjižno lastnico stanovanja ..., sklenila kupoprodajno pogodbo za celotno stanovanje (delež 62/128);

- ta pogodba je bila sporazumno razdrta 14. 3. 2000;

- po razdrtju pogodbe iz leta 1999 je bil med toženo stranko in tožnikovim očetom, tedanjim zemljiškoknjižnim lastnikom nepremičnine, dogovorjen najem;

- tožnik je postal solastnik stanovanja do 31/168 na podlagi darilne pogodbe z materjo V. N. z dne 25. 12. 2000, ter je bil v zemljiško knjigo kot solastnik vknjižen 30. 7. 2001;

- 25. 2. 2002 je tožena stranka z očetom tožnika sklenila kupoprodajno pogodbo za polovico stanovanja (delež 31/128), do vknjižbe lastninske pravice prve toženke v zemljiško knjigo pa ni prišlo;

- s sodbo je pravnomočno razsojeno, da kupoprodajna pogodba z dne                       25. 2. 2002, sklenjena med tožnikovim očetom ter prvo toženko, zaradi vknjižene prepovedi odtujitve in obremenitve, ni nična;

- zaradi odstopa od kupoprodajne pogodbe iz leta 2002 mora prva toženka vrniti solastniški del stanovanja tožnikovemu očetu, ko ji ta vrne kupnino;

- prva toženka uporablja le del stanovanja, ki ustreza solastninskemu deležu tožnikovega očeta;

- tožena stranka ne prepoveduje in ne onemogoča tožniku souporabe stanovanja.

7. Očitki revizije, ki se nanašajo na grajo preizkusa sodb sodišč prve in druge stopnje ter opozarjanje na kršitve določb 350. in 355. člena ZPP, so neutemeljeni, predvsem pa nekonkretizirani ter pavšalni. Revizijsko sodišče ugotavlja, da sodba sodišča druge stopnje odgovarja na vse pritožbene očitke, ki so bili s pritožbo opredeljeni konkretno ter določno, kot tudi na kršitve, na katere je sodišče dolžno paziti po uradni dolžnosti. Sodišče druge stopnje je ocenilo, da izvedeni dokazi potrjujejo ugotovljeno dejansko stanje, zaradi česar je sprejelo dokazno oceno sodišča prve stopnje kot pravilno. Revizijski očitki, s katerimi revident izrecno ali pod krinko uveljavljanja procesnih kršitev meri na izpodbijanje dejanskega stanja, niso predmet revizijske presoje, zato se revizijsko sodišče do teh očitkov ni  opredelilo (drugi odstavek 370. člena ZPP).

8. Z zavrnitvijo dokaznih predlogov ni bila podana kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišči druge in prve stopnje sta za zavrnitev dokaznih predlogov tožeče stranke navedli utemeljene in konkretne razloge. Pritožbeno sodišče je navedbe o nevarnem psu pravilno ocenilo kot pritožbeno novoto, zato se do njih ni opredelilo, revizijski očitki, ki se nanašajo na ključe in menjavo ključavnic, kot tudi na obseg uporabe stanovanja, pa merijo na izpodbijanje dejanskega stanja, kar na revizijski stopnji ni dopustno. Kot je bilo revidentu pojasnjeno že v izpodbijani sodbi, je dokazni postopek pokazal, da toženca nepremičnino uporabljata v obsegu, glede katerega razpolagata z ustreznim pravnim naslovom, tožniku pa ni uspelo dokazati, da s svojim bivanjem posegata v njegov solastniški delež. Za kaj takega niti ni postavil ustreznega zahtevka, saj je zahteval izselitev iz nepremičnine, zahtevek pa obrazložil z nezakonitim bivanjem v nepremičnini in ne morebiti s prekoračitvijo pravic tožene stranke.

9. Revizijske navedbe, da sodišči druge in prve stopnje nista odgovorili na predlog tožnika za izdajo zamudne sodbe, je neutemeljen, saj se je sodišče prve stopnje o tem izreklo na strani 10 sodbe, sodišče druge stopnje pa je tožniku na očitke iz pritožbe pravilno odgovorilo na strani 3 svoje odločbe.

10. Glede na ugotovljeno dejansko stanje je pravilen materialnopravni zaključek sodišč druge ter prve stopnje, da toženi stranki v stanovanju bivata zakonito, zaradi česar so zahtevki tožnika neutemeljeni. Sodišči sta spor pravilno obravnavali kot spor med solastniki, pri čemer se je sodišče druge stopnje (stran 4) v sodbi jasno izreklo o (so)lastništvu nepremičnine. Ne drži navedba revidenta, da sta sodišči prvo toženko obravnavali kot solastnico, saj sta ugotovili, da sta solastnika spornega stanovanja tožnik ter njegov oče, vsak do 31/128. Tožnikov oče je še pred tožnikovo pridobitvijo solastninske pravice s svojim deležem razpolagal v obliki sklenitve najemne pogodbe (leta 2000). Zato je pravilen materialnopravni zaključek, da je bila najemna pogodba veljavno sklenjena in da za njeno sklenitev ni bilo potrebno soglasje tožnika, sklicevanje revidenta na zmotno uporabo tretjega odstavka 15. člena ZTLR pa neutemeljeno. Nadaljnjo podlago za zakonito uporabo nepremičnine predstavlja kupoprodajna pogodba, sklenjena med tožnikovim očetom ter prvo toženko v letu 2002. Vztrajanje revidenta, da je ta pogodba nična ter zaradi tega neustrezen pravni naslov za bivanje v nepremičnini, ni utemeljeno, saj je bilo o ničnosti sklenjene pogodbe že pravnomočno odločeno, pravnomočnost pa veže tako stranke kot tudi sodišče pri odločanju. Kupoprodajna pogodba med prvo toženko ter tožnikovim očetom je bila sicer naknadno res (sodno) razdrta, vendar sta stranki pogodbe sklenili dogovor, da tožena stranka tožnikovemu očetu nepremičnino vrne, ko mu prodajalec – tožnikov oče – vrne kupnino, zaradi česar ima tožena stranka še vedno pravni naslov za bivanje v nepremičnini. Ustrezen pravni naslov za uporabo nepremičnine namreč ni le (so)lastništvo nepremičnine, pač pa tudi kupoprodajna pogodba, najemna pogodba in kasneje dogovor med toženo stranko ter tožnikovim očetom, da tožena stranka nepremičnino, glede katere je bila kupoprodajna pogodba razdrta, vrne, ko ji prodajalec vrne kupnino.

11. Prav tako neutemeljeni so očitki revidenta, da so pravni naslovi za zakonito bivanje tožencev neveljavni zaradi v zemljiško knjigo vknjižene prepovedi odtujitve in obremenitve. Vknjižena pravica prepovedi odtujitve

namreč predstavlja oviro le za nove vknjižbe, ki se nanašajo na pridobitve pravic na nepremičnini na podlagi listin iz 1., 2., 4. in 5. točke prvega odstavka 40. člena Zakona o zemljiški knjigi (ZZK-1). Vknjižena prepoved odtujitve in obremenitve torej ni mogla vplivati na sklenitev in veljavnost najemne pogodbe, kot tudi ne na veljavnost kupoprodajne pogodbe (zavezovalni pravni posel), pač pa zgolj onemogoča vpis pravice v zemljiško knjigo.

12. Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP) in s tem tudi v njej vsebovano zahtevo za povrnitev pravdnih stroškov.

13. Sodišče prve stopnje je zavrglo tožnikov predlog za obnovo postopka, saj predlogu ni predložil pravnomočne obsodilne sodbe, hkrati pa ni zatrjeval, da kazenski pregon ni več mogoč.

14. Sodišče druge stopnje je zavrglo tožnikovo pritožbo zoper sklep sodišča prve stopnje, ker je pritožbo vložil tožnik sam.

15. Tožnik zoper sklep sodišča druge stopnje vlaga revizijo. Odločitev in razlaga pritožbenega sodišča je nepravilna in nezakonita. Pritožba je redno pravno sredstvo, o katerem odloča višje sodišče, ZPP pa nikjer ne uvaja omejitve, da stranka pritožbe ne bi smela vložiti sama. Za vložitev pritožbe kot rednega pravnega sredstva je procesno legitimirana tako stranka sama kot tudi njen pooblaščenec. Sodišče bi moralo stranko v pravnem pouku opozoriti, da sme pritožbo vložiti le po pooblaščencu ter o posledicah lastne vložitve pravnega sredstva.

16. Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila.

18. V postopkih z izrednimi pravnimi sredstvi ZPP izrecno določa obvezno zastopanje po odvetnikih (tretji odstavek 86. člena ZPP). Institut omejitve postulacijske sposobnosti je predpisan za vsa izredna pravna sredstva, ne le tista, o katerih odloča Vrhovno sodišče, zato je nujno, da v postopkih revizije, zahteve za varstvo zakonitosti, obnove postopka ter tožbe za razveljavitev sodne poravnave stranka pravdna dejanja opravlja po pooblaščencu. Če stranka izredno pravno sredstvo vloži sama, gre za  neodpravljivo „napako“ oziroma procesno pomanjkljivost, zaradi česar se pravno sredstvo zavrže, ne da bi se vlogo vračalo stranki v popravo.(1)

19. Navedbe revidenta, da ima za vložitev pritožbe zoper sklep o zavrženju predloga za obnovo postopka popolno postulacijsko sposobnost, so neutemeljene, saj zahteva o obveznem odvetniškem zastopanju velja za vsa procesna dejanja znotraj postopka z izrednimi pravnimi sredstvi. Izredno pravno sredstvo obnove je tehnično deljeno na fazo razveljavitve ter fazo meritorne odločitve o tožbenem zahtevku, ki se (lahko) izvajata ločeno. Nedvomno je, da mora biti obvezno odvetniško zastopanje zagotovljeno v prvi fazi postopka obnove, to je do pravnomočnosti odločbe o dovolitvi obnove, v drugi fazi postopka pa zastopanje po odvetniku ni (več) obvezno.(2) Tožnik je predlog za obnovo postopka vložil po pooblaščencu, pritožbo zoper sklep o zavrženju njegovega predloga pa je vložil sam. Pravilne so ugotovitve sodišča druge stopnje, da je v uvodu pritožbe res navedeno, da tožnika v postopku zastopa odvetnik, vendar pa je očitno, da je pritožbo zoper sklep podal tožnik osebno, saj na njej ni niti žiga niti podpisa pooblaščenca, pač pa je pritožba podpisana osebno po tožniku. Navedbe revidenta,  da bi o obveznem zastopanju moral biti opozorjen v pravnem pouku, pa ne držijo, saj ZPP v postopku z izrednimi pravnimi sredstvi jasno predvideva zastopanje po odvetniku, s čimer je zagotovljena ustrezna raven pravnega znanja ter vedenja o pravicah stranke v postopku.

20. Zaradi navedenega revizija zoper sklep ni utemeljena, saj niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena, zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen v zvezi s 384. členom ZPP).

Op. št. (1):    Enako II Ips 634/2006, VIII Ips 73/2008 in številne druge.

Op. št. (2):    Točka 10 – 16 komentarja k 86. členu ZPP; v: Ude, Betetto: Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 1. knjiga, str. 365 – 369.

ZPP člen 86, 319, 339, 339/2, 339/2-8, 339/3-14, 350, 355, 394.                 ZTLR člen 15, 43. OZ člen 86. ZZK-1 člen 40, 40/1, 40/1-2, 40/1-4, 40/1-5.                 URS člen 14, 22, 33.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.