VSRS sodba II Ips 75/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-09-18

Anton Frantar (preds.), Vladimir Horvat (poroč.), mag. Nina Betetto, mag. Rudi Štravs, Janez Vlaj

dopuščena revizija - stvarna služnost - priposestvovanje stvarne služnosti - dobra vera - rok za priposestvovanje - vpis v zemljiško knjigo - izvenknjižno priposestvovanje

Zavzemanje revidentke, da bi morala biti za obstoj dobrovernosti priposestvovalke stvarna služnost tudi vpisana v zemljiški knjigi, torej, da bi moralo biti predhodno izdano tudi ustrezno pisno zemljiškoknjižno dovolilo,  pomeni materialnopravno zmotno odrekanje možnosti zunajknjižnega priposestvovanja tako na podlagi prej veljavne določbe prvega odstavka 54. člena ZTLR, ki ni ločila med pravim in nepravim priposestvovanjem, kot na podlagi od 1. 1. 2003 veljavnega prvega odstavka 217. člena SPZ, ki je to ločitev opravil in pri pravem - dobrovernem priposestvovanju skrajšal priposestvovalno dobo na deset let, pri nepravem priposestvovanju pa ohranil prejšnjo dvajsetletno priposestvovalno dobo.

Bistveno je, da se je priposestvovalka lahko oprla na dogovor z občino o ustanovitvi služnostne pravice in o njenem vpisu v zemljiško knjigo in da je pot, ki se je zakoličila oziroma vzpostavila ob soglasju občine, nemoteno  uporabljala in vzdrževala v teku priposestvovalne dobe, tako brez nasprotovanja občine kot tudi njenih pravnih naslednikov služečega zemljišča. Opisane okoliščine so v duševni sferi tožene stranke vsekakor utrjevale utemeljeno prepričanje, da je do posesti upravičena, kar nasprotuje definiciji nedobroverne posesti iz določbe 28. člena SPZ, po kateri posestnik ni v dobri veri le tedaj, če je vedel ali mogel vedeti, da ni upravičen do posesti, oziroma je v skladu s prej veljavno določbo drugega odstavka 72. člena ZTLR, po kateri je bila posest dobroverna, če posestnik ni vedel ali ni mogel vedeti, da stvar, ki jo ima v posesti, ni njegova.

Priposestvovanje je začelo teči pred uveljavitvijo SPZ, kar pomeni, da  konkretni dejanski stan ustreza abstraktnemu oz. zakonskemu dejanskemu stanu iz prvega odstavka 269. člena SPZ, ki določa, da se glede priposestvovalne dobe, ki je začela teči pred uveljavitvijo tega zakona, upoštevajo določila tega zakona.

Tožeča stranka mora toženi stranki v 15 dneh od vročitve te odločbe povrniti 251,99 EUR revizijskih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožeča stranka je s tožbo zahtevala opustitev vsakršnega poseganja v svojo parcelo in opustitev hoje in vožnje po njej. Tožena stranka pa je z nasprotno tožbo zahtevala ugotovitev služnostne pravice hoje in vožnje s tovornimi vozili s polpriklopniki in priklopniki in z delovnimi stroji, ter njeno vknjižbo v zemljiški knjigi. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke ter ugodilo nasprotnemu tožbenemu zahtevku tožene stranke. Ugotovilo je dobrovernost tožene stranke, ker je občina dovolila, da uporablja pot, tožena stranka pa je bila prepričana, da je služnost ustanovljena. V cesto je namreč veliko investirala, kar ne bi storila brez izrecnega dovoljenja tedanjega lastnika - občine. Ta bi se gotovo uprla izgradnji takšne ceste, če ji ne bi služnosti dovolila. Vpis služnosti v zemljiški knjigi se je zavezala izvršiti občina, uporabe poti pa ji ni nikoli nihče preprečeval, vse do leta 2004, ko je to storila tožeča stranka. Zato je tožena stranka upravičeno mislila, da je služnost pridobila na veljaven način, saj tudi po vrnitvi zemljišča v denacionalizacijskem postopku ni nihče prepovedal uporabe poti, niti ni zatrjeval, da je nima pravice uporabljati.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritrjuje dejanskim in pravnim ugotovitvam sodišča prve stopnje ter še poudarja, da je tožena stranka priposestvovala služnost ob upoštevanju določbe prvega odstavka 217. člena Stvarnopravnega zakonika (v nadaljevanju SPZ(1)), v skladu s katerim znaša priposestvovalna doba dobrovernega posestnika 10 let.

3. Revizijsko sodišče je s sklepom II DoR 139/2011 z dne 22. 11. 2011 odločilo o predlogu tožene stranke za dopustitev revizije in revizijo dopustilo glede vprašanja presoje dobrovernosti priposestvovalca in pravilnosti uporabe določbe 269. člena v zvezi z določbo 217. člena SPZ, ker glede teh vprašanj sodne prakse Vrhovnega sodišča še ni, praksa višjih sodišč pa ni enotna.

4. Tožeča stranka vlaga dopuščeno revizijo. Očita revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Sodbama očita, da se nista opredelili do začetka in konca teka  priposestvovalne dobe, ki naj bi po zaključku sodišč prve stopnje in druge stopnje začela teči leta 1989 oziroma leta 1992, to je v času veljavnosti Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih(2) (v nadaljevanju ZTLR). Do kdaj pa naj bi tekla, pa v sodbah ni odgovorjeno. Drugostopno sodišče je zgolj potrdilo ugotovitve sodišča prve stopnje, da bi se glede na določbe ZTLR priposestvovalna doba lahko iztekla šele v letu 2009 oziroma najkasneje v letu 2012, torej po 1. 3. 2003 in da se zato v skladu z določbama 269. člena in 217. člena SPZ uporabi   10-letna priposestvovalna doba. Sodišči se tudi nista opredelili do vprašanja dobre vere tožene stranke, ki naj bi se domnevala, čeprav je tožeča stranka ves čas dokazovala nasprotno. Napačen je materialnopravni zaključek, da naj bi se priposestvovalna doba skrajšala na 10 let. Zakonodajalec ob sprejemanju določila 269. člena SPZ ni imel namena tako poenostavljeno skrajšati priposestvovalne dobe za dobroverne posestnike. Takšna razlaga pomeni, da se priposestvovalna doba ne glede na to, ali gre za zakonito in dobroverno posest, skrajša na 10 let. Odločitev sodišč je tudi v nasprotju s teorijo oziroma komentarjem 269. člena SPZ, kjer je zapisano, da pravna posledica te določbe velja za vse primere, ko se je priposestvovanje že začelo tako, da so se izpolnili pogoji določeni z ZTLR. Za dobrovernega in zakonitega priposestvovalca na podlagi ZTLR pa se s sprejemom SPZ ni nič spremenilo. Trajanje priposestvovalne dobe je ostalo enako. Na prvi pogled se je z določbo tega člena izboljšal pravni položaj dobrovernega posestnika, saj se mu je priposestvovalna doba skrajšala na tisto dobo, ki je bila prej določena za dobrovernega in zakonitega posestnika. Vendar je treba upoštevati, da se domneva prepričanje o pravni podlagi, ki je potrebna za pridobitev pravice, ki mora temeljiti na ustrezni pravni podlagi, ki izhaja iz pravnega sistema, kar predstavlja tudi obstoj zakonitega temelja. Občina in tožena stranka nista sklenili  pogodbe ali druge listine in zato posest tožene stranke ni bila zakonita. S tem, ko je sodišče prve stopnje zaključilo, da bi se priposestvovalna doba v konkretnem primeru iztekla šele 2012, je menilo, da ima tožena stranka le dobroverno ne pa tudi zakonito posest. V komentarju SPZ je zapisano, da si je zelo težko zamisliti posest, ki bi izpolnjevala pogoj dobrovernosti, hkrati pa naj ne bi bila tudi zakonita. Zato je njena utemeljitev zelo pomembna. Ker ni pogodbe in ne vpisa v zemljiško knjigo, je bila tožena stranka nedobroverna. Določbe 269. člena SPZ ni mogoče razlagati, da se je za dobroverne posestnike priposestvovalna doba, ki je začela teči pred 1. 3. 2003 in se ni iztekla do tedaj, iz 20 let skrajšala na 10-letno dobo, pri čemer ni potrebno ugotavljati nobenih drugih kriterijev, kot je npr.  obstoj zakonitega temelja, kot je zapisano v zgoraj navedenem komentarju. Toženka ni bila v dobri veri in se zato določilo prvega odstavka 217. člena SPZ ne more uporabiti, gre pa tudi za nepravilno uporabo 269. člena SPZ v povezavi z navedenim členom. Prav tako niso bili izpolnjeni pogoji za priposestvovanje, ki ga določa drugi odstavek 217. člena SPZ. 20-letna doba namreč ni potekla, saj je tožeča stranka izvrševanju služnosti po vložitvi nasprotne tožbe v letu 2007 nasprotovala. Nerazumljiv je zaključek sodišč, da dovoljenje za uporabo in dogovarjanje o odkupu s strani občine še ne pomeni služnosti, nato pa ugotavljata, da oboje dokazuje, da je med toženko in občino obstajalo soglasje o trajni uporabi poti. Ob tem celo pritrjujeta navedbam tožeče stranke, da se občina in toženka nikoli nista dogovarjali o ustanovitvi služnosti, izjalovljeni namen nakupa pa še ne pomeni avtomatsko obstoja podlage za služnost. Revidentka tudi ne sprejema zaključkov sodišč, da ne gre za pomanjkanje dobre vere, ker služnost ni bila vpisana v zemljiško knjigo. Tožena stranka je namreč gospodarski subjekt. Potrebna je bila strožja skrbnost tožene stranke glede na določilo 269. člena SPZ. Razen tega se je služeča nepremičnina v letu 1992 v postopku denacionalizacije vrnila denacionalizacijskim upravičencem. Zato je tudi morebitno dovoljenje za trajno uporabo tedaj prenehalo veljati in ne more konkludentno pomeniti dovoljenja za uporabo tudi s strani novih lastnikov, s katerimi toženka niti ni kontaktirala in je zato tožeča stranka očitala nasilen oziroma zvijačen način uporabe. Sklicuje se tudi na odločbo Višjega sodišča v Ljubljani, I Cp 3393/2009 z dne 25. 11. 2009, kjer je sprejeto stališče, da gre za nedobrovernost, ker toženec ni predložil dokaza, iz katerega bi izhajalo, da je na podlagi pravnega naslova pridobil lastninsko ali služnostno pravico, ki bi bila možna pravna podlaga za vpis pravice v zemljiško knjigo. Če bi bila toženka prepričana, da je pridobila upravičenje na nepremičninah, ne bi iskala dovoljenja za njihovo uporabo. Ker toženka in občina nista sklenili pogodbe, pa bi jo ob potrebni skrbnosti morali, bi jo zagotovo sklenili, če bi bila služnost res dogovorjena. Dovoljenje za uporabo pa ne pomeni služnosti, celo izključuje dobro vero. Odločitev je tudi v nasprotju z odločitvijo Višjega sodišča v Kopru, I Cp 82/2006 z dne 20. 6. 2006, iz katere izhaja, da zgolj dejansko izvrševanje služnosti ob dejstvu, da lastnik služeče stvari temu ne nasprotuje, ni dovolj za priposestvovanje stvarne služnosti po prvem odstavku 217. člena SPZ, temveč je potrebno, da lastnik gospodujoče nepremičnine dejansko izvršuje služnost v dobri veri. Priposestvovalec stvarne služnosti je v dobri veri, če ne ve in ne more vedeti, da ni pridobil služnostne pravice, oziroma če služnost izvršuje misleč, da jo je pridobil na veljaven način. V predmetni zadevi predstavljata veljaven način pogodba in vknjižba v zemljiško knjigo, sodišče pa je zmotno menilo, da ni pomembno ali je tožena stranka vedela, na kakšen način se služnost pridobi. Sodišče se ni opredelilo do navedb tožeče stranke, zakaj tožena stranka ni bila v dobri veri. Tožeča stranka pa je jasno povedala, da tožena stranka in občina nista sklenili pogodbe in bi se morala tožena stranka kot gospodarski subjekt, katerega zavezuje večja skrbnost, najmanj z vpogledom v zemljiško knjigo prepričati, ali je dejansko služnost  ustanovljena in če tega ni naredila, ne more biti v dobri veri. Dovoljenje za uporabo, tudi če je bilo dano, ne more pridobiti služnosti in ne more pomeniti dobre vere v smislu prvega odstavka 217. člena SPZ, kar je potrdilo Višje sodišče v Ljubljani v zadevi I Cp 3393/2009. Tožeča stranka je navedla, to dejstvo pa je tudi nesporno, da namreč tožena stranka za objekt na gospodujočem zemljišču, do katerega  naj bi vozila z vsemi motornimi vozili, ni imela uporabnega dovoljenja in da je z zvijačo in na silo uporabljala tako objekt kot pot. Po letu 1992 se je menjal lastnik služeče nepremičnine, tožena stranka pa ni preverila zemljiškoknjižnega stanja, njena opustitev dolžnega ravnanja pa ne more škodovati kasnejšemu lastniku služeče nepremičnine, ki je v zaupanju v zemljiško knjigo kupil nepremičnino misleč, da ni obremenjena. Tožeča stranka je na občini vprašala, ali je bila sklenjena kakšna pogodba za cesto, odgovorjeno ji je bilo da ne, in jo je zato kupila v dobri veri. Inšpekcija toženi stranki  tudi ni izdala odločbe o uporabi objekta na gospodujoči nepremičnini, temveč odločbo o prepovedi uporabe objekta na gospodujoči nepremičnini, kar prav tako pomeni, da ni bila v dobri veri ves čas priposestvovalne dobe. Tožena stranka je celo zatrjevala, da ni pridobila uporabnega dovoljena za objekt na gospodujoči nepremičnini, ker ni imela urejenega dostopa. Iz vseh teh razlogov je zmotno uporabljeno materialno pravo glede vprašanja dobrovernosti. Revidentka očita tudi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Nasprotuje listinam in ni razumljivo, da je sodišče druge stopnje mimo trditev in podatkov v spisu zaključilo, da na dogovorjeno služnost med toženo stranko in občino kaže tudi zakoličena pot, služnost pa ni bila vknjižena zaradi postopka denacionalizacije, saj iz tega razloga vknjižba ni bila več mogoča. Zakoličenje poti oziroma njena skica kot nesporen del lokacijske dokumentacije s pridobitvijo služnostne pravice nima zveze, niti tega ni zatrjevala tožena stranka. Morala bi obstajati pogodba, katere pa ni bilo in tako za vknjižbo služnostne pravice v nasprotju s podatki spisa denacionalizacijski postopek ni predstavljal ovire. Nejasni in medsebojno nasprotujoči so tudi razlogi, ker sodišče na eni strani zaključuje, da dovoljenje za uporabo in dogovarjanje o nakupu ne pomeni služnosti, v nadaljevanju pa zaključuje, da je zahtevek za ugotovitev služnosti, ki ga je tožena stranka gradila ravno na tem, da je imela dovoljenje od občine, utemeljen. Ni razumljivo, na kakšni podlagi je sodišče zaključilo, da naj bi bilo dovoljenje občine trajne narave. Vpis v zemljiško knjigo se je nanašal na lastninsko  ne pa na služnostno pravico, saj sta se stranki dogovarjali o odkupu služeče nepremičnine. Ker je sodišče druge stopnje ne glede na pritožbene trditve v tem delu samo povzelo sodbo sodišča prve stopnje, ki je dejansko v nasprotju z zapisnikom, saj priča ni potrdila niti dogovora o služnosti, niti, da je denacionalizacijski postopek preprečil vpis služnostne pravice v zemljiško knjigo, je storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ker je ugodilo zahtevku na ugotovitev služnostne pravice, je posledično brez obravnavanja zavrnilo zahtevek tožeče stranke na prepoved vznemirjanja. Tožeča stranka je zatrjevala, da je tožbeni zahtevek tožene stranke na ugotovitev služnosti neutemeljen, pri čemer je tudi dokazovala protipravno ravnanje tožene stranke in upravičenost svojega zahtevka na prepoved vznemirjanja, o katerem pa sodišči prve in druge stopnje nista meritorno odločali. Predlaga, naj se reviziji ugodi in spremeni drugostopna sodba tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi oziroma v celoti razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje in vrne zadevo v novo sojenje.

5. Tožena stranka je odgovorila na revizijo. Predlaga njeno zavrnitev ter zahteva povrnitev stroškov.

7. V skladu z določbo prvega in drugega odstavka 371. člena ZPP preizkusi izpodbijano sodbo revizijsko sodišče le v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, v primeru dopuščene revizije pa le v tistem delu oziroma glede tistih pravnih vprašanj, v zvezi s katerimi je bila revizija dopuščena. Revizijsko sodišče tako ni smelo preizkušati revizijskih navedb, ki se nanašajo na očitek bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, saj je bila revizija dopuščena le glede že zgoraj omenjenih pravnih vprašanj. Zato se ni ukvarjalo s tistimi revidentkinimi očitki procesne narave, iz katerih izhaja, da  uveljavlja tudi obstoj bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP .

8. Okvir dopuščenih materialnopravnih vprašanj pa presegajo tudi revizijske trditve,  da se je v času priposestvovalne dobe zamenjal lastnik služeče nepremičnine, kolikor se te nanašajo na presojo dobrovernosti kasnejšega pridobitelja služeče nepremičnine (nazadnje tudi tožeče stranke) glede (ne)obremenjenosti služečega zemljišča s služnostno pravico, in torej ne na presojo dobrovernosti priposestvovalke, ki se ni vpisala kot imetnica služnostne pravice v zemljiško knjigo pred vpisom novega lastnika služeče nepremičnine.  V nadaljnjih razlogih revizijske odločbe  pa je pojasnjeno, da  sprememba lastnika služeče nepremičnine ni mogla vplivati na dobrovernost priposestvovalke predmetne služnosti.

9. V  okviru dopuščenih vprašanj pa revizija ni materialnopravno utemeljena. Takšen pravni zaključek omogočajo dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje, da je med občino in toženo stranko obstajal veljaven dogovor o trajni uporabi poti po služečem zemljišču, v vsebini, ki ustreza ustanovitvi stvarne služnosti, ter  tudi dogovor o vpisu stvarne služnosti v zemljiško knjigo, za kar je bila dolžna poskrbeti občina. Takšen dogovor nedvoumno izhaja iz ugotovitev o obstoju  soglasja oziroma „dovoljenja“ tedanje lastnice služečega zemljišča za trajno uporabo poti, podano na podlagi prošnje  tožene stranke, in njene zaveze, da uredi zemljiškoknjižni vpis služnostne pravice. Tožena stranka je  tako pridobila pravni naslov, potreben za ustanovitev in pridobitev stvarne služnosti, sklenjen sicer v ustni obliki, ki pa se je na podlagi uporabe služečega zemljišča tudi realiziral(3). Ob teh ugotovitvah, ki omogočajo podlago za obstoj dobre vere v času priposestvovalne dobe, je v konkretnem primeru izključeno tudi zgolj prekaristično razmerje med tedanjimi lastniki predmetnih zemljišč.(4)

10. Zavzemanje revidentke, da bi morala biti za obstoj dobrovernosti priposestvovalke stvarna služnost tudi vpisana v zemljiški knjigi, torej, da bi moralo biti predhodno izdano tudi ustrezno pisno zemljiškoknjižno dovolilo, pa pomeni materialnopravno zmotno odrekanje možnosti zunajknjižnega priposestvovanja tako na podlagi prej veljavne določbe prvega odstavka 54. člena ZTLR, ki ni ločila med pravim in nepravim priposestvovanjem, kot na podlagi od 1. 1. 2003 veljavnega(5) prvega odstavka 217. člena SPZ, ki je to ločitev opravil in pri pravem - dobrovernem priposestvovanju skrajšal priposestvovalno dobo na deset let, pri nepravem priposestvovanju pa ohranil prejšnjo dvajsetletno priposestvovalno dobo. Revidentka se tako zavzema za prestrog standard tako za  priposestvovanje (navedeni prvi odstavek 54. člena ZTLR), kot tudi za dobroverno priposestvovanje (navedeni prvi odstavek 217. člena SPZ), za katero je potrebna dobra vera priposestvovalca, izvrševanje služnosti in potek desetletne priposestvovalne dobe, za razliko od nepravega priposestvovanja služnosti iz drugega odstavka istega člena, za katero pa se ne zahteva dobra vera priposestvovalca, in pri kateri zadošča že, da se stvarna služnost dejansko izvršuje in da način izvrševanja ni nepošten. Revizijsko stališče, da bi morala biti služnostna pravica vpisana v zemljiški knjigi ob izkazani dobrovernosti torej pravno zmotno izključuje možnost pridobitve pravice na podlagi zunajknjižnega priposestvovanja, oziroma  neutemeljeno negira ta stvarnopravni institut, kot pravilno izhaja tudi iz pravnih zaključkov sodišča druge stopnje. S stališčem, da bi morala biti izkazana zakonita in dobroverna posest iz drugega odstavka 269. člena SPZ, pa se revidentka nepravilno sklicuje na smiselno uporabo te določbe, ki velja za pridobitev lastninske pravice, in ki omenja pojem dobroverne lastniške posesti, potrebne za pridobitev lastninske pravice na nepremičnini na podlagi priposestvovanja (primerjaj tudi določbo 27. člena SPZ v zvezi z določbo  drugega odstavka 43. člena SPZ).(6) Ker je ob pojasnjenem v našem pravu dopustno  tudi zunajknjižno priposestvovanje ob  izkazanem pravnem naslovu za pridobitev pravice, sklenjenim s prvotnim lastnikom služečega zemljišča, potrebnim za izpolnitev pogoja dobrovernosti priposestvovalca, so nadalje pravno neupoštevne trditve revizije, da se ni tožena stranka prepričala o spremenjenem zemljiškoknjižnjem stanju, ko se je kasneje v letu 1992 v zemljiško knjigo vpisal novi lastnik služečega zemljišča in da ni z njim sklenila ustreznega dogovora.

11. Pravno zmotno je tudi stališče revidentke, da naj bi dovoljenje občine ob vpisu novih lastnikov prenehalo veljati in da bi celo morala tožena stranka pridobiti dovoljenje novega lastnika; po določbi prvega odstavka 54. člena ZTLR je namreč za  priposestvovanje zadoščalo, da vsakokratni lastnik služeče stvari, torej tudi morebitni pravni naslednik „prvotnega„ lastnika služečega zemljišča, zgolj ni nasprotoval izvrševanju služnosti. Tudi za neizpodbojnost domneve dobrovernosti zadostuje, da je priposestvovalec utemeljeno prepričan, da je že prej pridobil pravni naslov za pridobitev služnostne pravice in da tudi kasnejši – novi lastnik služečega zemljišča izvrševanju služnosti v priposestvovalni dobi ne nasprotuje. Neobstoj potrebnih upravnih dovoljenj za objekte postavljene na gospodujočem zemljišču pa nima niti logične zveze z vprašanjem priposestvovanja služnostne pravice na služečem zemljišču, kot še v reviziji zmotno meni revidentka.

12. Ob povedanem je bistveno, da se je priposestvovalka lahko oprla na omenjeni dogovor z občino o ustanovitvi služnostne pravice in o njenem vpisu v zemljiško knjigo in da je pot, ki se je zakoličila oziroma vzpostavila ob soglasju občine, nemoteno  uporabljala in vzdrževala v teku priposestvovalne dobe, tako brez nasprotovanja občine kot tudi njenih pravnih naslednikov služečega zemljišča (glej dejanske ugotovitve obeh sodišč in na njih sprejete pravno pravilne argumente). Opisane okoliščine so v duševni sferi tožene stranke vsekakor utrjevale utemeljeno prepričanje, da je do posesti upravičena, kar nasprotuje definiciji nedobroverne posesti iz določbe 28. člena SPZ, po kateri posestnik ni v dobri veri le tedaj, če je vedel ali mogel vedeti, da ni upravičen do posesti, oziroma je v skladu s prej veljavno določbo drugega odstavka 72. člena ZTLR, po kateri je bila posest dobroverna, če posestnik ni vedel ali ni mogel vedeti, da stvar, ki jo ima v posesti, ni njegova. Ker se revidentka ob tem sklicuje tudi na profesionalno (ne)skrbnost tožene stranke oz. njenega prednika, ki naj bi bila celo gospodarski subjekt, pa ji je treba še pojasniti, da predstavlja dobra vera predvsem moralno-vrednostni pojem.(7) Ob opisanih okoliščinah toženi stranki nemoralnega ravnanja ni mogoče očitati, prav tako pa tudi ne premajhne skrbnosti. Ob povzetih  ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje seveda tudi ni mogoč pravni zaključek o nasilnem in zvijačnem uporabljanju poti, kot še poskuša tudi v reviziji prikazati tožeča stranka.

13. Revidentka se v zvezi z vprašanjem dobre vere tožene stranke sklicuje tudi na teorijo, in sicer na komentar Stvarnopravnega zakonika ter v tem delu njenega avtorja M. Juharta.(8) Dosedanja sodna praksa Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v zvezi z vprašanjem dobre vere priposestvovalca pa načelno ni zavzela tako strogega stališča, da je namreč obstoj pravnega naslova, ki je veljaven in vodi direktno k pridobitvi stvarne pravice oziroma že kar omogoča njen vpis v zemljiški knjigi,  pogoj za pridobitev pravice tudi na podlagi priposestvovanja ali celo še več, da bi morala biti pravica že vknjižena v zemljiški knjigi na podlagi pravnega naslova, le da se ta izkaže naknadno za neveljavnega ob upravičenem  nasprotnem prepričanju priposestvovalca, da je ta veljaven. V skladu s sodno prakso lahko zadostuje že kakršenkoli pravni naslov, celo tudi neveljaven, brez vpisa pravice v zemljiški knjigi, kar pomeni tudi možnost zunajknjižnega priposestvovanja v primerih, kakršen je tudi sporni.(9)

14. Po dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje je začela priposestvovalna doba teči z začetkom uporabe, to je v letu 1989, ko je bil sklenjen omenjeni dogovor, in najkasneje leta 1992 ob izdaji denacionalizacijske odločbe, na podlagi katere je služeče zemljišče pridobil nov lastnik. Priposestvovanje je torej začelo teči pred uveljavitvijo SPZ, kar pomeni, da navedeni konkretni dejanski stan ustreza abstraktnemu oz. zakonskemu dejanskemu stanu iz prvega odstavka 269. člena SPZ, ki določa, da se glede priposestvovalne dobe, ki je začela teči pred uveljavitvijo tega zakona, upoštevajo določila tega zakona. Glede uporabe določb 269. člena in prvega odstavka 217. člena SPZ torej velja, da se glede na določbo prvega odstavka 269. člena SPZ uporabljajo določila SPZ glede priposestvovalne dobe, ki je začela teči pred uveljavitvijo SPZ. To pa pomeni, da je bila ob zgornjih ugotovitvah o dobrovernosti tožene stranke, stvarna služnost pridobljena s priposestvovanjem v desetletnem priposestvovalnem obdobju, torej že v letu 1999 ali najkasneje 2002, to pa je celo pred uveljavitvijo SPZ, in ko po dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje toženi stranki še nihče ni nasprotoval pri uporabi poti. Dvajsetletni priposestvovalni rok iz prvega odstavka 54. člena ZTLR, ki do uveljavitve SPZ še ni potekel,  se je torej „skrajšal“ na desetletnega iz prvega odstavka  217. člena SPZ, kot pravilno zaključuje sodišče druge stopnje. Revidentkino sklicevanje na domnevni drugačen namen zakonodajalca je izključeno ne le zaradi nedokumentiranosti teh trditev, temveč že zgolj na podlagi jasne zakonske določbe, ki ob zadostni uporabi jezikovne metode  ne omogoča oziroma ne dopušča drugačnih razlagalnih metod. Zakonodajalec je torej omilil časovni pogoj tudi za primere priposestvovanja stvarne služnosti, v primerih, ko je obstajala dobroverna posest po kriterijih, ki so veljali že pred uveljavitvijo SPZ.

15. Materialno pravo je tako v zvezi z dopuščenimi vprašanji pravilno uporabljeno.

16. Ker revizija tožene stranke ni utemeljena, jo je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo.

17. Odločitev o stroških odgovora na revizijo, temelji na prvem odstavku 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Toženi stranki se v skladu z Odvetniško tarifo priznani stroški odgovora na revizijo na podlagi točke 21/3 OT                (450 točk x 0,459 EUR je 206,55 EUR), materialni stroški v višini 2% - 4,13 EUR in 20% DDV v znesku 41,31 EUR, vse skupaj torej 251,99 EUR. V primeru zamude jih bo morala tožeča stranka povrniti skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi.

Op. št. (3):     V skladu z določbo 51. člena ZTLR se je stvarna služnost ustanovila s pravnim poslom, pridobila pa s priposestvovanjem. V skladu z določbo 52. člena ZTLR se je na podlagi pravnega posla stvarna služnost pridobila z vpisom v javno knjigo ali na drug ustrezen način, ki ga določa zakon.

Op. št. (4):    Na podlagi v reviziji citiranih odločb  Višjega sodišča v Ljubljani, I Cp 3393/2009 z dne 25. 11. 2009 in Višjega sodišča v Kopru, I Cp 82/2006, z dne 20. 6. 2006 ni mogoče pritrditi revidentkinemu očitku, da se ti odločbi razlikujeta od izpodbijane glede pravnega stališča o spornih vprašanjih. V obeh je namreč obravnavan dejansko drugačen primer, saj je v obeh primerih res šlo zgolj za dovoljenje za uporabo oziroma za nenasprotovanje uporabi do preklica  in ne za sklenjen dogovor o ustanovitvi stvarne služnosti, kot v spornem primeru.

Op. št. (5):    Primerjaj določbo 276. člena SPZ.

Op. št. (6):     Ta zakonska določba pa je tudi pri priposestvovanju lastninske pravice na nepremičnini glede trajanja priposestvovalne dobe izenačila „zgolj“ dobroverno posest ter zakonito in dobroverno posest iz zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, z dobroverno lastniško posestjo iz SPZ, kar pomeni, da ima po uveljavitvi SPZ celo posest, ki ne temelji na (veljavnem) pravnem naslovu za pridobitev pravice, pravno enako vrednost kot tista, ki je s takšnim naslovom podprta ali je pravica, na katero se posestnik sklicuje, celo vpisana v zemljiški knjigi. Zadostuje torej, da je posestnik upravičeno prepričan, da obstaja veljaven pravni naslov za njegovo pravico do posesti (primerjaj tudi določbo 28. člena SPZ, ki definira dobro vero).

Op. št. (7):     Tako tudi M. Juhart: „Priposestvovanje lastninske pravice na nepremičninah“ v 3. dnevi stvarnega in zemljiškoknjižnega prava, Zbornik (Kranjska Gora), GV Založba, Ljubljana, 2011, stran 10.

Op. št. (8):     Glej M. Juhart v Juhart, Tratnik, Vrenčur: „Stvarnopravni zakonik s komentarjem“, GV Založba, Ljubljana 2004, str. 902. Avtor je v komentarju k 217. členu SPZ zavzel strogo stališče, da pogoj dobre vere ni izpolnjen, če je bila med lastnikom gospodujoče stvari in lastnikom služeče stvari  sklenjena samo pogodba o ustanovitvi služnosti, služnost pa ni bila vpisana v zemljiško knjigo, saj bi se moral lastnik gospodujoče nepremičnine zavedati, da zaradi odsotnosti razpolagalnega posla, služnost ni nastala.

Vendar pa nekoliko drugače M. Damjan: „Priposestvovanje stvarnih služnosti“ v 3. dnevi stvarnega in zemljiškoknjižnega prava, Zbornik (Kranjska Gora), GV Založba, Ljubljana, 2011, stran 31. Avtor navaja sodno prakso (Sklep Višjega sodišča v Ljubljani II Cp 1632/2009 z dne 28. 10. 2009), ki je dopuščala obstoj dobre vere, ki je temeljila samo na obligacijskem poslu, pri čemer je šlo kot v spornem primeru za služnosti, ki so bile pogodbeno ugotovljene še pred uveljavitvijo SPZ – torej v obdobju, ko je bilo načelo zaupanja v zemljiško knjigo precej relativizirano. Nato pa  avtor zavzame omiljeno stališče, da le oz. vsaj pri služnostih, nastalih šele po 1. januarju 2003, ne more biti izpolnjen pogoj dobre vere priposestvovalca brez vpisa v zemljiško knjigo.

Op. št. (9):    Glej na primer: Sodba VS RS II Ips 659/1994 z dne 10. 10. 1996 in Sklep VS RS II Ips 410/2008 z dne 25. 8. 2011. Sodna praksa pa je le v bistveno drugačnem primeru zavzela stališče, da zgolj dejstvo, da je prodajalec tožniku ob nakupu nepremičnine pokazal sporno služnostno pot, ne zadostuje za ugotovitev tožnikove dobrovernosti v smislu 217. člena SPZ; tako sodba VS RS           II Ips 428/2007 z dne 15. 4. 2010.

SPZ člen 27, 28, 43, 43/2, 217, 217/1, 269, 269/1. ZTLR člen 54, 54/1, 72, 72/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.