Sodba II Ips 238/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-03-14

povrnitev škode - odgovornost za škodo, ki jo povzročijo premikajoča se motorna vozila - odgovornost imetnika motornega vozila - obojestranska krivda - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti - strah - višina odškodnine

Vrhovno sodišče podarja, da je ustaljena sodna praksa, da v primerih, v katerih si konkurirata kršitev pravila o primerni hitrosti in pravila o prednostni cesti, če ni posebnih okoliščin, voznik, ki krši pravilo o prednostni cesti, praviloma nosi večji delež odgovornosti.

Tožeča stranka krije sama svoje stroške revizijskega postopka.

1. Tožnik je s tožbo z dne 9. 1. 2003 od sodišča zahteval, naj razsodi, da mu je tožena zavarovalnica dolžna povrniti nepremoženjsko škodo, ki mu jo je v prometni nesreči 12.4.2002 povzročil njen zavarovanec. Za telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem je zahteval odškodnino 4.200 EUR, za strah 1.300 EUR, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 4.200 EUR, skupaj torej 9.700 EUR.

2. Sodišče prve stopnje je odločilo, da je za nastanek škode v celoti odgovoren zavarovanec tožene stranke in je tožniku prisodilo za telesne bolečine 3.000 EUR, za strah 1.000 EUR, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti 3.300 EUR, torej skupaj 7.300 EUR.

3. Sodišče druge stopnje pa je ugodilo pritožbama obeh pravdnih strank. Pritožbi tožnika je ugodilo tako, da je zvišalo odškodnino iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti na 4.200 EUR in ocenilo, da bi znašala pravična odškodnina za vso nepremoženjsko škodo, ki je tožniku nastala, 8.200 EUR. Pritožbi tožene stranke pa je ugodilo tako, da je odločilo, da je tožnik tudi sam s 40 % prispeval k nastanku nesreče, zato je tožniku prisodilo le 60 % odškodnine, kar znaša 4.920 EUR.

4. Zoper takšno odločitev vlaga revizijo tožnik. Opozarja, da je sodišče premalo upoštevalo, da je do nesreče prišlo zaradi voznikove prekoračitve hitrosti, saj je izvedenec ugotovil, da do nesreče ne bi prišlo, če bi ta vozil 50 km/h. Meni, da bi bil pravilen zaključek, da je izključni krivec za obravnavano prometno nezgodo zavarovanec tožene stranke. Poudarja, da samo dejstvo, da je tožnik lahko videl avto zavarovanca tožene stranke, še zdaleč ne dopušča materialnopravnega zaključka, da je kakorkoli prispeval k nastali nezgodi, kaj šele s 40 %. Tožnik tudi povzema ugotovitve sodišča prve stopnje o obsegu telesnih bolečin, nevšečnosti pri zdravljenju ter strahu in poudarja, da bi mu glede na te ugotovitve sodišče moralo prisoditi zahtevano odškodnino v celoti. Tako predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in izpodbijani sodbi tako spremeni, da tožniku prisodi poleg že prisojene odškodnine še nadaljnjo odškodnino v znesku 4.780 EUR s  pripadajočimi obrestmi.

5. Sodišče je revizijo vročilo Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

7. Obligacijski zakonik (v nadaljevanju OZ) v drugem odstavku 154. člena določa, da je v primeru,  če je pri nesreči, ki jo povzročijo premikajoča se motorna vozila, krivda obojestranska, odgovarja vsak imetnik za vso škodo, ki jima je nastala, v sorazmerju s stopnjo svoje krivde.

8. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili naslednja pravno pomembna dejstva:

- prometna nesreča se je zgodila 12. 4. 2002 v Š.;

- voznik avtomobila je vozil s hitrostjo okrog 69,2 km/h v blag pregleden levi ovinek, bližje levemu kot desnemu robu ceste;

- tožnik, ki je raznašal pošto s kolesom z motorjem, se je vključeval z neprednostne na prednostno cesto s hitrostjo okrog 15 km/h z voznikove desne strani in je zavijal levo. Ko je dosegel rob prednostne ceste, je bilo osebno vozilo od njega oddaljeno okrog 56,2 m;

- ko je voznik avtomobila zagledal tožnika, je začel zavirati in se umikati v levo in je tik poleg levega roba ceste trčil v levi zadnji bočni del motorja;

- če se voznik avtomobila ne bi umikal v levo ali če bi vozil 50 km/h, do nesreče ne bi prišlo, prav tako tudi ne, če bi tožnik počakal, da vozilo odpelje mimo;

- tudi pnevmatike na vozilu niso bile ustrezne, če bi bile, potem bi bil pojemek hitrosti večji;

- vidljivost je bila dobra, tako da sta se oba voznika lahko pravočasno zagledala.

9. Vrhovno sodišče podarja, da je ustaljena sodna praksa, da v primerih, v katerih si konkurirata kršitev pravila o primerni hitrosti in pravila o prednostni cesti, če ni posebnih okoliščin, voznik, ki krši pravilo o prednostni cesti, praviloma nosi večji delež odgovornosti(1). Sodišče druge stopnje je poudarilo, da je v obravnavanem primeru ocenilo, da je prekoračitev hitrosti avtomobilista v naselju za 38 % ob uporabi neustreznih pneumatik, vendarle hujša kršitev kot pa to, da je tožnik na razdalji 56,2 m sicer zagledal zavarovanca tožene stranke, vendar ni pravilno presodil hitrosti bližajočega se vozila in je zato zapeljal na prednostno cesto. Zato je vozniku avtomobila pripisalo večji delež odgovornosti. Po oceni Vrhovnega sodišča je odločitev sodišča druge stopnje pravilna in navedene okoliščine ne narekujejo odločitve o še večjem deležu odgovornosti zavarovanca tožene stranke.

10. Neutemeljene pa so tudi revizijske navedbe v zvezi z višino prisojene odškodnine. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil tožnik ob nesreči star 31 let in je utrpel zvin vratne hrbtenice, zvin desnega gležnja in pretrganje meniskusa levega kolena. Upoštevajoč ugotovljen obseg telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, strahu in pa duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti je pravilna odločitev sodišča druge stopnje, da znaša pravična odškodnina 8.200 EUR. Pravična denarna odškodnina je pravni standard in zakonodajalec je v 179. členu OZ določil izhodišče za uporabo tega standarda. Sodišče mora upoštevati okoliščine primera, zlasti stopnjo in trajanje bolečin in strahu, pomen prizadete dobrine, namen odškodnine – zadoščenje in da odškodnina ne bi šla na roko težnjam, ki niso združljive z njeno naravo in namenom. Vrhovno sodišče ocenjuje, da je sodišče druge stopnje pravilno upoštevalo tako načelo individualizacije kot tudi načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine. Primerjava s prisojenimi odškodninami v podobnih primerih (na primer zadeva Vrhovnega sodišča II Ips 508/2003) pokaže, da je odločitev sodišča druge stopnje  pravilna.

11. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da uveljavljana revizijska razloga nista podana, zato je neutemeljeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

12. Odločitev, da tožeča stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP.

Op. št. (1):    Glej zadeve Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 563/2005, II Ips 565/2005, II Ips 366/2003, II Ips 101/2006, II Ips 639/2004 in II Ips 444/2007.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.