Sodba II Ips 795/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-03-21

pravica do povrnitve škode - odgovornost države za delo upravnega organa - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - neuspeh v postopku denacionalizacije

Vzrok za tožničin neuspeh v denacionalizacijskem postopku ni v zatrjevanem protipravnem ravnanju upravnega organa, pač pa pri tožnici sami, ker bi morala zahtevo vložiti v imenu svojega očeta in priložiti njegovo pooblastilo ali bi moral zahtevo vložiti njen oče sam. Le on je bil v času vložitve zahteve pravni naslednik denacionalizacijskih upravičencev v pomenu drugega odstavka 61. člena ZDen.

1. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo odločilo, da je toženka odgovorna za škodo, ki je tožnici nastala v upravnem postopku v zvezi z zahtevkom za denacionalizacijo premoženja, odvzetega tožničinim pravnim prednikom. Njegova odločitev temelji na presoji, da bi tožnica lahko predložila pooblastilo svojega očeta v času, ko je še živel, oziroma bi denacionalizacijsko zahtevo vložil oče sam, če bi upravni organ v skladu z dolžno skrbnostjo in zakonodajo takoj izdal sklep o zavrženju vloge zaradi nepristojnosti oziroma pozval tožnico, naj predloži pooblastilo. Upravni organ pa je zahtevo odstopil sodišču šele v letu 2000 po ugotovitvi, da je bila podlaga podržavljanja pravni posel.

2. Sodišče druge stopnje je ugodilo toženkini pritožbi in prvostopenjsko vmesno sodbo spremenilo tako, da je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 9.000.000 SIT (sedaj 37.556,33 EUR) odškodnine (kolikor naj bi znašala vrednost podržavljenih parcel). Opozorilo je, da iz same zahteve ni bilo razvidno, da je kaj narobe z osebo predlagatelja ali temeljem podržavljenja, vendar potek skoraj štirih let pred opravo prvega dejanja upravnega organa vsekakor pomeni nedopustno ravnanje. Ni pa izkazana vzročna zveza med takim ravnanjem in zatrjevano škodo, ker tožnica svoje napake pri vložitvi zahteve z napačno oznako, da je predlagateljica ona sama, ni mogla sanirati, dejanski pravni prednik pa bi novo zahtevo za denacionalizacijo lahko vložil le do 7. 12. 1993, ko je potekel prekluzivni rok. Od vložitve zahteve 20. 10. 1993 do 7. 12. 1993 pa upravnemu organu zaradi njegove neaktivnosti ni mogoče očitati protipravnega ravnanja.

3. Tožnica v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določbe pravdnega postopka ter predlaga spremembo izpodbijane sodbe. Najprej podrobno povzema razloge pritožbenega sodišča, nato pa očita medsebojno neskladje razlogov, da ravnanje upravnega organa v prvem obdobju od vložitve zahteve 20. 10. 1993 do 7. 12. 1993 ni bilo protipravno, v drugem obdobju do 19. 5. 2000, ko je bila zadeva odstopljena sodišču, pa je bilo protipravno. Za tožnico je pomembno prvo obdobje, drugo ni bistveno, saj bi lahko počakala na dokončanje denacionalizacijskega postopka. Opozarja, da bi upravni organ moral takoj ob vložitvi vloge, ki je zaradi formalnih pomanjkljivosti ni mogoče obravnavati, če je ni vložila upravičena oseba, od tožnice zahtevati dopolnitev te vloge. Tudi na izostanek pooblastila bi jo moral opozoriti v takrat določenem tridnevnem roku. Tožnica v nadaljevanju utemeljuje hudo malomarnost upravnega organa, saj je bilo iz vloge razvidno, da je predlagateljica le vnukinja upravičencev do denacionalizacije. Če bi upravni organ ravnal pravilno, bi tožnica lahko predložila očetovo pooblastilo oziroma bi vlogo vložil oče. Opisano nezakonito ravnanje upravnega organa je povzročilo zavrženje tožničine denacionalizacijske zahteve pri sodišču. Zato je podana odškodninska odgovornost države po 26. členu Ustave Republike Slovenije (URS). Tožnica še opozarja, da je že v tožbi zatrjevala vse predpostavke za svojo odškodninsko terjatev.

4. Revizija je bila dostavljena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in vročena toženki, ki ni vložila revizijskega odgovora.

6. Tožnica je na podlagi 26. člena URS uveljavljala odškodnino zaradi zatrjevano protipravnega ravnanja državnega organa, to je upravnega organa v denacionalizacijskem postopku, ker naj ne bi pravilno ravnal z njeno zahtevo za denacionalizacijo, saj naj bi moral takoj zahtevati dopolnitev vloge, če je ni vložila upravičena oseba oziroma zahtevati predložitev pooblastila. Tako ravnanje oziroma pasivnost upravnega organa tožnica opredeljuje kot hudo malomarnost. Določba 26. člena URS o odgovornosti države za protipravno ravnanje osebe ali organa, ki opravlja službo ali kakšno drugo dejavnost državnega organa, je podnormirana. Zato jo sodna praksa in večina literature povezujeta s splošnimi načeli odškodninskega prava, med njimi z zahtevo o obstoju vseh štirih elementov odškodninskega delikta. Tak je bil pristop obeh sodišč tudi v tej zadevi, kar tožnica v svoji reviziji povzema.

7. Odločilne dejanske ugotovitve sodišč so, da je tožnica 20. 10. 1993 denacionalizacijsko zahtevo za vrnitev nepremičnin, podržavljenih njenim starim staršem, vložila le v svojem imenu, da je njen oče in sin denacionalizacijskih upravičencev takrat še živel, saj je umrl 12. 9. 1995, da je upravni organ prvo dejanje opravil šele po slabih štirih letih od vložitve zahteve, po pridobitvi podatka, da je bila podlaga podržavljenja sklenjena pogodba in ne arondacijska odločba, pa je zaradi svoje stvarne nepristojnosti 17. 5. 2000 zadevo odstopil sodišču. To je tožnico najprej pozvalo na dopolnitev zahteve, nato pa zahtevo zavrnilo, ker tožnica v času vložitve ni bila pravni naslednik denacionalizacijskih upravičencev. Pritožbeno sodišče je tožničini pritožbi le delno ugodilo tako, da je denacionalizacijsko zahtevo ob upoštevanju prvega odstavka 22. člena Zakona o nepravdnem postopku zavrglo in ne zavrnilo.

8. Revizijsko sodišče pritrjuje presoji pritožbenega sodišča, da je bila tožnica v denacionalizacijski zahtevi jasna. Kot vlagatelja zahteve je označila sebe in ne svojega očeta oziroma sina denacionalizacijskih upravičencev, čeprav je bil oče še živ. Če bi bil oče vsaj omenjen, bi se mogoče lahko pojavil dvom o tožničini aktivni legitimaciji, vendar ni bil. Samo dejstvo, da je bilo v zahtevi navedeno, da so bile parcele odvzete starim staršem, za nastanek takega dvoma ne zadostuje. Glede na jasno označbo, da je predlagateljica sedanja tožnica, v tej smeri ni bilo potrebno nobeno ukrepanje upravnega organa: niti poziv na dopolnitev navedb, kdo je dejanski predlagatelj, še manj pa poziv na predložitev pooblastila tožničinega očeta, ki ni bil označen kot predlagatelj oziroma sploh ni bil omenjen. Ker bi se po pravilnih razlogih pritožbenega sodišča situacija lahko ustrezno rešila le, če bi enako zahtevo pravočasno vložil tožničin oče, za kar pa je imel čas le še do izteka prekluzivnega roka 7. 12. 1993, torej le en mesec in pol, so pravilni tudi razlogi pritožbenega sodišča, da neaktivnosti upravnega organa v tem času ni mogoče opredeliti kot protipravno ravnanje, za katerega naj bi toženka odškodninsko odgovarjala.

9. Vzrok za tožničin neuspeh v denacionalizacijskem postopku torej ni v protipravnosti ravnanja upravnega organa, pač pa pri tožnici sami, ker bi morala zahtevo vložiti v imenu svojega očeta in priložiti njegovo pooblastilo ali bi moral zahtevo vložiti njen oče sam. Le on je bil v času vložitve zahteve pravni naslednik denacionalizacijskih upravičencev v pomenu drugega odstavka 61. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen), in to ne glede na dejstvo, da je po podatkih spisa del svojega premoženja izročil tožničinemu sinu. Zato so pravilni razlogi pritožbenega sodišča, na kakšen način in v kakšnem času bi še bilo mogoče rešiti nastalo situacijo. Revizijsko sodišče je v podobnih primerih že zavzelo stališče, da morebitna naknadna odobritev dejanskega pravnega naslednika denacionalizacijskega upravičenca ne more sanirati okoliščine, da ni vložil pravočasne zahteve(1).

10. Ravnanje upravnega organa v obdobju po izteku prekluzivnega roka za vložitev denacionalizacijske zahteve in v obdobju po smrti tožničinega očeta v letu 1995 za odločitev v tej zadevi ni pravno pomembno. Že zato zatrjevana neskladnost razlogov o protipravnosti ravnanja v kasnejšem obdobju ter neprotipravnosti v prvem obdobju ne more pomeniti procesne kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Poleg tega revizijsko sodišče pojasnjuje, da predolg postopek oziroma neupoštevanje instrukcijskega roka iz 58. člena ZDen za odločitev o zahtevi samo po sebi ne pomeni takega protipravnega ravnanja, ki bi utemeljevalo odškodninsko odgovornost države po 26. členu URS(2).

11. Revizijsko sodišče je na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo tožničino neutemeljeno revizijo skupaj z njenimi priglašenimi revizijskimi stroški.

Op. št. (1):    I Up 1016/2005, I Up 1352/2006.

Op. št. (2):    Podobno II Ips 1026/2007, II Ips 976/2007.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.