Sklep X Ips 51/2013, enako tudi X Ips 46/2013, X Ips 61/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-04-18

Sodba UPRS (zunanji oddelek v Novi Gorici) III  U 198/2011

dovoljenost revizije - pomembno pravno vprašanje - pravočasnost pritožbe v upravnem postopku - iztek prekluzivnega procesnega roka - praznik, ki ni dela prost dan - že rešeno pravno vprašanje - neizkazanost zelo hudih posledic - zavrženje revizije - združitev postopka

Ker gre pri obravnavanih revizijah za povsem enako vprašanje, o katerem je bilo vsebinsko že odločeno, in ker sta isti tudi stranki spora, ki sta bili z odločitvijo že seznanjeni, pa čeprav šele po vložitvi obravnavanih revizij, Vrhovno sodišče – ob upoštevanju načela pospešitve in ekonomičnosti postopka iz prvega odstavka 11. člena ZPP – ocenjuje, da vsebinsko odločanje o povsem enakem vprašanju ni več potrebno. Ponovno odločanje o že rešenem vprašanju namreč ne bi pomenilo odločanja o pravnem vprašanju, ki bi bilo pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Ker odločitev o postavljenem vprašanju ni več objektivno pomembna z vidika pravnega reda kot celote, in ker je s seznanitvijo z odločitvijo v identični zadevi odpadel tudi individualni interes revidenta za ponovno vsebinsko odločanje, Vrhovno sodišče zaključuje, da vprašanje, ki ga v obravnavanih revizijah izpostavlja revident, ni več pomembno pravno vprašanje. Pogoj za dovoljenost revizije po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 tako ni izpolnjen.

Trditveno in dokazno breme za dovoljenost revizije je na revidentu.

I. Zadeve, ki se pri Vrhovnem sodišču vodijo kot X Ips 51/2013, X Ips 52/2013, X Ips 53/2013, X Ips 54/2013, X Ips 55/2013, X Ips 56/2013, X Ips 57/2013, X Ips 58/2013, X Ips 59/2013 in X Ips 60/2013, se združijo v skupno obravnavanje in odločanje tako, da postane osnovni spis X Ips 51/2013.

III. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

1. Zoper v uvodu tega sklepa navedene pravnomočne sodbe sodišča prve stopnje je tožnik (v nadaljevanju revident) vložil revizije. Glede njihove dovoljenosti se sklicuje na 2. in 3. točko drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1).

2. Ker gre v obravnavanih zadevah za več postopkov o istem predmetu, saj revident v vseh primerih z vsebinsko povsem enakimi razlogi izpodbija sodbe, izdane na isti pravni podlagi in ob bistveno enakem dejanskem stanju, in ker sta v vseh zadevah isti tudi stranki spora, so izpolnjeni pogoji za združitev postopkov na revizijski stopnji. Zato je Vrhovno sodišče – ob upoštevanju načela pospešitve in ekonomičnosti postopka iz prvega odstavka 11. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 – smiselno uporabilo določbo prvega odstavka 42. člena ZUS-1 in v uvodu navedene zadeve združilo v skupno obravnavanje in odločanje.

4. Z izpodbijanimi sodbami je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 zavrnilo revidentove tožbe zoper odločbe Ministrstva za finance, s katerimi je drugostopenjski upravni organ v 2. točki izreka odločb odločil, da se revidentove pritožbe zoper odločbe Carinske uprave Republike Slovenije, Carinskega urada Nova Gorica, zavržejo kot prepozne.

5. Po drugem odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je izpolnjen eden izmed tam navedenih pogojev za njeno dovoljenost. Po ustaljeni upravnosodni praksi Vrhovnega sodišča je trditveno in dokazno breme glede izpolnjevanja pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče začeti in je tudi ne dovoliti. Ustavno sodišče RS je že v več sklepih (npr. Up-858/08 z dne 3. 6. 2008, Up-1124/08 z dne 23. 9. 2008, Up-1057/08 z dne 2. 4. 2009, Up-1186/08 z dne 23. 4. 2009 in Up-1808/08 z dne 17. 9. 2009) ugotovilo, da takšno stališče ni v nasprotju z Ustavo RS.

6. Po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če gre po vsebini zadeve za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločba sodišča prve stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišča prve stopnje o tem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo. Pomembnost pravnega vprašanja je po dikciji ZUS-1 treba presojati glede na vsebino zadeve. Skladno z določbo prvega odstavka 367. a člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 je dovoljenost revizije iz tega razloga podana le, če je odločitev o tem vprašanju pomembna za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Skladno z določbo četrtega odstavka 367.b člena ZPP mora revident natančno in konkretno navesti sporno pravno vprašanje in pravno pravilo, ki naj bi bilo prekršeno, okoliščine, ki kažejo na njegovo pomembnost, ter na kratko obrazložiti, zakaj je sodišče prve stopnje to vprašanje rešilo nezakonito; zatrjevane kršitve postopka mora opisati natančno in konkretno, na enak način pa mora izkazati tudi obstoj sodne prakse Vrhovnega sodišča, od katere naj bi odločitev odstopala, oziroma neenotnost sodne prakse sodišča prve stopnje. Če se revident sklicuje na sodno prakso Vrhovnega sodišča, mora navesti opravilne številke zadev, kopije sodnih odločb sodišč prve stopnje, na katere se sklicuje, pa mora predložiti.

7. V obravnavanem upravnem sporu revident kot pomembno pravno vprašanje izpostavlja „vprašanje pravilnega štetja prekluzivnega roka za vložitev pravnega sredstva, kadar je zadnji dan roka državni praznik, določen z Zakonom o praznikih in dela prostih dnevih (v nadaljevanju ZPDPD), ki pa ni hkrati tudi dela prost dan.“ S postavljenim vprašanjem revident torej zahteva razlago drugega odstavka 101. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju ZUP).

8. Vrhovno sodišče je o vprašanju, ki ga kot pomembno pravno vprašanje izpostavlja revident, že odločilo s sodbo in sklepom X Ips 34/2013 z dne 4. 4. 2013, kjer je zavzelo stališče, da je namen drugega odstavka 101. člena ZUP izključno v tem, da se na dan, ko upravni organ ne dela, in torej tudi stranke pri organu ne morejo opravljati procesnih aktivnosti, roki za opravo posameznih dejanj v postopku ne morejo izteči. Če je zadnji dan roka nedelja, praznik (ki je hkrati tudi dela prost dan) ali dela prost dan, posebna presoja o tem, ali organ dela ali ne, ni potrebna, saj zakon izhaja iz domneve, da gre za dni, ko se običajno ne dela, zato se roki na te dni v nobenem primeru ne morejo izteči, tudi če bi posamezen upravni organ na takšen dan delal. Kadar pa gre za dan, ko se pri upravnem organu običajno dela (kamor spadajo tudi prazniki, ki niso dela prosti dnevi), pa je pri odločitvi, ali gre za dan, ki povzroči, da se rok izteče s pretekom prvega naslednjega delavnika, bistveno, ali ta dan upravni organ dela ali ne.

9. Ker gre pri obravnavanih revizijah za povsem enako vprašanje, o katerem je bilo vsebinsko že odločeno, in ker sta isti tudi stranki spora, ki sta bili z odločitvijo že seznanjeni, pa čeprav šele po vložitvi obravnavanih revizij, Vrhovno sodišče – ob upoštevanju načela pospešitve in ekonomičnosti postopka iz prvega odstavka 11. člena ZPP – ocenjuje, da vsebinsko odločanje o povsem enakem vprašanju ni več potrebno. Ponovno odločanje o že rešenem vprašanju namreč ne bi pomenilo odločanja o pravnem vprašanju, ki bi bilo pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Ker odločitev o postavljenem vprašanju ni več objektivno pomembna z vidika pravnega reda kot celote, in ker je s seznanitvijo z odločitvijo v identični zadevi odpadel tudi individualni interes revidenta za ponovno vsebinsko odločanje, Vrhovno sodišče zaključuje, da vprašanje, ki ga v obravnavanih revizijah izpostavlja revident, ni več pomembno pravno vprašanje. Pogoj za dovoljenost revizije po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 tako ni izpolnjen.

10. Po 3. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če ima odločitev, ki se izpodbija v upravnem sporu, zelo hude posledice za stranko. Zelo hude posledice, ki so nedefiniran pravni pojem, je treba presojati v vsakem primeru posebej. Da bi jih lahko sodišče presojalo, pa mora revident, upoštevaje pravilo o trditvenem in dokaznem bremenu in ustaljeno upravnosodno prakso (npr. sklepi X Ips 346/2010, X Ips 149/2010, X Ips 159/2010), natančno navesti, kakšne konkretne posledice ima zanj izpodbijana odločitev, in konkretne razloge, zaradi katerih naj bi bile te posledice zanj zelo hude, ter vse to tudi izkazati.

11. Revident navaja, da mu je bilo z odločbami prvostopenjskega carinskega organa v vseh postopkih skupaj naloženo plačilo uvoznih dajatev v višini več kot 380.000 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Če njegove pritožbe ne bodo vsebinsko obravnavane, bo moral podati predlog za uvedbo stečajnega postopka, kar je zanj najhujša posledica, ki ga lahko prizadene.

12. Po presoji Vrhovnega sodišča revident s temi navedbami obstoja zelo hudih posledic ni izkazal, saj njegove navedbe niso v zadostni meri konkretizirane. Plačilo uvoznih dajatev samo po sebi še ne pomeni zelo hudih posledic, zato bi moral revident v reviziji navesti in izkazati, kakšne konkretne posledice ima za njegovo premoženjsko stanje finančna obremenitev, ki izhaja iz izpodbijanih odločb, ter navesti razloge, zakaj so takšne posledice zanj zelo hude. Ker revident tega ne navaja, niti ne izkazuje, tudi pogoj za dovoljenost revizije iz 3. točke drugega odstavka 83. člena ZUS-1 ni izkazan.

13. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče revizije zavrglo kot nedovoljene na podlagi 89. člena ZUS-1.

14. Ker je Vrhovno sodišče revizije zavrglo, revident sam trpi svoje stroške revizijskih postopkov (prvi odstavek 165. člena in prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

Opr. št: X Ips 46/2013, ECLI:SI:VSRS:2013:X.IPS.46.2013

Opr. št: X Ips 61/2013, ECLI:SI:VSRS:2013:X.IPS.61.2013

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 435/2007, enako tudi X Ips 449/2007