Sodba I Ips 2308/2010-112
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-05-08

Marko Šorli (preds.), Vesna Žalik (poroč.), mag. Damijan Florjančič, Maja Tratnik, Barbara Zobec

kršitev kazenskega zakona - poslovna goljufija - preslepitev - opis kaznivega dejanja

V konkretnem primeru je zakonski znak preslepitve v lažni zagotovitvi, da bo opravljeno delo v celoti plačano, čeprav sta obsojenca vedela, da to ne bo mogoče.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v znesku 400 evrov.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je P. J. in D. E. spoznalo za kriva storitve kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 234. a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) ter jima izreklo pogojni obsodbi, v katerih je določilo kazen 8 mesecev zapora in preizkusno dobo dveh let ter ju oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka. Višje sodišča v Ljubljani je zavrnilo pritožbi zagovornikov obeh obsojencev in odločilo, da sta dolžna plačati stroške pritožbenega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zagovornik obsojenega D. E. vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve iz prvega odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) v zvezi z 11. točko prvega odstavka 371. člena ZKP, z drugim odstavkom 371. člena ZKP ter s 1. in 2. točko prvega odstavka 372. člena ZKP. Navaja, da izvedeni postopek in ugotovljeno dejansko stanje ne dopušča zaključkov za obsodilno sodbo in da ni razvidno, kje sta sodišči našli elemente kaznivega dejanja poslovne goljufije. Sodišče v postopku ni verodostojno ugotovilo velikih finančnih težav gospodarske družbe I. d.o.o., in je zakonski znak preslepitve v konkretnem primeru razlagalo preširoko, poslovno in življenjsko povsem nelogično. V poslovnem svetu, kjer morata sopogodbenika ravnati kot dobra gospodarstvenika, preslepitev ne more pomeniti zgolj to, da poslovnemu partnerju ne razkriješ vseh težav družbe, če o tem nisi vprašan. S svojim ravnanjem obsojenec zastopniku oškodovane družbe ničesar ni prikrival. Vložnik Vrhovnemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo razveljavi.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovoril vrhovni državni tožilec, ki meni, da zahteva ni utemeljena. Vložnik zahteve ob razpravljanju o tem, da ravnanje obsojenca ni kaznivo dejanje, pravzaprav uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja, saj nasprotuje zaključkom sodišča glede obstoja zakonskih znakov kaznivega dejanja, ki sta jih sodišči napravili na osnovi dejanskih okoliščin, ugotovljenih v postopku. Očitek o formalnih kršitvah oziroma pomanjkljivostih sodbe ni utemeljen.

4. Odgovor vrhovnega državnega tožilca je Vrhovno sodišče poskušalo vročiti obsojencu, vendar le-ta sodnega pisma ni dvignil. Zagovornik, ki je odgovor prejel, se o njem ni izjavil.

5. Vložnik zahteve pravnomočni sodbi neutemeljeno očita pomanjkljivosti v zvezi z obstojem enega od zakonskih znakov obravnavanega kaznivega dejanja. V izreku sodbe je opisano, da sta obsojena P. J. in D. E. pri sklenitvi in izvajanju posla preslepila drugega s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, pa je zaradi delne neizpolnitve obveznosti za stranko nastala premoženjska škoda. Temu sledi opis ravnanja obsojenega D. E., ki je ob dogovarjanju za izvedbo posla izgradnje plinovoda v Domžalah ter ob izdaji naročilnice direktorju družbe N. d.o.o. zagotavljal, da bodo dogovorjena dela poplačana, kar mu je v naslednjih dneh zagotavljal tudi obsojeni P. J. Nadaljnji opis vsebuje trditev, da sta pri tem obsojenca vsakokrat zamolčala, da je družba I. d.o.o. v velikih finančnih in poslovnih težavah in plačilno nesposobna ter da ni zmožna odplačati celotne dogovorjene obveznosti, kar sta zamolčala tudi med izvajanjem del.

6. Sodišče je v postopku ugotovilo, da je bila družba I. nelikvidna in je poslovala z izgubo. Posel z izgradnjo daljnovoda je dobila, ker naj bi na ta način odplačala svoj dolg do naročnika - družbe L. d.o.o. Zato obtoženca nista mogla od tega posla pričakovati nobenega plačila, pa sta kljub temu najela podizvajalca - oškodovano družbo N. d.o.o. Direktor oškodovane družbe o takšnem stanju družbe I. ni vedel ničesar, obsojenca pa sta mu zagotavljala, da bodo dogovorjena dela plačana in mu zamolčala, da družba zaradi finančnih težav ne bo sposobna plačati celotne obveznosti, čeprav sta se tega zavedala. S tem sta oškodovanca spravila v zmoto, zaradi katere se je odločil, da bo dogovorjena dela opravil.

7. Na podlagi takšnega opisa in ugotovljenega dejanskega stanja sta sodišči po presoji Vrhovnega sodišča pravilno zaključili, da sta obsojenca s svojim ravnanjem izpolnila zakonski znak preslepitve, ki je v konkretnem primeru v lažni zagotovitvi, da bo opravljeno delo v celoti plačano, čeprav sta obsojenca vedela, da to ne bo mogoče. Sodišče je pravilno ocenilo, da je obsojenec z zavezo k plačilu naročenega dela zavedel (preslepil) predstavnika oškodovane družbe, da je ta sklenil pogodbo in izvedel dogovorjena gradbena dela.

8. Res je sicer, kot opozarja vložnik, da so nekateri podatki o finančnem stanju in poslovanju družbe javno dostopni, vendar je Vrhovno sodišče že v sodbi I Ips 3975/2010 z dne 26. 9. 2013 pojasnilo, da morebitno neskrbno ravnanje predstavnika oškodovane družbe še ne pomeni privolitve v sklenitev tveganega posla oziroma v škodo, ki je zaradi (delne) neizpolnitve obveznosti nastala oškodovani družbi. Ker izrek izpodbijane sodbe vsebuje vse zakonske znake kaznivega dejanja poslovne goljufije iz prvega odstavka 234. a člena KZ, ki so vključno s preslepitvijo opredeljeni s konkretnimi dejstvi in okoliščinami, kršitev kazenskega zakona ni podana.

9. Vložnik zahteve uveljavlja tudi bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, vendar je ne konkretizira. V obrazložitvi zahteve zgolj navaja, da ni razvidno, kje je sodišče našlo elemente kaznivega dejanja poslovne goljufije, ter izpodbija zaključek sodišča, da sta obsojenca zastopnika oškodovane družbe preslepila s tem, ko sta mu zatrjevala, da bodo naročena dela tudi plačana, čeprav sta glede na finančno stanje družbe vedela, da to ne bo mogoče. Zagovornik navaja, da obsojencu dolgov ni uspelo poravnati zaradi slabega poslovanja, ne zaradi goljufivega namena. Po njegovem mnenju sta sodišči v škodo obdolženca razširili vsebino zakonskega znaka preslepitve, saj obstaja dolžnost obveščanja pogodbenih partnerjev o finančnem in bilančnem stanju svoje družbe le, če pogodbeni partner to zahteva, pri utemeljevanju obsojenčevega preslepitvenega namena pa sta se sodišči neupravičeno oprli na slabo finančno stanje družbe in na dejstvo, da naj bi obsojenec ob sklepanju posla oškodovani družbi zamolčal finančne težave svoje družbe. Iz teh navedb ni razvidno, v čem naj bi bila bistvena kršitev določb kazenskega postopka (11. točka prvega odstavka 371. člena ZKP), niti ni konkretizirana kršitev iz drugega odstavka 371. člena ZKP. Zagovornik z navedbami v zahtevi v bistvu izraža nestrinjanje z dejanskimi zaključki obeh sodišč glede obstoja okoliščin, ki so podlaga za izrek obsodilne sodbe. Iz tega razloga pa zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP).

10. Vrhovno sodišče je zavrnilo zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenega D. E., ker ni ugotovilo kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik zahteve, ki je v znatnem delu vložena zaradi nepopolno in zmotno ugotovljenega dejanskega stanja (425. člen ZKP).

11. Izrek o stroških postopka s tem izrednim pravnim sredstvom temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Ker zagovornik z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, je obsojenec dolžan plačati sodno takso, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju zapletenosti postopka in  premoženjskega stanja obsojenca.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.