Sodba I Ips 2951/2010-166
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-08-29

Marko Šorli (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - objektivna identiteta med obtožbo in sodbo - kršitev kazenskega zakona - pravna opredelitev - poslovna goljufija - nadaljevano kaznivo dejanje - enotna kriminalna dejavnost - zastaranje

Obsojenec, ki je z oškodovanima družbama sklenil kupoprodajni pogodbi, v okviru katerih mu je bil material dobavljen na podlagi vsakokratnega naročila in je celotno poslovno sodelovanje potekalo v okoliščinah in ob pogojih, ki so bili definirani v prvotno sklenjeni pogodbi, je storil dve kaznivi dejanji poslovne goljufije, ne pa nadaljevani kaznivi dejanji.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se zavrneta.

II. Obsojeni J. T. je dolžan plačati sodno takso.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je z uvodoma navedeno sodbo obsojenega J. T. spoznalo za krivega storitve dveh kaznivih dejanj poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234. a člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Sodišče je obsojencu za kaznivo dejanje po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234. a člena KZ, opisano pod točko I./1. izreka prvostopenjske sodbe, določilo kazen eno leto in deset mesecev zapora, za kaznivo dejanje po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234. a člena KZ, opisano pod točko I./2. izreka prvostopenjske sodbe, mu je določilo kazen eno leto zapora, nato pa mu je na podlagi 2. točke drugega odstavka 47. člena KZ izreklo enotno kazen dve leti in devet mesecev zapora. Poleg tega je sodišče obsojencu na podlagi drugega odstavka 105. člena KZ naložilo plačilo premoženjskopravnega zahtevka oškodovani družbi T. d. o. o., oškodovano družbo O. d. o. o. pa je z njenim premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Sodišče je obsojencu na podlagi prvega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka in sodne takse, na podlagi prvega odstavka 97. člena ZKP pa je odločilo, da nagrada in potrebni izdatki zagovornika bremenijo proračun. Višje sodišče v Ljubljani je pritožbi obsojenčevih (takratnih) zagovornikov in okrožnega državnega tožilca zavrnilo kot neutemeljeni, potrdilo sodbo sodišča prve stopnje in obsojencu naložilo plačilo sodne takse.

2. Zoper uvodoma navedeno pravnomočno sodbo je obsojenčev zagovornik B. P. vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve kazenskega zakona ter bistvenih kršitev določb kazenskega postopka. Zagovornik predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni; ali v celoti ali delno razveljavi sodbo sodišča prve stopnje in višjega sodišča ali pa samo odločbo višjega sodišča in zadevo vrne v novo odločitev ali sojenje sodišču prve stopnje ali višjemu sodišču. Zahtevo za varstvo zakonitosti so vložili tudi obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe G., in sicer zaradi kršitve kazenskega zakona iz 1. točke prvega odstavka 372. člena ZKP (pravilno: 1. točke 372. člena ZKP). Zagovorniki predlagajo, da Vrhovno sodišče na podlagi 4. točke prvega odstavka 357. člena ZKP (pravilno: 4. točke 357. člena ZKP) obtožbo Okrožnega državnega tožilstva v Ljubljani zavrne, podredno pa, da napadeni sodbi razveljavi in zadevo vrne v vnovično sojenje sodišču prve stopnje.

3. Na zahtevi za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka, ki meni, da v zahtevah zatrjevana kršitev kazenskega zakona ni podana, prav tako ni utemeljen očitek obrambe o nasprotju med izrekom in razlogi sodbe. Sodišče je dosojeni premoženjskopravni zahtevek ustrezno obrazložilo, z navedbami v zahtevi pa obramba le polemizira z dokazno oceno sodišča in vzpostavlja dvom v verodostojnost posameznih dokazov.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovim zagovornikom. O odgovoru se je izjavil le obsojenčev zagovornik B. P., ki nasprotuje stališču vrhovne državne tožilke.

5. Tako zagovornik B. P. kot zagovorniki iz Odvetniške družbe G. v zahtevah za varstvo zakonitosti ob uveljavljanju kršitve kazenskega zakona navajajo, da je sodišče obsojenčevo ravnanje nepravilno pravno opredelilo kot dve kaznivi dejanji poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234. a člena KZ. Zagovorniki ob sklicevanju na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 444/2008 z dne 16. 4. 2009 menijo, da gre za dve nadaljevani kaznivi dejanji poslovne goljufije, ker je to kaznivo dejanje dokončano takrat, ko storilec drugega spravi v zmoto, ne pa šele takrat, ko nastane prepovedana posledica. Po mnenju zagovornikov sodišči napačno štejeta, da je obsojenec oškodovanca spravil v zmoto že takrat, ko se je s pogodbama načelno zavezal plačati posamezno dobavo, ne pa šele takrat, ko je posamezno dobavo dejansko naročil, vedoč, da je ne bo plačal. Nadalje se vložniki sklicujejo na sodbo Vrhovnega sodišča I Ips 84/2009 z dne 11. 6. 2009 in s tem v zvezi menijo, da vsakokratnega samostojnega dokončanega kaznivega dejanja, ki se očita obsojencu, ni mogoče kvalificirati drugače, kot da je storil vrsto kaznivih dejanj poslovne goljufije, ki skupaj tvorijo nadaljevano kaznivo dejanje. Po stališču zagovornikov je posamezno naročilo dobave blaga tisto obsojenčevo ravnanje, ki je povzročilo škodo, ne pa podpis krovne pogodbe o sodelovanju in dobavah, saj s to pogodbo še ničesar ni naročil. Posamezno naročilo torej predstavlja posamezni posel, podpis krovne pogodbe pa je mogoče šteti le kot pripravljalno dejanje. Ker vsako neplačilo računa pomeni samostojno dokončano kaznivo dejanje, po mnenju vložnikov skupek teh dejanj predstavlja nadaljevano kaznivo dejanje, vsakokratno naročilo je tudi v neposredni vzročni zvezi z vsakokratno dobavo in vsakokratnim neplačilom. Po zatrjevanju vložnikov je obsojenčev naklep obsegal pridobitev le tolikšne koristi, kolikor jo je lahko pridobil z vsako posamezno dobavo blaga. Sodišče bi torej moralo po mnenju vložnikov obsojenca obsoditi za dve nadaljevani kaznivi dejanji poslovne goljufije, ker pa znesek velike premoženjske koristi ni bil presežen, sta obe kaznivi dejanji glede na določbo 4. točke 111. člena KZ (pravilno: 4. točke prvega odstavka 111. člena KZ) zastarali in je zato treba obtožbo zoper obsojenca na podlagi 4. točke prvega odstavka 357. člena ZKP (pravilno: 4. točke 357. člena ZKP) zavrniti.

6. Iz opisa kaznivega dejanja v pravnomočni sodbi je razvidno, da je obsojenec kot direktor družbe F. d. o. o. z družbo O. d. o. o. 3. 8. 2000 sklenil kupoprodajno pogodbo o dobavi betona, z družbo C. d. d. (sedaj T. d. o. o.) pa 3. 7. 2000 kupoprodajno pogodbo o dobavi cementa. Na podlagi vsakokratnega naročila je družba O. d. o. o., obsojencu med 4. 8. 2000 in 13. 10. 2000 izdala račune za dobavljeni beton, družba C. d. d. pa mu je prav tako na podlagi vsakokratnega naročila med 29. 9. 2000 in 24. 10. 2000 izdala račune za dobavljeni cement. Obsojenec izstavljenih računov ni poravnal (družbi O. d. o. o. je dolg poravnal v manjšem delu), ob sklenitvi kupoprodajnih pogodb je oškodovanima družbama ponudil bianco menici, za kateri pa je že takrat vedel, da ju oškodovanca ne bosta mogla unovčiti. Tekoče prilive na žiro račun družbe F. d. o. o., je obsojenec sproti dvigoval in jih porabljal za neugotovljene namene, predstavnikom oškodovanih družb pa se je po zadnjih dobavah spretno izmikal.

7. Obsojenčevi zagovorniki iz Odvetniške družbe G. so enak očitek o nepravilni uporabi materialnega prava uveljavljali že v pritožbi. Sodišče druge stopnje je v izpodbijani sodbi (stran 3 in 4) odgovorilo, da je obsojenec z oškodovanima družbama sklenil kupoprodajni pogodbi, v okviru katerih mu je bil material dobavljen na podlagi vsakokratnega naročila, kar ob hkratni izdaji računov pomeni le način izvršitve predhodno sklenjenega in na pogodbi temelječega pravnega posla. Obsojenec z oškodovanima družbama ni vsakič znova sklenil pogodbe, temveč je celotno poslovno sodelovanje potekalo v okoliščinah in ob pogojih, ki so bili definirani v prvotno sklenjeni pogodbi, ki se je izvajala daljše časovno obdobje z večjim številom dobav blaga. Obsojenčeva kriminalna dejavnost je povezana z dvema različnima pravnima podlagama (kupoprodajnima pogodbama) in dvema oškodovancema, zato gre za dve kaznivi dejanji poslovne goljufije, ne pa za nadaljevani kaznivi dejanji. Zato so po stališču sodišča druge stopnje neutemeljene tudi pritožbene navedbe v zvezi z zastaranjem kazenskega pregona.

8. Vrhovno sodišče sprejema tako stališče sodišča druge stopnje kot logično in razumno utemeljeno. V obravnavanem primeru je obsojenec storil dve kaznivi dejanji poslovne goljufije po drugem in prvem odstavku 234. a člena KZ, ne pa dve nadaljevani kaznivi dejanji poslovne goljufije, pa čeprav je prepovedano posledico uresničeval postopoma. Vsako od obeh obsojenčevih ravnanj je treba presojati enotno, in sicer zaradi časovne in prostorske povezanosti obsojenčevih ravnanj ter njegove, že ob sklenitvi posla izoblikovane predstave pridobiti na goljufiv način na račun oškodovancev kolikor bo mogoče veliko premoženjsko korist (enoten psihični odnos – naklep do dejanja). Posamezno kaznivo dejanje je obsojenec začel izvrševati z lažnim prikazovanjem oškodovancu ob sklenitvi kupoprodajne pogodbe, da bo svoje pogodbene obveznosti izpolnil v dogovorjenem roku, dejanje pa je bilo dokončano, ko je vsaka od oškodovanih družb obsojencu zaradi neplačila izstavljenih računov prenehala dobavljati naročeno blago. Šele s prekinitvijo dobav naročenega blaga je postalo znano, kolikšna premoženjska škoda je nastala vsakemu od oškodovancev. Kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, oškodovani družbi nista že prej prenehali z dobavami zaradi obsojenčevih obljub, da bo izstavljene račune plačal, ponudil je zavarovanje plačila z ustanovitvijo hipoteke, pa do tega ni prišlo, ponudil je tudi bianco menici, za kateri se je izkazalo, da nimata kritja (oziroma je bilo kritje za eno od menic v primerjavi s povzročeno škodo minimalno). Obsojenčevo vsakokratno naročilo betona oziroma cementa ne predstavlja samostojnega kaznivega dejanja, število naročil kaže le na njegovo vztrajnost, ki jo je sodišče upoštevalo kot obteževalno okoliščino ob izbiri vrste in višine kazenske sankcije. Zatrjevanju vložnikov o obstoju sodne prakse, po kateri že vsako neplačilo računa pomeni samostojno kaznivo dejanje, ni mogoče pritrditi. Ne samo da vložniki ne navedejo niti enega primera iz sodne prakse (v zahtevah sicer citirajo dele obrazložitev iz več sodb Vrhovnega sodišča), ki bi potrjeval njihovo stališče, temveč je celo iz sodb, na katere se vložniki sklicujejo, razvidno, da njihovo stališče ni utemeljeno. Tako je Vrhovno sodišče v sodbi I Ips 84/2009 z dne 11. 6. 2009 presodilo, da je iz opisa dejanja v pravnomočni sodbi razvidno, da je obsojenec z več ponavljajočimi ravnanji storil eno kaznivo dejanje poslovne goljufije. Tudi v sodbi I Ips 444/2008 z dne 16. 4. 2009 je Vrhovno sodišče presodilo, da je obsojenka z dvema enakovrstnima oziroma ponavljajočima ravnanjema storila eno kaznivo dejanje goljufije, ne pa nadaljevano kaznivo dejanje goljufije.

9. Ob presoji, da v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti instituta nadaljevanega kaznivega dejanja, so navedbe vložnikov o uporabi določbe 54. člena novega Kazenskega zakonika (KZ-1), ki da je za obsojenca milejši zakon, ter navedbe o zastaranju kazenskega pregona pravno nerelevantne. Že v sodbi         I Ips 274/2004 z dne 21. 2. 2008 (stališče pa je ponovljeno tudi v že zgoraj omenjeni sodbi I Ips 444/2008) je Vrhovno sodišče obrazložilo, da v primeru ponavljajoče se kriminalne dejavnosti, ko posamezno dejanje ne predstavlja samostojnega kaznivega dejanja, ampak le del enotne kriminalne dejavnosti, zastaranje kazenskega pregona teče od dneva, ko je bilo storjeno zadnje dejanje iz sklopa takšne dejavnosti.

10. Obsojenčev zagovornik B. P. v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja še bistveni kršitvi določb kazenskega postopka iz 9. in 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP ter kršitev iz 4. točke prvega odstavka 370. člena ZKP. Z navajanjem, da dobavnice in prevoznice ne podpirajo računov; da iz dobavnic in prevoznic ni razvidno, kdo naj bi dobavljeno blago prevzel ali naročil; da so ugotovitve izvedenca o obsojenčevi nezrelosti pri poslu, lahkomiselnosti in malomarnosti v prid obsojencu; da je v sodbi sodišča druge stopnje zapisano, da obsojenec ni že od samega začetka imel namena poplačati svojih obveznosti; da je sodišče izvedensko mnenje tolmačilo obsojencu v škodo; da je zaključek o obsojenčevem vedenju o stanju podjetja nepojasnjen in glede na vsebino spisovnega gradiva nelogičen; da je bilo obsojenčevo podjetje v času sklepanja pogodb dobro stoječe; da so razlogi, ki so povzročili nelikvidnost, izvirali od drugod; da je sodišče obsojencu neutemeljeno naložilo plačilo premoženjskopravnega zahtevka družbi T. d. o. o., saj izstavljeni računi po temelju in višini ne morejo dokazovati terjatve; da listinska dokumentacija zaradi svoje neverodostojnosti ne more biti relevantna podlaga; da višina premoženjske škode ni dokazana; ter da znesek premoženjske škode ni bil ugotovljen pravilno, vložnik podaja lastno dokazno oceno, izraža nestrinjanje z dejanskimi ugotovitvami pravnomočne sodbe, polemizira z razlogi sodišč in se z njimi ne strinja, s čimer pod videzom bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP in kršitve odločbe o premoženjskopravnem zahtevku iz 4. točke prvega odstavka 370. člena ZKP uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Iz tega razloga zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti (drugi odstavek 420. člena ZKP), zato Vrhovno sodišče takih vložnikovih navedb ni presojalo.

11. Prav tako vložnik ne more uspeti z zatrjevanjem, da je sodišče prve stopnje prekoračilo obtožbo, ker je prilagodilo v obtožbi navedene neobstoječe račune. Vložnik namreč meni, da računi, označeni kot A228 (Vrhovno sodišče sicer ugotavlja, da se račun 0202188 z dne 19. 10. 2000 nahaja v prilogi A227, v prilogi A228 pa se nahaja dobavnica, na katero se ta račun nanaša), A253 in A264, nikdar niso bili vsebovani v pritožbi, s stališčem drugostopenjskega sodišča, da je prvostopenjsko sodišče ravnalo pravilno, ko je opis obtožbe ustrezno popravilo, pa se vložnik ne strinja. Vrhovno sodišče sprejema stališče drugostopenjskega sodišča (sodba, stran 9), da je sodišče prve stopnje ravnalo korektno in pravilno, ko je napake glede datumov dveh računov in številčne oznake enega računa saniralo s popravo opisa, kot logično in razumno utemeljeno. V sodbi I Ips 366/2002 z dne 10. 2. 2005 je Vrhovno sodišče presodilo, da so vedno dopustne spremembe opisa kaznivega dejanja, ki niso pravno relevantne za obstoj kaznivega dejanja in za kazensko odgovornost storilca, torej spremembe, ki so le redakcijske, stilistične ali jezikovne narave oziroma spremembe, ki naredijo opis dejanja natančnejši in jasnejši (tako je na primer dopustno iz opisa izpustiti odvečne podrobnosti, ki niso zakonski znaki kaznivega dejanja). Zgoraj omenjeni računi iz opisa kaznivega dejanja v obtožbi so po vsebini identični računom, ki so bili priloženi obtožnici, zato ni mogoče trditi, da se v zvezi z njimi obsojencu nikoli nič ni očitalo, redakcijske napake iz obtožbe v datumih in številčni oznaki računov pa je sodišče smelo samo popraviti.

12. Vrhovno sodišče ni ugotovilo zatrjevanih kršitev kazenskega zakona in kršitev določb kazenskega postopka. Zato je na podlagi 425. člena ZKP zahtevi za varstvo zakonitosti obsojenčevih zagovornikov zavrnilo kot neutemeljeni.

13. Po podatkih v prvostopenjski sodbi je obsojenec zaposlen in za svoje delo prejema plačilo. Zato mu je Vrhovno sodišče na podlagi 98. a člena ZKP in prvega odstavka 95. člena ZKP naložilo plačilo stroškov v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom, to je sodno takso.

ZKP člen 371, 371/1-9, 371/1-11, 372, 372-1, 420, 420/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.