VSRS Sodba I Ips 28459/2011-126, enako tudi I Ips 17653/2010-437
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-06-12

Marko Šorli (preds.), mag. Kristina Ožbolt (poroč.), Barbara Zobec, Vesna Žalik, mag. Damijan Florjančič

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - pravice obrambe - zavrnitev dokaznega predloga - sprememba obtožbe - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - navidezni stek - načelo inkluzije - goljufija - ponareditev ali uničenje poslovnih listin

V primeru navideznega idealnega steka zaradi razmerja inkluzije se ne primerjajo določbe o kaznivih dejanjih, ali je opis enega kaznivega dejanja na abstraktni ravni zaobsežen z drugim, temveč se presoja konkretno ravnanje storilca. Obsojenec je s svojim ravnanjem uresničil zakonske znake dveh kaznivih dejanj oziroma uresničil dve prepovedani posledici; spravil je v promet lažno listino in si pridobil protipravno premoženjsko korist.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Krškem je s sodbo K 28459/2011 z dne 14. 5. 2012 obsojenega I. R. spoznalo za krivega storitve kaznivih dejanj goljufije po prvem odstavku 217. člena in ponareditve poslovnih listin po drugem odstavku 240. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) ter mu izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je za kaznivo dejanje goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ določilo kazen eno leto in pet mesecev zapora, za kaznivo dejanje ponarejanja listin po drugem odstavku 240. člena KZ pa kazen pet mesecev zapora ter mu na podlagi 47. člena KZ izreklo enotno kazen eno leto in osem mesecev zapora. Z isto sodbo je Okrožno sodišče v Krškem obsojenega Ž. J. spoznalo za krivega storitve kaznivih dejanj goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ in ponareditve poslovnih listin po drugem odstavku 240. člena KZ, obsojeno N. R. pa je sodišče spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja ponareditve poslovnih listin po drugem odstavku 240. člena KZ. Okrožno sodišče v Krškem je zoper obtoženega E. V. na podlagi 1. točke 357. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) zavrnilo obtožbo, da je storil tri kazniva dejanja posebnega ponarejanja listin po 256. členu v zvezi s 5. točko 257. člena KZ. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo II Kp 28459/2011 z dne 22. 10. 2013 pritožbi zagovornikov obsojenih I. R. in N. R. zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožbeno sodišče je odločilo, da sta obsojena I. R. in N. R. dolžna plačati sodno takso kot strošek pritožbenega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je zahtevo za varstvo zakonitosti dne 24. 2. 2014 vložil zagovornik obsojenega I. R., kot navaja v uvodnem delu zahteve, iz vseh dovoljenih zakonskih razlogov. V nadaljevanju zahteve trdi, da je v izpodbijani sodbi podana kršitev kazenskega zakona, ker obsojenec zaradi navideznega steka ne bi smel biti hkrati spoznan za kaznivo dejanje ponarejanje listin po drugem odstavku 240. člena KZ in kaznivo dejanje goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ, da je bila obsojencu z zavrnitvijo dokaznih predlogov obrambe za zaslišanje prič A. B. in A. M. ter njegovim dodatnim zaslišanjem kršena pravica do obrambe, ter da obsojencu ni bila dana možnost, da se izjavi o spremembi obtožbe. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi ter izpodbijano pravnomočno sodbo spremeni in obsojenca oprosti obtožbe oziroma da izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve ali druge stopnje v novo sojenje.

3. Vrhovni državni tožilec je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem skladno z določbo drugega odstavka 423. člena ZKP, ki ga je Vrhovno sodišče prejelo dne 14. 3. 2014, predlagal zavrnitev zahteve. Meni, da je pravilna ugotovitev sodišča, da v obravnavanem primeru ne gre za razmere navideznega steka, temveč za pravi idealni stek, da zaradi zavrnitve dokaznih predlogov ni prišlo do kršitve pravice do obrambe, sodišče pa je natančno navedlo razloge, zakaj je predlog za zaslišanje prič zavrnilo. Obsojencu tudi ni bila kršena pravica do obrambe, ker mu sodišče ni dalo možnosti odgovora na spremenjeno obtožnico, saj je bila sprememba v obsojenčevo korist in nepomembna z vidika pravno relevantnih dejstev. Poudarja, da vložnik zahteve za varstvo zakonitosti s ponavljanjem obsojenčevega zagovora ter drugačnimi dokaznimi zaključki v zvezi s subjektivnim odnosom storilca do kaznivega dejanja uveljavlja nedopusten razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

4. Z odgovorom vrhovnega državnega tožilca sta bila obsojenec in njegov zagovornik seznanjena. O odgovoru vrhovnega državnega tožilca se je izjavil obsojenčev zagovornik v vlogi, ki jo je Vrhovno sodišče prejelo 28. 3. 2014. V izjavi na odgovor vrhovnega državnega tožilca je ponovil trditve zahteve za varstvo zakonitosti ter poudaril, da sta obe sodbi obremenjeni s hudimi kršitvami določb kazenskega zakona, kot tudi kršitvami postopkovnih določil in obsojenčeve pravice do učinkovite obrambe.

5. Vložnik v zahtevi za varstvo zakonitosti trdi, da je v izpodbijani pravnomočni sodbi podana kršitev kazenskega zakona, ker obsojenec hkrati ne bi smel biti spoznan za krivega kaznivih dejanj ponarejanja listin po drugem odstavku 240. člena in goljufije po prvem odstavku 217. člena KZ, ker je med obema kaznivima dejanjema zaradi razmerja inkluzije podan navidezni idealni stek. Kršitev utemeljuje z navedbami, da ni mogoče pritrditi stališču sodišča, da gre za dve različni kaznivi dejanji zgolj zato, ker predstavljata kaznivi dejanji goljufije in ponareditve poslovnih listin napad na dve različni pravno zavarovani dobrini, sodišče pa ni upoštevalo, da očitek kaznivega dejanja goljufije v izreku izpodbijane sodbe vsebuje identični opis ravnanja, kot se obsojencu očita v okviru kaznivega dejanja ponarejanja listin.

6. Kazensko pravni očitek obsojencu, vsebovan v izreku sodbe sodišča prve stopnje v zvezi s storitvijo kaznivega dejanja goljufije, je, da je z namenom pridobitve kredita uslužbenki banke s posredovanjem druge osebe predložil „vlogo za odobritev posojila“ z vpisanimi in z žigom potrjenimi lažnimi podatki o svoji zaposlitvi ter vlogo “podatki za odobritev kredita“ z vpisanimi lažnimi podatki o mesečnih prilivih iz naslova plače, ki so bili potrjeni s krivim žigom SKB banke, s čimer je uslužbenko banke spravil v zmoto, da mu je bil kredit odobren in z njim sklenjena kreditna pogodba, zapadlih obveznosti po pogodbi, razen treh obrokov, pa ni plačeval, saj jih že od začetka ni imel namena v celoti plačati. Obsojencu očitano inkriminirano ravnanje v zvezi s ponareditvijo poslovnih listin, opisano v izreku sodbe sodišča prve stopnje, pa je, da je obsojenec s posredovanjem druge osebe za namen pridobitve kredita uslužbenki banke predložil „vlogo za odobritev posojila“ z vpisanimi in z žigom potrjenimi lažnimi podatki o njegovi zaposlitvi, ter vlogo „podatki za odobritev kredita“ z vpisanimi lažnimi podatki o mesečnih prilivih iz naslova plače, ki so bili potrjeni s krivim žigom SKB banke in ki predstavljajo poslovne listine.

7. Neutemeljeno je stališče zahteve za varstvo zakonitosti, da bi v obravnavanem primeru zaradi razmerja inkluzije moral biti podan navidezni idealni stek med kaznivim dejanjem goljufije po prvem odstavku 217. člena in ponareditve poslovnih listin po drugem odstavku 240. člena KZ. Vrhovno sodišče je že v sodbah I Ips 266/2008, I Ips 498/2007, I Ips 52/2008, I Ips 50014/2010 ter I Ips 8916/2012 zavzelo stališče, da se v primeru navideznega idealnega steka zaradi razmerja inkluzije ne primerjajo določbe o kaznivih dejanjih in abstracto oziroma ali je opis enega kaznivega dejanja na abstraktni ravni zaobsežen z drugim, temveč se presoja ravnanje storilca in concreto. Kot je v obravnavanem primeru utemeljeno presodilo že sodišče prve stopnje (tretji odstavek na 14. in prvi odstavek na 15. strani sodbe) ter pritožbeno sodišče (10. točka na 5. strani sodbe), je obsojenec s svojim ravnanjem v obravnavanem primeru uresničil zakonske znake dveh kaznivih dejanj oziroma uresničil dve prepovedani posledici; spravil je v promet lažno listino in si pridobil protipravno premoženjsko korist. V obravnavanem primeru je obsojenec kot resnični uporabil dve lažni poslovni listini (vlogo za odobritev posojila ter podatke za odobritev kredita), ki sta vsebovali lažne podatke o njegovi zaposlitvi, ter prilivih iz naslova plače, listina pa je bila potrjena tudi s krivim žigom. Pri obsojenčevem ravnanju je torej šlo za razmeroma sistematično uporabo več krivih poslovnih listin, zato tudi po stališču Vrhovnega sodišča ni pravilen zaključek, da je kriminalna količina listinskega kaznivega dejanja zanemarljiva ali malo pomembna spremljevalna okoliščina temeljnega kaznivega dejanja goljufije. Ker trditev obrambe, da gre v obravnavanem primeru za navidezen idealni stek med obravnavanima kaznivima dejanjema, ni pravilna, očitana kršitev kazenskega zakona ni podana.

8. Obsojenčev zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti trdi, da je sodišče obsojencu kršilo pravico do učinkovite obrambe, ker je zavrnilo dokazna predloga njegove obrambe za zaslišanje prič A. B. in A. M. Kršitev utemeljuje z navedbami, da bi obsojenec z zaslišanjem navedenih prič lahko potrdil svoj zagovor, da vsebine krivih listin ni poznal in z njimi ni imel popolnoma ničesar. Poudarja, da je bil obsojenec prav z zavrnitvijo dokaznega predloga za zaslišanje priče A. M. onemogočen v dokazovanju dejstev, ki govorijo v njegovo korist v zvezi z namenom in razlogi za jemanje posojila ter njegovim odplačevanjem.

9. Po ustaljeni sodni praksi (npr. sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 309/97, I Ips 186/98, I Ips 203/97, I Ips 32/2001 in druge) v skladu z načelom proste presoje dokazov (prvi odstavek 18. člena ZKP) sodišče samo odloča, katere predlagane dokaze bo izvedlo in kako bo presodilo njihovo verodostojnost. Sodišče ni dolžno izvesti vsakega dokaza, ki ga je predlagala obramba. Predlagani dokazi morajo biti pravno relevantni, pri čemer je potrebno obstoj in pravno relevantnost predlaganega dokaza utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti. Sodišče sme zavrniti dokaze, za katere oceni, da niso pomembni za pravilno odločitev (drugi odstavek 329. člena ZKP), ker niso v relevantni zvezi z obravnavanim kaznivim dejanjem, ali ker ni verjetno, da bodo izključili obstoj pravno pomembnih dejstev.

10. Vložnik zahteve z navedbami glede kršitve pravic obrambe (da obsojenec krivih listin ni niti prebral, niti ni vedel, da bodo predložene banki, da je zgolj podpisal kreditno pogodbo, da njegovega zagovora ni mogoče preprosto oceniti kot sprenevedanje, da so nesprejemljivi zaključki sodišča, da obsojenec brez teh listin kredita ne bi mogel pridobiti, saj to avtomatično ne pomeni, da je banki predložil listine prav obsojenec, da je bil A. M. tisti, ki je urejal vse potrebno v zvezi s spornimi listinami, da mu je obsojenec le nekaj podpisal, pri čemer ni vedel, da gre za karkoli spornega, da mu je M. celo obljubljal zaposlitev pri njem, da je bil obsojenec prepričan, da bo posojilo odplačeval M. ter da obsojenec ni imel namena banki posredovati listine z neresnično vsebino in vzeti kredita, ki ga ne bo vrnil) v pretežni meri podaja lastno dokazno oceno ter nasprotuje dokaznim zaključkom sodišča prve in druge stopnje, s čimer izpodbija v pravnomočni sodbi ugotovljeno dejansko stanje. Po vsebini tako uveljavlja razlog zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar po drugem odstavku 420. člena ZKP predstavlja nedovoljen razlog za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti. Ta razlog namreč med drugim obsega tudi drugačno presojo izvedenih dokazov ter njihove verodostojnosti, kar predstavlja bistveni očitek vložnika v obravnavani zadevi. Sodišče je v izpodbijani pravnomočni sodbi presodilo obsojenčev zagovor ter predvsem listinske dokaze v spisu ter obrazložilo vsa odločilna dejstva glede zakonskih znakov obsojencu očitanih kaznivih dejanj, ki ne puščajo nikakršnega dvoma v ugotovljeno dejansko stanje. V zvezi s kršitvijo pravice do obrambe s tem, ko sodišče ni ugodilo dokaznima predlogoma za zaslišanje prič A. M. in A. B., je sodišče v izpodbijani pravnomočni sodbi (drugi odstavek na 8. strani in prvi odstavek na 11. strani sodbe sodišča prve stopnje ter 8. točka na 4. strani sodbe višjega sodišča) utemeljeno zaključilo, da izvedba predlaganih dokazov dejanskega stanja obsojencu očitanih kaznivih dejanj ne bi dodatno osvetlila, saj je že obsojenčev zagovor v zvezi z okoliščinami najetja posojila ter trditvijo, da je bilo dogovorjeno, da bo posojilo zanj odplačeval M., povsem nelogičen, poleg tega pa se obsojencu ne očita, da bi ponarejeni listini sestavil, temveč, da ju je uporabil, zato ni odločilno dejstvo, kdo je krivi listini dejansko za obsojenca pripravil. Takšnemu stališču sodišča v zvezi z zavrnitvijo dokaznih predlogov v celoti pritrjuje tudi Vrhovno sodišče, saj bi bila izvedba predlaganih dokazov glede na oceno obsojenčevega zagovora, listinske dokaze in ugotovljena dejstva v postopku povsem nepotrebna.

11. Kršitev pravice do obrambe obsojenčev zagovornik utemeljuje tudi z očitkom, da sodišče obsojenca po spremembi obtožbe ni zaslišalo oziroma mu ni dalo možnosti, da se o spremembi obtožnega akta izjasni in predlaga izvedbo ustreznih dokazov.

12. Iz podatkov spisa izhaja, da je sodišče dne 14. 5. 2012 opravilo narok za glavno obravnavo v navzočnosti obsojenčevega zagovornika ter v nenavzočnosti obsojenca, ki je svoj izostanek z glavne obravnave opravičil zaradi zdravstvenih razlogov. Tako obsojenec kot njegov zagovornik sta se strinjala, da se glavna obravnava opravi v odsotnosti obsojenca. Na tej glavni obravnavi je okrožni državni tožilec spremenil opis kaznivih dejanj zoper obsojenca, in sicer je pri opisu kaznivega dejanja goljufije dodal besedne zveze „s posredovanjem druge osebe“ ter „razen treh obrokov“ in „v celoti“. Po spremembi obtožbe je obsojenčev zagovornik predlagal, da sodišče ponovno zasliši obsojenca, ki bo še dodatno pojasnil dogovor z M. v zvezi z odplačevanjem posojila. Sodišče je predlog za ponovno zaslišanje obsojenca zavrnilo, ker je zaključilo, da gre za minimalno spremembo obtožbe, obsojenec pa je že v zagovoru povedal, da bo kredit zanj odplačeval M.

13. Zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka v zvezi s spremembo obtožnice ni podana. Enako pritožbeno navedbo je utemeljeno presodilo že sodišče druge stopnje (9. točka na 5. strani sodbe) ter ugotovilo, da gre za nebistveno spremembo obtožbe, ki temelji ravno na zagovoru obsojenca. Takšna sprememba obtožbe po presoji Vrhovnega sodišča za obsojenca nikakor ni pomenila presenečenja, saj izhaja ravno iz navedb v njegovem zagovoru. Vrhovno sodišče je tako presodilo, da sodišče prve stopnje s tem, ko po spremembi obtožnice ni zaslišalo obsojenca, njegove pravice do obrambe iz 29. člena Ustave ni kršilo in tako ni podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka po drugem odstavku 371. člena ZKP, na katero nakazuje obsojenčeva obramba.

14. Ker Vrhovno sodišče ni ugotovilo kršitev zakona, ki jih v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavlja zagovornik obsojenega I. R., zahteva pa je bila v precejšnji meri vložena tudi zaradi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar ni dovoljeno, je zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

15. Ker je obsojenec po podatkih sodbe sodišča prve stopnje brez poklica ter prejemnik denarne socialne pomoči, ga je Vrhovno sodišče na podlagi četrtega odstavka 95. člena v zvezi z 98.a členom ZKP oprostilo plačila sodne takse.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 29

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 18, 18/1, 329, 329/2, 344, 344/1, 371, 371/2, 372, 372-1

Kazenski zakonik (1994) - KZ  - člen 217, 217/1, 240, 240/2

Opr. št: I Ips 17653/2010-437, ECLI:SI:VSRS:2010:I.IPS.17653.2010.437

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSRS Sodba I Ips 30062/2010-707, enako tudi I Ips 22276/2014-134