VSRS sklep II Ips 213/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-09-18

Anton Frantar (preds.), mag. Rudi Štravs (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Janez Vlaj

dopuščena revizija - neupravičena pridobitev - pravila vračanja - uporaba tuje stvari v svojo korist - kategorizacija nepremičnine za javno dobro - razlastitev - dejanska razlastitev

Povračilnega zahtevka na temelju 198. člena OZ v primerih t. i. dejanskih razlastitev ni mogoče pojmovno zaključiti.

Reviziji zoper pravnomočno sodbo v delu odločitve glede zahtevka za plačilo uporabnine se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se v tem delu razveljavita, ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je med drugim zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo uporabnine v znesku 9.576,00 EUR, od 1. 10. 2010 dalje pa po 159,60 EUR mesečno, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo izpodbijano sodbo.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 417/2012 z dne 14. 3. 2013 ugodilo tožnikovemu predlogu in dopustilo revizijo glede vprašanja, ali je občina, ki brez predhodnega sporazuma z lastnikom nepremičnine ali izvedenega postopka razlastitve zgradi cesto in jo kategorizira kot javno dobro za občinsko lokalno cesto, dolžna lastniku nepremičnine, po kateri poteka javna cesta, na njegovo zahtevo nadomestiti korist po 198. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ).

4. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo na podlagi sklepa o njeni dopustitvi (dopuščena revizija; tretji odstavek 367. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Predlaga spremembo izpodbijane sodbe, tako da se tožbenemu zahtevku iz naslova neupravičene obogatitve ugodi, podrejeno pa, da se sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da ne drži, da je tožnik sam privolil v svoje prikrajšanje. Z omenjeno izjavo je namreč ob zmotni predstavi o obsegu svoje nepremičnine odstopil v brezplačno uporabo le nekaj kvadratnih metrov zemlje pod potjo, poleg tega je tudi iz same izjave razvidno, da je ločeval zemljišče za gradnjo cesto in svoje zemljišče. Zatrjuje, da sta ugotovitvi sodišča druge stopnje, da naj bi tožnik izgubil svojo lastninsko pravico in da tožnik gradi svoj zahtevek za plačilo uporabnine na možnosti najemnega razmerja v nasprotju s tem, kar izhaja iz vlog, dokaznih listin in zapisnikov o izvedbi dokazov. Tožnik zahtevka za plačilo uporabnine ni gradil na možnosti najemnega razmerja, ampak na zatrjevanju zakonskega dejanskega stanu po 198. členu OZ. Graja zaključka sodišča druge stopnje, da je najemno razmerje že pojmovno izključeno, ker je cesta javna dobro in da bi tožnik lahko zahteval le plačilo odškodnine, ne pa uporabnine. Izpostavlja določila Zakona o urejanju prostora (v nadaljevanju ZUreP-1), ki se nanašajo na postopek razlastitve. Razlastitveni upravičenec lahko prevzame posest na razlaščeni nepremičnini šele tedaj, ko plača odškodnino. Preden občina ne razlasti lastnika, nima podlage za uporabo nepremičnine v tuji lasti. Da je toženka uporabljala tujo stvar v svojo korist utemeljujejo naslednja dejstva: izgradnja ceste je naloga in pristojnost občine, zagotovitev prometne infrastrukture je obveznost občine, cesta je v neposredno korist občanov in posredno občine, zadovoljstvo občanov je neposredno in posredno v korist občine, za vsako zgrajeno cesto si zasluge lasti občina.

5. Toženka je na revizijo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev. Izpostavlja, da njena korist ne obstoji. Sporni odsek ceste se je uporabljal zgolj v javno korist oz. tako da sama zase ni pridobila nobenih finančnih ali drugih koristi na podlagi svojih upravljavskih upravičenj.

7. Revizijsko sodišče je v skladu z drugim odstavkom 371. člena ZPP revizijo preizkusilo samo v tistem delu oz. glede konkretnega vprašanja, glede katerega je bila dopuščena, zato na druge revizijske navedbe ni odgovarjalo.

8. Bistveni elementi konkretnega dejanskega stanu (ki sta ga ugotovili sodišči prve in druge stopnje, in na katerega je revizijsko sodišče zaradi prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP vezano) so naslednji: Tožnik je lastnik parc. št. ... k.o. ..., po kateri poteka  del ceste Dvor - Vinkov vrh - Mali Lipovec. Toženka je v letu 1999 z Odlokom o kategorizaciji občinskih cest v Mestni občini Novo mesto (Ur. list RS, št. 4/99) navedeno cesto opredelila kot občinsko lokalno cesto, ne da bi bila s tožnikom sklenila pravni posel za pridobitev spornega zemljišča oziroma izvedla postopek razlastitve. Toženka doslej ni predlagala uvedbe razlastitvenega postopka, s tožnikom pa se ji ni uspelo pogoditi o odkupa zemljišča oz. njegovi nadaljnji uporabi, niti o plačilu odškodnine. Pravdni stranki sta šele v letu 2005 izvedeli, da sporni odsek ceste poteka po tožnikovem zemljišču. Tožnik je lastninsko pravico na zadevni nepremičnini pridobil v letu 1985. Toženkina pravna prednica je v letu 1993 razširila in asfaltirala sporno, tedaj še lokalno cesto.  Tožnik je v pisni izjavi z dne 27. 3. 1993 dovolil gradnjo ceste s tem, da voda ne odteka na njegovo zemljišče.

9. Tako po ureditvi razlastitvenega postopka, ki je veljala v času, ko je toženkina pravna prednica razširila in asfaltirala sporno cesto, kot tudi v času, ko je toženka to cesto kategoriziralo kot občinsko javno cesto, je bilo zaporedje razlastitvenih pravnih dejanj naslednje: (1) ugotovitev splošnega interesa oziroma javne koristi za razlastitev s predpisanim aktom, (2) izvedba razlastitvenega postopka na predlog razlastitvenega upravičenca ali sklenitev pogodbe namesto razlastitve, in (3) izvedba postopka za določitev odškodnine (bodisi v obliki nadomestnega zemljišča bodisi v denarju) oziroma za sklenitev sporazuma o odškodnini.(1)  Ustavno sodišče je že v številnih zadevah (pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o javnih cestah (v nadaljevanju ZJC-B)(2) iz leta 2005 in tudi po njem), v katerih so bili izpodbijani občinski odloki o kategorizaciji javnih cest, sprejelo vsebinsko enake odločitve in ponovilo stališče, da so taki predpisi v neskladju z Ustavo, če občina z lastnikom ni sklenila pravnega posla za pridobitev zemljišč oziroma lastnika ni razlastila.(3) V spornem primeru ni mogoče prezreti, da toženka zemljišča, po katerem poteka občinska javna cesta, ni pridobila v postopku razlastitve pred sprejetjem odloka o kategorizaciji, niti ni bila ugotovljena morebitna druga pravna podlaga, ki bi toženko upravičevala do posesti te nepremičnine.(4) Tožnik tako formalnopravno ni bil razlaščen in ostaja zemljiškoknjižni lastnik zemljišča, vendar pa mu od lastninskih upravičenj dejansko ostaja le gola pravica (nuda proprietas).(5)

10. Če je nekdo tujo stvar uporabil v svojo korist, lahko imetnik (lastnik) po           198. členu OZ ne glede na pravico do odškodnine, in tudi če te pravica nima, zahteva od njega, da mu nadomesti korist, ko jo je imel od uporabe. Zahtevek za plačilo nadomestne koristi iz 198. člena OZ predstavlja konkretizacijo enega od primerov iz 190. člena OZ.(69 Za uspešnost zahtevka po 198. členu OZ je zato med drugim potrebno dokazati korist na strani tistega, ki tujo stvar uporablja ter (realno in konkretno) prikrajšanje na strani tistega, ki stvari ne uporablja. Vrhovno sodišče je v zadevi III Ips 46/2014(7) presodilo, da lahko tudi razlastitveni zavezanec v primerih t. i. dejanskih razlastitev uveljavlja nadomestilo koristi na temelju 198. člena OZ, ne glede na pravico do odškodnine v kasneje izvedenem razlastitvenem postopku. Stališče sodišča druge stopnje, da ima upravičenec v takšnih položajih zgolj odškodninski zahtevek, povračilni zahtevek pa je pojmovno izključen, se tako izkaže za materialnopravno zmotnega. Sporna cesta je s kategorizacijo, ki ima svoj temelj v protiustavnem odloku, v letu 1999 pridobila status javne ceste in s tem javnega dobra. Pred tem (vsaj od leta 1993) se je tožnikovo zemljišče uporabljalo za potrebe nekategorizirane(8) lokalne ceste. Na podlagi navedenega pa bi bilo mogoče skleniti, da je nastanek javnega dobrega šele sledil toženkinemu odvzemu tožnikove nepremičnine, za kar toženka ni imela pravne podlage. V nasprotnem bi jo lahko tožnik uporabljal vse do pravnomočnosti oz. dokončnosti(9) razlastitvene odločbe, torej tudi ta del zemljišča dajal v najem.(10)

11. Revizijsko sodišče je ugotovilo, da je zaradi zmotnega materialnopravnega stališča ostalo dejansko stanje glede obstoja posameznih elementov neupravičene obogatitve nepopolno ugotovljeno, zato je na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP odločilo, kot je razvidno iz I. točke izreka tega sklepa.

12. Odločitev o revizijskih stroških temelji na določilu tretjega odstavka 165.

Zakona o razlastitvi in prisilnem prenosu nepremičnin v družbeni lastnini (v nadaljevanju ZRPPN) in 18. člen ter nasl. Zakona o stavbnih zemljiščih (v nadaljevanju ZSZ).

Op. št. (3):    Prim. odločbe U-I-87/91, U-I-100/03, U-I-387/02, U-I-240/05, U-I-256/04, U-I-325/04, U-I-289/12 itd.

Op. št. (4):    Prim. drugi odstavek 23. člena ZRPPN oz. 28. in 37. člen ZSZ.

Op. št. (5):    Prim. tč. 35 odločbe U-I-224/00.

Op. št. (6):    Prim. sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 508/2006 z dne 17. 12. 2008.

Op. št. (7):    Sklep Vrhovnega sodišča III Ips 46/2014 z dne 2. 9. 2014. Da obstoji možnost, da bi lahko prikrajšani uveljavljal povrnitev koristi, ki jo je imel upravičenec od uporabe nepremičnine v obdobju od njenega odvzema od izvedbe razlastitvenega postopka, je Vrhovno sodišče nakazalo že v sklepu                        II Ips 874/2009 z dne 16. 9. 2010.

Op. št. (8):    Nekategorizirana cesta, čeprav se uporablja za javni promet, zaradi konstitutivnega učinka akta o kategorizaciji, nima statusa javne ceste.

Op. št. (10):    Prim. tč. 15 sklepa Vrhovnega sodišča III Ips 46/2014 z dne 2. 9. 2014.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.