VSRS Sklep X Ips 188/2014
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-10-22

Sodba UPRS (zunanji oddelek v Mariboru) II U 430/2013

Martina Lippai (preds.), Marko Prijatelj (poroč.), Borivoj Rozman

dovoljenost revizije - denacionalizacija - zahtevki za plačilo odškodnine zaradi zmanjšane vrednosti vrnjenega premoženja - pomembno pravno vprašanje - narava roka za vložitev zahtevka - prekluzivni materialni rok - že rešeno vprašanje

Trditveno in dokazno breme o izpolnjevanju pogojev za dovoljenost revizije je na revidentu.

Vrhovno sodišče je že v odločbah I Up 66/2002 z dne 16. 9. 2004, I Up 680/2004 z dne 6. 7. 2005, X Ips 179/2005 z dne 25. 1. 2007 in II Ips 689/2006 z dne 15. 11. 2007 sprejelo jasno stališče, da je rok 60 dni za vlaganje zahtevkov zaradi manjvrednosti vrnjene nepremičnine, določen v 26. členu ZDen-B, materialni prekluzivni rok, katerega potek ima za posledico, da procesnega dejanja, vezanega na ta rok, ni več mogoče opraviti. Tako stališče, sprejeto v zgoraj naštetih odločbah Vrhovnega sodišča, tako predstavlja ustaljeno stališče sodne prakse. Drugačno stališče, ki je bilo sprejeto samo v eni (prvi) odločbi, pa po presoji Vrhovnega sodišča ne terja ponovne presoje tega vprašanja, saj je kasnejša sodna praksa glede tega vprašanja sprejela enotno stališče, ki je tudi že ustaljeno v sodni praksi. Zato vprašanje, ki ga revidentka izpostavlja in o katerem je Vrhovno sodišče že odločilo ter glede katerega obstaja ustaljena sodna praksa, ni pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Tako vprašanje, o katerem je Vrhovno sodišče že odločilo (že rešeno vprašanje), zato ni pomembno pravno vprašanje v smislu drugega odstavka 83. člena ZUS-1.

II. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskega postopka.

1. Tožeča stranka (v nadaljevanju revidentka) je vložila revizijo zoper v uvodu tega sklepa navedeno pravnomočno sodbo sodišča prve stopnje. Dovoljenost revizije utemeljuje s sklicevanjem na 2. točko drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu (v nadaljevanju ZUS-1). Priglaša stroške revizijskega postopka.

2. Revizija je bila vročena strankam v postopku. Tožena stranka odgovora na revizijo ni vložila. Stranka z interesom je v odgovoru na revizijo navedla, da se v celoti strinja z razlogi izpodbijane sodbe in predlaga, da Vrhovno sodišče revizijo zavrne.

4. Z izpodbijano pravnomočno sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi prvega odstavka 63. člena ZUS-1 kot neutemeljeno zavrnilo revidentkino tožbo zoper delno odločbo Republike Slovenije, Upravne enote Maribor, št. 362-05-871/93/361 z dne 17. 5. 2013. Prvostopenjski upravni organ je z navedeno delno odločbo med drugim odločil, da se tam navedenim trem pokojnim upravičencem  za zmanjšano vrednost poslovno stanovanjske stavbe v Mariboru, V. 2, na tam navedenem zemljišču, vsakemu v deležu do 1/6, določi odškodnina v obveznicah Slovenske odškodninske družbe, vsakemu v višini 3.664,33 DEM (1., 2. in 3. točka izreka). Zahtevek za izplačilo odškodnine za zmanjšano vrednost te iste poslovno stanovanjske stavbe tam navedeni upravičenki in revidentki, vsaki v deležu 1/12 na celoto, kot nadomestnima upravičenkama po bivšem tam navedenem lastniku, pa je prvostopenjski organ zavrnil (4. točka izreka). Tožena stranka je z odločbo, št. 4902-2/2013-3-6421129 z dne 10. 9. 2013, revidentkino pritožbo zoper zavrnilni del delne odločbe zavrnila. Pritožbi stranke z interesom pa je tožena stranka ugodila, izpodbijano delno odločbo v ugodilnem delu odpravila in jo nadomestila z novo odločitvijo, s katero je zahtevek za izplačilo odškodnine zaradi zmanjšane vrednosti v celoti zavrnila. Zahtevek je bil zavrnjen, ker je bil vložen po poteku prekluzivnega roka 60 dni od dneva uveljavitve novele Zakona o denacionalizaciji (v nadaljevanju ZDen-B), kot ga določa 26. člen te novele.

5. Po drugem odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je izpolnjen eden izmed tam navedenih pogojev za njeno dovoljenost. Po ustaljeni upravnosodni praksi Vrhovnega sodišča je tako trditveno kot dokazno breme o izpolnjevanju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti. Ustavno sodišče RS je že v več sklepih (npr. Up-858/2008 z dne 3. 6. 2008, Up-1124/2008 z dne 23. 9. 2008, Up-1057/2008 z dne 2. 4. 2009, Up-1186/2008 z dne 23. 4. 2009 in Up-1808/2008 z dne 17. 9. 2009) ugotovilo, da takšno stališče ni v nasprotju z Ustavo RS.

6. Revidentka uveljavlja dovoljenost revizije po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1, po kateri je revizija dovoljena, če gre po vsebini zadeve za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločba sodišča prve stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišča prve stopnje o tem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

7. Pomembnost pravnega vprašanja je po dikciji ZUS-1 treba presojati glede na vsebino zadeve. Skladno z ustaljeno upravnosodno prakso Vrhovnega sodišča (npr. X Ips 286/2008 z dne 19. 6. 2008, X Ips 433/2007 z dne 23. 10. 2008, X Ips 655/2008 z dne 4. 12. 2008) in določbo prvega odstavka 367. a člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 je dovoljenost revizije iz tega razloga podana le, če je odločitev o tem vprašanju pomembna za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse.

8. Revidentka je dovoljenost revizije po citirani 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 utemeljila z navedbo: „v obravnavani zadevi gre za pravno vprašanje narave oziroma pomena roka iz 26. člena ZDen-B“. Pojasnila je, da je Vrhovno sodišče o tem vprašanju že odločilo. V sodbi I Up 1074/2002 z dne 8. 5. 2003 je najprej sprejelo stališče, da gre za rok, ki zavezuje organ in ne stranke. Kasneje pa je v svojih odločbah II Ips 689/2006, I Up 66/2002, I Up 42/2004, I Up 680/2004 in X Ips 175/2005 sprejelo stališče, da gre za materialni prekluzivni rok. Meni, da je zaradi zagotovitve pravne varnosti in enotne uporabe prava potrebno, da sodišče ponovno pretehta svoje dosedanje stališče.

9. Po presoji Vrhovnega sodišča revidentka s temi navedbami  uveljavljanega pogoja za dovoljenost revizije po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 ni izkazala.

10. Kot revidentka sama navaja, je Vrhovno sodišče že v odločbah I Up 66/2002 z dne 16. 9. 2004, I Up 680/2004 z dne 6. 7. 2005, X Ips 179/2005 z dne 25. 1. 2007 in II Ips 689/2006 z dne 15. 11. 2007 sprejelo jasno stališče, da je rok 60 dni za vlaganje zahtevkov zaradi manjvrednosti vrnjene nepremičnine, določen v 26. členu ZDen-B, materialni prekluzivni rok, katerega potek ima za posledico, da procesnega dejanja, vezanega na ta rok, ni več mogoče opraviti. Tako stališče, sprejeto v zgoraj naštetih odločbah Vrhovnega sodišča, tako predstavlja ustaljeno stališče sodne prakse. Drugačno stališče, ki je bilo sprejeto samo v eni (prvi) odločbi, pa po presoji Vrhovnega sodišča ne terja ponovne presoje tega vprašanja. Zato vprašanje, ki ga revidentka izpostavlja in o katerem je Vrhovno sodišče že odločilo ter glede katerega obstaja ustaljena sodna praksa, ni pomembno za zagotovitev pravne varnosti, enotne uporabe prava ali za razvoj prava preko sodne prakse. Tako vprašanje, o katerem je Vrhovno sodišče že odločilo (že rešeno vprašanje), zato ni pomembno pravno vprašanje v smislu drugega odstavka 83. člena ZUS-1. Enako stališče je Vrhovno sodišče že sprejelo v svojih številnih odločbah, kot npr.: X Ips 434/2009, X Ips 479/2010,  X Ips 75/2011, X Ips 42/2012, X Ips 355/2012, X Ips 8/2013, X Ips 268/2013 in druge.

11. Revidentka z revizijo ni uspela, zato sama trpi svoje stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena in prvi odstavek 154. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.