Sodba III Ips 129/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-05-23

Vladimir Balažic (preds.), dr. Miodrag Đorđević (poroč.), dr. Mile Dolenc, dr. Mateja Končina Peternel, Janez Vlaj

dopuščena revizija - povrnitev škode - odgovornost države - kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja - sojenje v razumnem roku - merila - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - vzročna zveza - poravnalna ponudba

Ugotovljena kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja predstavlja opustitev dolžnega ravnanja delavcev sodišča in sodnikov ter če takšna trditev traja predolgo, ravnanje, ki nasprotuje URS, mednarodnim pogodbah in zakonu, zato ugotovljena kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja predstavlja protipravnost ravnanja tožene stranke, kot element njene odškodninske odgovornosti.

Protipravnost ravnanja države se presoja na podlagi meril, ki jih je izoblikovalo ESČP, (naš) zakonodajalec pa jih je povzel v 4. členu ZVPSBNO.

Tožena stranka sama krije stroške revizije.

Tožena stranka mora v 15 dneh, od vročitve te sodbe, povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 771,12 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka.

1. Tožeča stranka zahteva plačilo odškodnine za nepremoženjsko in premoženjsko škodo, ki ji je nastala zaradi kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja ter zaradi nezakonitega in nepravilnega dela sodišča. Zaradi nerazumno dolgega delovnega spora(1), katerega posledica so bile visoke natekle zamudne obresti, prisojene s pravnomočno odločbo, je bila namreč tožeča stranka po pravnomočnosti odločbe delovnega sodišča prisiljena sprožiti postopek prisilne poravnave. Škodo, ki jo uveljavlja tožeča stranka, predstavljajo predujmi, ki so bili plačani v postopku prisilne poravnave, ter stroški v zvezi z angažiranjem odvetnikov, revizorjev in cenilcev (materialna škoda); zahteva pa tudi povračilo (nematerialne) škode zaradi prizadetosti dobrega imena.

2. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je na podlagi 26. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS) ter splošnih pravil obligacijskega prava podana odškodninska odgovornost tožene stranke. Toženi stranki je naložilo plačilo odškodnine (za materialno škodo) v višini 27.562,59 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, medtem ko je višji tožbeni zahtevek in ugotovitveni zahtevek zavrnilo. Toženi stranki je naložilo tudi povračilo pravdnih stroškov tožeče stranke. Presodilo je, da je v konkretni zadevi potrebno izhajati iz stališča, ki ga je Ustavno sodišče Republike Slovenije zavzelo v odločbi U-I-65/05 z dne 22. 9. 2005. Zadevo je obravnavalo po splošnih pravilih odškodninskega prava ter je protipravnost ravnanja tožene stranke presojalo skladno z merili, ki jih je izoblikovalo Evropsko sodišče za človekove pravice (v nadaljevanju ESČP) in so povzeta v Zakonu o varstvu pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (v nadaljevanju ZVPSBNO).

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke ter (v izpodbijanem   ugodilnem in stroškovnem delu) potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Presodilo je, da je sodišče prve stopnje pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje ter na ugotovljena odločilna dejstva pravilno uporabilo materialno pravo.

4. Na predlog tožene stranke je Vrhovno sodišče s sklepom III DoR 72/2011-6 z dne 5. 10. 2011 dopustilo revizijo glede naslednjih vprašanj: (1) ali je v primeru kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja podana protipravnost dejanja tožene stranke po 26. členu URS; (2) ali je podana vzročna zveza med protipravnim ravnanjem tožene stranke in materialno škodo tožeče stranke ter (3) glede pravilne uporabe pravne podlage za odškodninsko odgovornost tožene stranke za materialno škodo, ki nastane zaradi kršitve pravice do sojenja v razumnem roku, ko je kršitev pravice do sojenja v razumnem roku prenehala pred uveljavitvijo ZVPSBNO.

5. Tožena stranka v dopuščeni reviziji uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava glede dopuščenih vprašanj. Vrhovnemu sodišču prvenstveno predlaga, da reviziji ugodi ter sodbi sodišč druge in prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne in tožečo stranko obsodi na plačilo stroškov revizijskega postopka; podrejeno pa, da Vrhovno sodišče reviziji ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

6. Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki v odgovoru na revizijo predlaga, da Vrhovno sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrne, izpodbijano sodbo potrdi, toženi stranki pa naloži plačilo stroškov odgovora na revizijo.

7. Po poteku roka je tožeča stranka vložila še dopolnitev odgovora na revizijo, katerega pa sodišče kot prepoznega ni upoštevalo.

8. Iz dejanskih ugotovitev sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP), izhaja:

- bivša direktorica tožeče stranke V. P. je 1. 3. 1996 zoper tožečo stranko [tam toženo stranko] vložila tožbo zaradi razrešitve s položaja direktorice - v delovnem sporu je bilo sporno vprašanje utemeljenosti razrešitve ter posledično vprašanje upravičenosti do odpravnine;

- postopek na prvi stopnji je trajal deset (10) mesecev; zahtevku P. je bilo ugodeno (sodba Delovnega sodišče v Kopru, Oddelek v Novi Gorici,               Pd 71/96 z dne 13. 12. 1996), sodba pa je bila strankama vročena 21. 1. 1997;

- po preteku dvaindvajsetih (22) mesecev od sodbe sodišča prve stopnje je (o pritožbi družbe G. d. o. o.) Višje delovno in socialno sodišče v Ljubljani odločilo, da se zadeva po razveljavitvi odločbe sodišča prve stopnje odstopi v reševanje Okrožnemu sodišču v Novi Gorici (sklep Pdp 230/97 z dne                   22. 10. 1998);

- Okrožno sodišče v Novi Gorici je sprožilo spor o pristojnosti, v katerem je Vrhovno sodišče s sklepom VIII R 16/2000 (z dne 27. 6. 2000) odločilo, da je za odločanje o zadevi stvarno pristojno Delovno sodišče v Kopru, Oddelek v Novi Gorici;

- Delovno sodišče v Kopru, Oddelek v Novi Gorici, je v ponovljenem sojenju s sodbo Pd 131/2000 z dne 24. 1. 2001 zahtevek P. zavrnilo                          (med odločitvama Vrhovnega sodišča in sodišča prve stopnje je preteklo sedem (7) mesecev);

- zoper sodbo Delovnega sodišča se je pritožila V. P.; Višje delovno in socialno sodišče v Ljubljani je s sklepom Pdp 450/2001 z dne 13. 2. 2003 njeni pritožbi ugodilo ter zadevo vrnilo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje - med odločitvama sodišč prve in druge stopnje je preteklo petindvajset (25) mesecev;

- Delovno sodišče v Kopru, Oddelek v Novi Gorici, je v novem (tretjem) sojenju zahtevku ugodilo v treh mesecih po odločitvi sodišča druge stopnje                  (sodba Pd 71/2003 z dne 7. 5. 2003); po pritožbi družbe G. d. o. o. pa je Višje delovno in socialno sodišče v Ljubljani s sodbo Pdp 1148/2003 z dne               3. 12. 2004 potrdilo odločitev sodišča prve stopnje v devetnajstih (19) mesecih (od odločitve sodišča prve stopnje);

- družba G. d. o. o. je vložila revizijo na Vrhovno sodišče, ki je s sodbo              VIII Ips 72/2005 z dne 11. 10. 2005 izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek V. P. zavrnilo (odločanje na revizijski stopnji je trajalo deset (10) mesecev);

- delovni spor med tožečo stranko in V. P. je bil zahteven, ni pa bil zapleten; šlo je za spor o utemeljenosti razrešitve direktorice ter posledično vprašanje upravičenosti do odpravnine;

- s pravnomočno sodbo Delovnega sodišča je bilo (v tretjem sojenju)                   tožeči stranki naloženo plačilo preko 20,000.000,00 takratnih SIT (okoli 5,000.000,00 SIT glavnice, ostalo pa so predstavljale natekle zakonske zamudne obresti - te so na dan izdaje sklepa o izvršbi znašale               21,160.436,21 SIT);

- letno poslovanje tožeče stranke je znašalo okoli 30,000.000,00 SIT;

- tožeča stranka je sprožila dva postopka prisilne poravnave: prvega 27. 1. 2005 (ta je bil ustavljen s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici Sr 4/2005 z dne               10. 5. 2005, ker predlagateljica v zakonskem roku ni predložila načrta finančne reorganizacije) ter drugega 27. 5. 2005 (ki je bil ustavljen s sklepom Okrožnega sodišča v Novi Gorici Sr 29/2005, ker je dolžnik [G. d. o. o.], zaradi uspeha v revizijskem postopku, umaknil predlog za začetek postopka prisilne poravnave);

- tožeča stranka je pri vložitvi predloga za začetek postopka prisilne poravnave ravnala kot skrben gospodar; njena odločitev za začetek postopka prisilne poravnave (sklep z dne 2. 6. 2005) je bila edini možni izhod, ker se sicer tožeča stranka ne bi mogla izogniti stečaju družbe;

- načrt finančne reorganizacije je bil v postopku prisilne poravnave revidiran s strani pooblaščene revizorke, ki je v poročilu izrazila mnenje, da „ne da bi izrazili mnenje s pridržkom pojasnjujemo, da je družba s sklepom sodišča z dne 2. 6. 2005 v postopku prisilne poravnave. Opozarjamo, da se v primeru neuspele prisilne poravnave pojavlja precejšen dvom, da bo družba zaradi visokih obveznosti sposobna nadaljevati poslovanje kot delujoče podjetje.“

9. Pravica do sojenja v razumnem roku je sestavni del pravice do poštenega sojenja (23. člen URS), katere varstvo je zakonodajalec predvidel v posebnem, specialnem zakonu (ZVPSBNO)(2). Zatrjevana kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja je v konkretnem primeru prenehala pred uveljavitvijo ZVPSBNO, saj je bila odločba Vrhovnega sodišča v delovnem sporu izdana leta 2005. Sodna praksa je položaje takšnih oškodovancev reševala tako, da je odškodnino priznavala na podlagi 26. člena URS in [zaradi podnormiranosti ustavne določbe] na podlagi splošnih pravil odškodninskega prava (določb Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju OZ); to je pomenilo, da je oškodovanec lahko zahteval klasično odškodnino po kriterijih civilnopravne odgovornosti za premoženjsko in (ali) nepremoženjsko škodo. Ni pa bilo mogoče uspeti z zahtevkom na plačilo tako imenovanega pravičnega zadoščenja (just satisfaction). Odločanje o takem zahtevku je bilo namreč po 41. členu Evropske konvencije o človekovih pravicah (EKČP) predpisano kot pravica in pristojnost ESČP.(3)

10. O položaju oškodovancev, katerih kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja je prenehala pred uveljavitvijo specialnega predpisa, se je v letu 2010 v svojih odločbah izreklo Ustavno sodišče.(4) Ugotovilo je, da je treba pri odločanju o povračilu nepremoženjske škode [do ustrezne zakonske ureditve] tudi pri oškodovancih, pri katerih je do kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja prišlo pred uveljavitvijo ZVPSBNO, obstoj protipravnosti ravnanja presojati z vidika meril, ki jih je za te primere oblikovalo ESČP; le tako je namreč mogoče oškodovancem ponuditi enako varstvo. Temu stališču je sledil  ZVPSBNO, saj v prehodnih določbah tudi za njih predvideva uveljavljanje denarne odškodnine glede na merila ESČP in ZVPSBNO.(5) Še vedno pa je ostalo odprto vprašanje položaja oškodovancev, katerih kršitev je prenehala pred uveljavitvijo ZVPSBNO in ki uveljavljajo odškodnino za povrnitev premoženjske škode.

11. Revizijsko sodišče pritrjuje stališču sodišč druge in prve stopnje, da je pri presoji odškodninske odgovornosti tožene stranke v situacijah, kot je obravnavana, treba izhajati iz določbe 26. člena URS, ki določa, da ima vsakdo pravico do povračila škode, ki mu jo v zvezi z opravljanjem službe ali kakšne druge dejavnosti državnega organa, organa lokalne skupnosti ali nosilca javnih pooblastil s svojim protipravnim ravnanjem stori oseba ali organ, ki tako službo ali dejavnost opravlja. V URS predvidena odgovornost države je podnormirana, zaradi česar se v skladu z ustaljeno sodno prakso uporabljajo natančneje razdelana določila o odgovornosti pravnih oseb iz 147. do 148. člena OZ. Poleg predpostavk iz 26. člena URS morajo biti tako podane tudi druge splošne predpostavke odškodninske odgovornosti.(6)

12. Vrhovno sodišče se je že izreklo, da je pri presoji kršitve pravice do sojenja v razumnem roku obstoj protipravnosti ravnanja države potrebno presojati z vidika meril, ki jih je za te primere izoblikovalo ESČP.(7) Prav kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja namreč predstavlja opustitev dolžnega ravnanja delavcev sodišča in sodnikov ter, če takšna kršitev traja predolgo, ravnanje, ki nasprotuje URS, mednarodnim pogodbam in zakonu.(8) Ugotovljena kršitev pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja zato predstavlja protipravnost ravnanja tožene stranke, kot element njene odškodninske odgovornosti.(9)

Presoja vprašanja, ali je sodišče pri svojem odločanju spoštovalo pravico stranke do sojenja v razumnem roku, je vselej odvisna od okoliščin konkretnega primera; izoblikovana merila pa so tista, ki omogočajo presojo kršitve.(10) ESČP svojo oceno (v novejših) odločbah podaja v obliki tako imenovane splošne ocene „overall assessment“; nato pa breme dokazovanja prenese na državo, da opraviči ekscesno dolžino posameznega stadija ali celotne dolžine postopka.(11) V konkretnem primeru sta sodišči druge in prve stopnje glede na trditveno podlago ter glede na izveden dokazni postopek pravilno ocenili, da je tožena stranka kršila pravico do sojenja v razumnem roku, s čimer je podana protipravnost njenega ravnanja.

13. Obstoj (premoženjske) škode ter vzročne zveze pa se presoja neodvisno od meril ESČP za presojo protipravnosti in višine satisfakcije,(13) v skladu s splošnimi pravili obligacijskega prava. OZ vzročne zveze ne opredeljuje, saj je v presoji sodišča, da s pravnim vrednotenjem iz množice vzrokov, ki so privedli do škode, izlušči tiste, ki so pravno relevantni vzrok za nastanek škode.

14. Tožeča stranka vzročno zvezo med nedopustnim ravnanjem tožene stranke (kršitvijo pravice do sojenja v razumnem roku) in nastalo škodo utemeljuje s tem, da je zaradi neutemeljeno dolgotrajnega sodnega postopka znesek zakonskih zamudnih obresti dosegel takšno višino, da je terjanje plačila in izvršba na podlagi pravnomočne sodbe za tožečo stranko predstavljala brezizhodno situacijo in možnost popolnega propada. Zatrjevala je, da je bila zaradi izvršbe popolnoma blokirana in onemogočena v svojem poslovanju, zaradi česar je bila prisiljena predlagati začetek postopka prisilne poravnave, s katerim pa so ji nastali stroški, ki jih uveljavlja v tem postopku kot materialno škodo.

15. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je tožeča stranka glede na trditveno podlago in pred sodiščem prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje, ki je prestalo pritožbeni preizkus, v okoliščinah konkretnega primera uspela izkazati, da je postopek prisilne poravnave utemeljeno sprožila potem, ko je nastopilo njeno insolventno stanje, ki je bilo posledica pravnomočno prisojenega dolga na podlagi sodbe Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani (2004). Izkazala je, da če do kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja ne bi prišlo, pravnomočno prisojeni znesek ne bi dosegel takšne višine, ki bi ogrozila njeno ekonomsko stabilnost in finančni položaj. Iz dejanskih ugotovitev (povzetih zlasti v trinajsti in  štirinajsti alineji 8. točke obrazložitve navedene sodbe) namreč izhaja, da je bila odločitev tožeče stranke, to je vložitev predloga za začetek prisilne poravnave, skrbna, saj je pooblaščena revizorka v poročilu pregleda načrta finančne reorganizacije ugotovila, da bi se v primeru neuspešnega postopka prisilne poravnave porajal precejšen dvom, če bi družba zaradi visokih obveznosti bila sposobna nadaljevati poslovanje kot delujoče podjetje. V prid temu govori tudi zaključek sodišč nižjih stopenj, da je na podlagi ugotovitev izvedenke ter strokovnjakov, ki jih je tožeča stranka angažirala že pred pravdo, mogoče ugotoviti, da je bila vložitev predloga za začetek postopka prisilne poravnave za tožečo stranko (v položaju, v katerem se je znašla) praktično edini možni izhod, saj ji je sicer grozil stečaj, s tem pa nastanek še večje škode.

16. Vrednotenje vzrokov je miselni proces presoje odločilnega vzroka za nastanek zatrjevane škode. Tožeči stranki je glede na zgoraj obrazloženo v okoliščinah konkretnega primera uspelo dokazati relevantno povezavo med ugotovljeno kršitvijo tožene stranke in nastalo škodo. Dejanske ugotovitve, na katere je revizijsko sodišče vezano, utemeljujejo sklepanje, da je prav zaradi nerazumno dolgega trajanja sodnega postopka znesek zakonskih zamudnih obresti ter posledično (pravnomočno) prisojena obveznost tožeče stranke dosegla takšno višino, ki je bila glede na obseg njenega letnega poslovanja neobvladljiva ter je tožečo stranko potisnila v insolventno stanje, do katerega pa ne bi prišlo, če bi tožena stranka pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja dosledno spoštovala.

17. Prav tako neutemeljeni so očitki revidenta, ki se nanašajo na prekinitev vzročne zveze, saj do te prekinitve ni prišlo, niti zaradi ravnanja upnice niti zaradi ravnanja tožeče stranke. Tožeči stranki namreč ni mogoče očitati, da bi razrešeni direktorici že pred prejemom pravnomočne odločbe v letu 2004 morala plačati zahtevano glavnico, saj obveznost plačila odpravnine pred prejemom pravnomočne odločbe Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani še ni obstajala; njena obveznost je nastala šele s trenutkom pravnomočnosti sodne odločbe v letu 2004 (ko pa so zakonske zamudne obresti že dosegle enormno, za tožečo stranko neobvladljivo višino). Utemeljenost ravnanja tožeče stranke [to je odrekanja predčasnega plačila odpravnine] dodatno potrjuje odločba Vrhovnega sodišča, ki je (po uspehu družbe G. d. o. o., v revizijskem postopku) z zavrnitvijo tožbenega zahtevka razrešene direktorice ugotovilo, da je tožeča stranka imela utemeljen razlog za razrešitev, zaradi česar je plačilo odpravnine odrekala utemeljeno.(14)

18. Revizija tožene stranke glede na vse obrazloženo ni utemeljena, saj niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena (I. točka izreka). Zato jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP), kot tudi v njej vsebovan zahtevek za povrnitev revizijskih stroškov tožene stranke (II. točka izreka).

19. Odločitev o stroških revizijskega postopka tožeče stranke temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP. Tožena stranka z revizijo ni uspela, zato mora tožeči stranki povrniti stroške revizijskega postopka. Gre za stroške sestave odgovora na revizijo, materialne stroške ter                20 % DDV, kar skupaj znaša 771,12 EUR (III. točka izreka).

20. Od priznanih stroškov gredo tožeči stranki za primer morebitne zamude zahtevane zamudne obresti (Pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. 12. 2006 - Pravna mnenja I/2006).

Op. št. (1):    Delovni spor je zoper tožečo stranko [tam toženo stranko] leta 1996 sprožila tedaj razrešena direktorica družbe V. P., zaradi nezakonitosti in nepravilnosti njene razrešitve ter plačila odpravnine.

Op. št. (2):    Zakon je začel veljati 27. 5. 2006 in se uporablja od 1. 1. 2007.

Op. št. (3):    Tako tudi odločbi VS RS III Ips 41/2006 z dne 18. 9. 2007 ter II Ips 305/2009 z dne 26. 6. 2009.

Op. št. (4):    Glej odločbe US RS U-I-207/08 in Up-2168/08 z dne 18. 3. 2010, Up-2965/08 z dne 13. 5. 2010, Up-1258/08 z dne 3. 6. 2010 ter Up-904/08 z dne 1. 7. 2010.

Op. št. (5):    Tretji odstavek 25. člena ZVPSBNO določa: „Glede zadeve, v kateri je domnevna kršitev pravice do nepotrebnega odlašanja prenehala do 31. marca 2007, pa je stranka pravočasno vložila tožbo zaradi plačila denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo kot posledico domnevne kršitve pravice do nepotrebnega odlašanja na sodišče Republike Slovenije, se glede višine in določitve pravičnega zadoščenja ter glede meril za ugotovitev kršitve pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja uporabljajo določbe 16. in 17. člena tega zakona.“

Op. št. (6):    Dr. Damjan Možina; Odškodninska odgovornost države v sistemu obligacijskega prava, Dnevi civilnega in gospodarskega prava, Portorož 11. in 12. april 2013, str. 56. Glej tudi 131. člen OZ.

Op. št. (7):    Tako tudi odločbi VS RS II Ips 477/2008 z dne 16. 9. 2010 in III Ips 9/2013 z dne 26. 4. 2013.

Op. št. (8):    Dr. Lidija Koman Perenič; Odškodnina po Obligacijskem zakoniku (OZ) in po Zakonu o varstvu pravice do sojenja brez nepotrebnega odlašanja (ZVPSBNO), Pravosodni bilten, Ljubljana, 2008/1, str. 70 - 71.

Op. št. (9):    Galič, A; Ustavno civilno procesno pravo, GV založba, Ljubljana, 2004, str. 383. Smiselno to izhaja tudi iz odločb VS RS II Ips 305/2009 z dne 24. 6. 2009 in II Ips 198/2010 z dne 15. 7. 2010.

Op. št. (10):    Merila, izoblikovana v praksi ESČP ter povzeta v 4. členu ZVPSBNO, so zlasti: zapletenost zadeve, ravnanje državnih oblasti, ravnanje pritožnika in pomen zadeve za stranko. Pomembno je na primer tudi upoštevanje števila instanc sojenja (primer Zimmerman in Steiner proti Švici, sodba ESČP,                 A 66, str. 12, z dne 18. 3. 1981).

Op. št. (11):    Galič, A.; Ustavno civilno procesno pravo, GV založba, Ljubljana, 2004, str. 343.

Op. št. (12):    Sodišče druge stopnje se je pri presoji vzročne zveze oprlo na teorijo o „ratio legis“ vzročnosti, po kateri v poštev pridejo le vzroki, ki so obenem kršitve pravne norme in jih pravna norma glede na svoj namen šteje za vzroke. Revizijsko sodišče pa se je pri presoji vzročne zveze oprlo zlasti na teorijo o adekvatni vzročnosti, po kateri je kot vzroke, za katere stranka odgovarja, treba obravnavati tiste vzroke, ki niso nenormalni in ki povzročijo posledice, ki niso čisto zunaj tega, kar se po življenjski izkušnji šteje kot možna posledica kakšnega dogodka. Tožena stranka je bila tista, ki je ustvarila nevarni položaj - slednji sicer pomeni šele pogoj; iz pogoja pa nastane vzrok v trenutku, ko pogoj omaje dotedanje ravnotežje. Tudi povzročitelj pasivnega pogoja se šteje za odgovornega, kolikor prekrši pravico o varnostnih normah, ki želijo preprečiti nevarne položaje, čemur je pravica do sojenja v razumnem roku gotovo namenjena, saj kršitev te pravice pravzaprav pomeni odvzem pravice do sodnega varstva (teorija povzeta po Cigoj, S; Teorija obligacij, Splošni del obligacijskega prava, Ljubljana 2000, str. 222 - 225).

Op. št. (13):    Primer Massa proti Italiji, sodba ESČP, Serija A 265-5, z dne 24. 8. 1993.

Op. št. (14):     Po prejemu revizijske odločbe je odpadla podlaga za plačilo dolga družbe G.d. o. o., zaradi česar je vloženi predlog za začetek postopka prisilne poravnave nato umaknila.

URS člen 23, 26. ZVPSBNO člen 4, 23, 25. OZ člen 147, 148, 364.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.