VSRS sodba II Ips 440/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-06-20

Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 440/2010 z dne 20. 6. 2013 se razveljavi in zadeva se vrne Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.

STVARNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - UPRAVNI POSTOPEK

dopuščena revizija - varstvo lastninske pravice - vznemirjanje lastninske pravice - stvarne pravice - dogovor o skupni poti - obligacijski dogovor lastnikov nepremičnin - preklic dogovora - načelo relativnosti - upravni postopek - upravna odločba - lokacijsko dovoljenje

Dogovor o skupni dovozni poti do predvidenih treh novogradenj je bil pogoj za pridobitev skupne lokacijske dokumentacije in soglasja h gradnji s strani občine, za to dovozno pot pa sta tožnica in prva toženka odstopili vsaka enak del svojega zemljišča. Njun dogovor je tako postal sestavni del lokacijskih dovoljenj oziroma drugih upravnih aktov, potrebnih za gradnjo objektov. Ugotovljena vsebina v upravnem postopku doseženega dogovora in za potrebe gradenj določen status zemljišča (dovozna pot) namreč ne daje podlage za sklepanje o časovno ne določenem razmerju med strankama, pač pa ravno nasprotno omogoča (samo) tako razlago, da dogovor o skupni poti za dostop do novogradenj velja, dokler te gradnje stojijo oziroma dokler se okoliščine ne spremenijo tako, da je dostop do njih mogoč na drugačen način od dogovorjenega in določenega v upravnih aktih.

Čeprav stranki s tem stvarne pravice nista pridobili, pa njunega dogovora vendarle ni mogoče (enostavno) opredeliti v skladu z načelom relativnosti iz 125. člena OZ kot pogodbo, ki ustvarja zgolj pravice in obveznosti za pravdni stranki. Drugačno naravo ima (ravno) zato, ker je bil dosežen v upravnem postopku, njegova vsebina pa nato povzeta v lokacijsko dokumentacijo, s čimer je pravzaprav postal njen sestavni del. S tem je njun dogovor „presegel“ zgolj obligacijsko zavezo in postal zavezujoč tudi kot del upravne odločbe – lokacijskega dovoljenja.  Bistvo odločbe pa vendarle ni v ureditvi razmerja prav te osebe, pač pa glede določene stvari.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se spremeni tako, da se pritožba zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka mora v 15 dneh, od vročitve te sodbe, povrniti toženi stranki njene revizijske stroške v znesku 1.305,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnica in prva toženka sta se na podlagi veljavnih prostorskih ureditvenih pogojev in smernic Občine Radovljica dogovorili, da bo za potrebe dostopa do treh stanovanjskih hiš izdelana ena – skupna dovozna pot, pri čemer bo vsaka od strank sporazuma za potrebe te poti prispevala enak del nepremičnine. To sta izvršili, nato pa je prva toženka del svoje nepremičnine prodala drugi toženki in tretjemu tožencu, tožnica pa je vsem tožencem prepovedala uporabo skupne poti.

2. Sodišče  prve  stopnje je v ponovljenem sojenju tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala prenehanje vznemirjanj lastninske pravice na nepremičnini parc. št. 609/4 k. o. ..., zavrnilo z utemeljitvijo, da ravnanja tožencev niso protipravna, saj so izvedena v okviru in na podlagi ustnega sporazuma.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožeče stranke ugodilo, tožencem pa naložilo opustitev poseganj v lastninsko pravico tožnice na nepremičnini, zlasti opustitev hoje in vožnje. Svojo odločitev je utemeljilo na 333. in 125. členu Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ).

4. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 82/2010 z dne 9. 9. 2010 dopustilo revizijo glede vprašanja, ali obligacijski dogovor o načinu uporabe nepremičnine stranke zavezuje tudi v razmerjih do singularnih pravnih naslednikov.

5. Tožena stranka vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi, sodbo pritožbenega sodišča pa spremeni tako, da tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne. Graja zaključek pritožbenega sodišča, da dogovor med tožnico in prvo toženko ni bil časovno določen in da je dolžniško razmerje prenehalo z odpovedjo, vročeno tožencem.

6. Dogovori, ki se tičejo skupne dovozne poti, namreč po svojem bistvu ne morejo biti časovno omejeni, pač pa trajni. Časovno omejenost dogovora ne potrjujejo niti dejanske ugotovitve sodišč nižje stopnje, zaradi česar je materialnopravni zaključek pritožbenega sodišča napačen. Druga toženka in tretji toženec sta pravico pridobila kot kupca nepremičnine prve toženke in sta jo izvrševala znotraj dogovora, sklenjenega med tožnico in prvo toženko, zaradi česar njuna uporaba ne more biti protipravna. Ob singularnem nasledstvu dogovorjena in realizirana razmerja, ki se tičejo uporabe nepremičnin, namreč ostanejo nespremenjena. Tožeča stranka ni izkazala prepovedi prodaje prvo toženki niti prenehanja veljavnosti sklenjenega dogovora o skupni uporabi poti. Odločitev sodišča nasprotuje odločitvam v zadevah II Ips 532/92 z dne 22. 4. 1993, II Ips 472/97 z dne 28. 10. 1998 in II Ips 178/94 z dne 28. 9. 1995.

Sodišče je revizijo vročilo nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila.

8. Relevantne okoliščine konkretnega dejanskega stanja, ki jih na revizijski stopnji ni mogoče izpodbijati (tretji odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP), so sledeče:

- tožnica in prva toženka sta sklenili dogovor o izgradnji skupnega dovoza, za katerega sta odstopili vsaka približno enak del svoje nepremičnine, skupaj pa sta prevzeli tudi stroške izdelave poti;

- skupna dovozna pot na javno cesto je bila pogoj za gradnjo treh stanovanjskih hiš na nepremičninah parc. št. 609 in parc. št. 691, obe k. o. ..., saj je Občina Radovljica pogojevala izdajo soglasja h gradnji s skupno dovozno potjo in skupno izdelano lokacijsko dokumentacijo;

- glede uporabe skupne dovozne poti ni bila ustanovljena nobena stvarna pravica v korist toženke;

- prva toženka je svojo nepremičnino parc. št. 691, k. o. ... po sklenjenem dogovoru glede skupne dovozne poti razparcelirala ter drugi toženki in tretjemu tožencu prodala nepremičnino parc. št. 691/3 k. o. ... in solastniški delež na nepremičnini parc. št. 691/4 (slednja predstavlja polovico sporne poti);

- prva toženka sporno pot uporablja za dostop do svoje nepremičnine (hiša), druga toženka in tretji toženec pa se po sporni poti pripeljeta na obisk k prvi toženki in za potrebe dostopa do svoje nepremičnine (planirana gradnja).

9. Tožnica s tožbo zahteva zaščito pred vznemirjanjem. Takšno tožbo ima na voljo lastnik oziroma domnevni lastnik zoper tistega, ki ga protipravno vznemirja kako  drugače, ne pa z odvzemom stvari (prvi odstavek 99. člena Stvarnopravnega zakonika, v nadaljevanju SPZ). Predpostavka utemeljenosti zahtevka (domnevnega) lastnika je, da je vznemirjanje protipravno; tisti, ki vznemirja, torej do tega nima pravice.

10. Vrhovno sodišče sodi, da je za presojo konkretnega spora odločilno dejstvo, da sta tožnica in prva toženka dogovor o uporabi skupne poti dosegli v upravnem postopku pridobivanja gradbene dokumentacije za gradnjo hiš. Po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje je bil dogovor o skupni dovozni poti do predvidenih treh novogradenj (dveh tožničinih na parceli št. 609 in ene prvotoženkine na parceli št. 691 k.o. ...) pogoj za pridobitev skupne lokacijske dokumentacije in soglasja h gradnji s strani občine, za to dovozno pot pa sta tožnica in prva toženka odstopili vsaka enak del svojega zemljišča. Njun dogovor je tako postal sestavni del lokacijskih dovoljenj(1) oziroma drugih upravnih aktov, potrebnih za gradnjo objektov. Čim je tako, pa ni mogoče slediti stališču tožnice in izpodbijane sodbe, da je bilo soglasje oziroma v upravnem postopku dosežen dogovor strank časovno neomejen in ga je zato mogoče odpovedati na način iz 333. člena OZ. Ugotovljena vsebina v upravnem postopku doseženega dogovora in za potrebe gradenj določen status zemljišča (dovozna pot) namreč ne daje podlage za sklepanje o časovno ne določenem razmerju med strankama, pač pa ravno nasprotno omogoča (samo) tako razlago, da dogovor o skupni poti za dostop do novogradenj velja, dokler te gradnje stojijo oziroma dokler se okoliščine ne spremenijo tako, da je dostop do njih mogoč na drugačen način od dogovorjenega in določenega v upravnih aktih. Drugačna razlaga bi pomenila izigranje upravnega postopka in v njem potrebnih soglasij strank za izpolnitev pogojev za izdajo ustreznih upravnih dovoljenj in bi bil tudi v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja, ki od udeležencev zahtevajo ne le, da si pri sklepanju in izvrševanju pravic in izpolnjevanju obveznosti prizadevajo zgolj za uresničitev lastnih interesov, ampak tudi za interese nasprotne stranke.

11. Sodišče druge stopnje ob zavzemanju stališča za drugačno rešitev spora sicer zapiše, da se dogovoru nepravilno pripisujejo stvarnopravni učinki, gre pa le za obligacijsko razmerje. S stališča obligacijskega prava, v katerem sicer velja avtonomija strank, ta pa vodi v neomejeno število različnih (pestrih) zavez, bi bila mogoče še najboljša opredelitev takšnega dogovora kot dogovorjeno nujno pot, glede na to da sta stranki z dogovorom uredili dostop do objektov na svojih nepremičninah. Čeprav stranki s tem stvarne pravice nista pridobili, pa njunega dogovora vendarle ni mogoče (enostavno) opredeliti v skladu z načelom relativnosti iz 125. člena OZ kot pogodbo, ki ustvarja zgolj pravice in obveznosti za pravdni stranki. Drugačno naravo ima (ravno) zato, ker je bil dosežen v upravnem postopku, njegova vsebina pa nato povzeta v lokacijsko dokumentacijo, s čimer je pravzaprav postal njen sestavni del. S tem je njun dogovor „presegel“ zgolj obligacijsko zavezo in postal zavezujoč tudi kot del upravne odločbe – lokacijskega dovoljenja. To je bilo izdano sicer kot individualna odločba, torej kot odločba, ki ureja razmerje individualno določenega posameznika. Bistvo odločbe pa vendarle ni v ureditvi razmerja prav te osebe, pač pa glede določene stvari.(2) Takšna odločba, ki ni strogo osebna (realni upravni akt), je prenosljiva in se nanaša oziroma zajema tudi vsakega poznejšega imetnika oziroma uporabnika iste stvari (npr. zemljišča, gradbenega objekta).(3) Zato tudi ravnanje druge toženke in tretjega toženca v obsegu dostopov do (še obstoječih) gradenj ne (more) prestavlja(ti) protipravnega motenja, dostop do morebitne bodoče njune gradnje pa bo – podobno kot predhodno dostop do tedaj planiranih gradenj tožnice in prve toženke – nujno predmet predhodnega postopka pridobivanja ustrezne dokumentacije za gradnjo objekta.

12. Po določbi drugega odstavka 371. člena v primeru dopuščene revizije sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu in glede tistih konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila revizija dopuščena. V točki 4. obrazložitve opredeljeno materialnopravno vprašanje tako začrtuje meje dovoljenosti revizije (tretji odstavek 374. člen ZPP). Vrhovno sodišče pa pri odločanju o reviziji vendarle ni vezano strogo na besedni pomen dopuščenega vprašanja, pač pa je njegovo vsebino in domet treba presojati v luči konkretnega primera tako, da stranke z rešitvijo vprašanja (vendarle) dobijo odgovor, ki pomeni rešitev problema (pravnega vprašanja) v njihovem sporu. Razlog za takšen pristop je v dvofaznem sistemu odločanja o reviziji kot izrednem pravnem sredstvu. V prvi fazi sodišče odloča, ali jo bo (sploh) dopustilo in glede katerih pravnih vprašanj, pri čemer je omejeno zgolj na navedbe v predlogu za dopustitev revizije in gradivo, ki ga vlagatelj temu predlogu priloži (obvezna priloga po zakonu je samo sodba sodišča druge stopnje – tretji odstavek 367.b člena ZPP). V drugi fazi, ko sodišče odloča o reviziji in razpolaga s celotnim spisom, pa se lahko dopuščeno pravno vprašanje pokaže v drugačni luči. Tako upoštevajoč relevantne okoliščine konkretnega primera tudi v tej zadevi na zastavljeno vprašanje ni bilo mogoče odgovoriti enostavno in zgolj s sklicevanjem na 125. člen OZ in domet uveljavljenega načela relativnosti pogodbenih razmerij.

13. Glede na obrazloženo je Vrhovno sodišče ugotovilo, da je revizija utemeljena, zato ji je na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je pritožbo tožnice zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

14. Sodišče, ki odloči o pravnem sredstvu in odločbo spremeni, odloči o stroških vsega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Odločitev o stroških pred postopkom sodišča prve stopnje je vsebovana v (sedaj potrjeni) sodbi prve stopnje. Nadaljnji pravdni stroški tožene stranke pa so stroški pritožbenega postopka v znesku 325,89 EUR (500 odvetniških točk za odgovor na tožbo, 20% dodatek zaradi za zastopanje treh oseb, 20% DDV in 2% materialnih stroškov) in stroški revizijskega postopka v znesku 979,99 EUR (odmerjeni po isti tarifi, t.j. po Odvetniški tarifi, Uradni list RS, št. 67/2003 in naslednji, saj se je postopek začel pred 1. 1. 2009, ki je relevanten datum za uporabo Zakona o odvetniški tarifi, Uradni list RS, št. 67/2008 in naslednji; ti stroški glede na stroškovnik obsegajo 750 odvetniških točk za revizijo, 2% materialnih stroškov, 20% DDV ter 560 EUR plačanih sodnih taks za postopek o reviziji). Skupno je tako dolžna tožeča stranka toženi povrniti še 1.305,88 EUR pravdnih stroškov.

op. (1): Iz lokacijskih dovoljenj, ki sta bili tožnici in prvi toženki izdani istočasno, izhaja, da se dostop na (javno) pot uredi v skladu s soglasjem občine tako, da bo speljana sredinsko med parcelama 609 in 691 k.o. ... (točka 7 lokacijskih dovoljenj).

op. (2): Takšne odločbe so npr. odločbe o razlastitvi, lokacijsko dovoljenje, gradbeno dovoljenje, uporabno dovoljenje, dovoljenje za obratovanje.

op. (3): Vilko Androjna, Upravni postopek in upravni spor, ČZ Uradni list RS, Ljubljana 1992, stran 184.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.