VSRS Sodba I Ips 12902/2010-259
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-08-21

Maja Tratnik (preds.), Marko Šorli (poroč.), Vladimir Balažic, mag. Damijan Florjančič, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - razlogi o odločilnih dejstvih - zahteva za varstvo zakonitosti - obseg preizkusa - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - povzročitev splošne nevarnosti - zakonski znaki kaznivega dejanja - blanketna norma - opis kaznivega dejanja

Obrazložitev sodbe mora vselej obsegati razloge o odločilnih dejstvih, sodišču pa se pri tem ni potrebno opredeljevati do vseh izvedenih dokazov, če obstoj določenih dejstev jasno in nedvoumno izhaja že iz drugih dokazov. Opredelitev sodišča prve stopnje do pisnega mnenja izvedenca in priče bi bila zato v obrazložitvi sodbe nujna samo, če bi iz teh dokazov izhajala protislovnost z dokazi, na katere je sodišče oprlo svojo odločitev o obstoju odločilnih dejstev.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso v višini 500,00 EUR.

1. Okrajno sodišče na Vrhniki je s sodbo z dne 20. 9. 2012 obsojenca spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja povzročitve splošne nevarnosti po prvem v zvezi z drugim in tretjim odstavkom 317. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Obsojencu je izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen eno leto in šest mesecev zapora, s preizkusno dobo treh let. Na podlagi drugega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je oškodovano družbo E. d.o.o., s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo. Prav tako je na pravdo napotilo ostale oškodovance, ki so odškodnino že uveljavljali v drugih postopkih, in sicer z morebitno razliko v zahtevani, pa ne izplačani, višini odškodnine. Po prvem odstavku 95. člena ZKP je sodišče prve stopnje odločilo, da je obsojenec dolžan povrniti stroške kazenskega postopka.

2. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 7. 8. 2013 pritožbi zagovornika in okrožnega državnega tožilca zavrnilo kot neutemeljeni ter potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Sodišče druge stopnje je odločilo, da je obsojenec dolžan plačati sodno takso kot strošek pritožbenega postopka.

3. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je zagovornik obsojenca vložil zahtevo za varstvo zakonitosti z dne 24. 11. 2013 iz razlogov kršitve kazenskega zakona in zaradi kršitev določb kazenskega postopka po 2. in 3. točki prvega odstavka 420. člena ZKP, zaradi česar predlaga, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi ter razveljavi sodbi sodišč prve in druge stopnje in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve stopnje. Po zatrjevanju zagovornika naj sodišče ne bi navedlo razlogov o odločilnih dejstvih glede ugotovitve, da je obsojenec vroča dela na strehi opravljal ravno na tistem delu strehe, kjer je bil po mnenju izvedenca T. G. center požara, to je na razdalji približno 12 do 13 metrov od stene podjetja T. s.p. Za takšno ugotovitev bi se naj sodišče prve stopnje oprlo na izpovedbo priče S. T., ki bi jo naj v zvezi s pritožbenimi navajanji ponovilo tudi sodišče druge stopnje in na splošno pritrdilo razlogom sodišča prve stopnje. Zagovornik navaja, da bi naj obsojenec v pritožbi izpodbijal ugotovitev sodišča prve stopnje z naslednjimi razlogi: sodišče prve stopnje naj v obrazložitvi ne bi navedlo, katere so tiste priče, ki bi naj potrdile, da je obsojenec delal ravno na tistem delu strehe, kjer je prišlo do požara; nobeno izmed nižjih sodišč se naj ne bi opredelilo do obsojenčevega zagovora, da je z deli zaključil, ko je bil od kasneje ugotovljenega centra požara na oddaljenosti 20 m, in do izpovedbe priče A. R. Sodišče naj tudi ne bi navedlo jasnih razlogov, zakaj ni upoštevalo obsojenčevega sklicevanja na izvedensko mnenje izvedenca gradbene stroke, M. R., s katerim je obsojenec dokazoval resničnost svojega zagovora glede pravilnega načina polaganja hidroizolacije in oddaljenosti od točke, kjer je bil center požara. Po mnenju zagovornika naj s strani sodišča postavljeni izvedenec gradbene stroke, J. Š., glede časovnih normativov polaganja hidroizolacije naj ne bi podajal izvedenskega mnenja in torej glede časovnih normativov v sodnem spisu naj ne bi bilo nasprotnega dokaza. Zagovornik zatrjuje, da ob upoštevanju časovne norme polaganja hidroizolacije obsojenec v času 4 ur ne bi mogel položiti toliko hidroizolacije, da bi navedenega dne polagal tudi na mestu centra požara. Zagovornik opozarja, da bi naj glede organizacije požarne straže bil izrek sodišča prve stopnje v nasprotju z obrazložitvijo, saj naj bi bilo v izreku sodbe navedeno, da bi obsojenec moral organizirati požarno stražo v skladu z 2. točko 37. člena Zakona o varstvu pred požarom (v nadaljevanju ZVPoz), v obrazložitvi pa naj bi sodišče prve stopnje navajalo, da bi le-ta morala biti organizirana, vendar naj eksplicitno ne bi bilo navedeno, da je bil obsojenec tisti, ki bi jo moral organizirati. Tudi pritožbeno sodišče bi naj ugotavljalo, da bi požarno stražo moral organizirati pomočnik ter da bi ga obsojenec moral na to opozoriti, kar bi naj bilo popolnoma drugo dolžnostno ravnanje, kot se obsojencu očita v konkretnem opisu dejanskega stanja. Po mnenju zagovornika se naj nobeno izmed nižjih sodišč ne bi opredelilo glede interpretacije vsebine 2. točke 37. člena ZVPoz, ki določa, kdaj je treba požarno stražo organizirati. Obsojenec se ne strinja z interpretacijo navedene določbe, ki bi pomenila ekstenzivno interpretacijo kazenskopravne norme, s katero naj bi sodišče prekršilo kazenski zakon in razširilo meje kaznivosti ravnanja, pač pa naj bi bila dopustna zgolj interpretacija intra legem. Po mnenju zagovornika naj sodišče v konkretnem opisu dejanskega stanja in v razlogih sodbe ne bi konkretiziralo kršitev določil 10. člena ter 1. in 2. točke 24. člena ZVPoz. Glede ukrepov po 24. členu ZVPoz naj bi sodišče navedlo organizacijske ukrepe, kot so priprava delovišča in ocenitev nevarnosti za nastanek požara ter tehnične ukrepe za zavarovanje gorljive nosilne konstrukcije strehe, brez konkretne vsebine. Zagovornik navaja, da bi moralo biti v izreku in obrazložitvi sodbe navedeno, na kakšen način, s kakšnim ravnanjem bi obsojenec moral pripraviti delovišče in oceniti nevarnost za nastanek požara ter kakšni konkretno bi morali biti tehnični ukrepi za zavarovanje gorljive nosilne konstrukcije strehe. Pri tem bi sodbi po mnenju zagovornika morali navesti tudi določila ustreznih pravilnikov, ki bi jih naj obsojenec kršil pri svojem delu. Sodišče naj ne bi v izreku niti v razlogih sodbe konkretiziralo, na kakšen način bi obsojenec moral preveriti, ali se ostrešje lahko vžge in kakšno aktivno ravnanje bi moral opraviti, da bi ugotovil vse možne rizike za nastanek požara. Zaradi navedenega naj bi sodba bila brez razlogov o odločilnih dejstvih, s čimer naj bi obsojencu bila odvzeta možnost učinkovite obrambe. Po zatrjevanju zagovornika naj sodišče v zvezi z obsojenčevo krivdo ne bi ugotavljalo dejstev niti navedlo razlogov, da naj obsojenec kljub potrebni skrbnosti ne bi mogel ugotoviti, da je podstrešje pričelo tleti in se kasneje vžgalo, da naj ne bi bilo nobenih sledov gorenja, dima, vonja in ognja.

4. Vrhovna državna tožilka je v odgovoru z dne 13. 6. 2014 na zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornika, ki ga je podala v skladu z drugim odstavkom 423. člena ZKP, navedla, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Po mnenju vrhovne državne tožilke naj bi zahteva za varstvo zakonitosti v večji meri polemizirala z zaključki sodišča in oceno dokazov, kar predstavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki ga ni dopustno uveljavljati z zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovna državna tožilka opozarja, da ima sodba sodišča prve stopnje v 25. točki natančno navedbo dokazov in razlogov za oceno, kje se je začel požar in zakaj je do požara prišlo. Sodišče je v razlogih sodbe tudi natančno povzelo mnenja treh izvedencev, ob pomoči katerih je sprejelo svojo odločitev. Po oceni vrhovne državne tožilke naj bi iz ZVPoz izhajala dolžnost, da požarno stražo organizira tisti, ki vari in ta bi naj moral tudi storiti vse, da ne pride do požara, pri čemer pa izrek sodbe vsebuje tudi konkreten očitek, katere določbe zakona je obsojenec kršil (10. člen, 24. člen in 2. točko prvega odstavka 37. člena ZVPoz). Vrhovna državna tožilka meni, da ima sodba sodišča prve stopnje tudi konkretne razloge o obliki obsojenčeve krivde v svoji 26. točki.

5. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil vročen obsojencu in njegovemu zagovorniku, vendar se glede njega nista izjavila.

6. Sklicevanje zagovornika na absolutno bistveno kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, da se naj sodišči prve in druge stopnje ne bi opredelili do odločilnega dejstva, da je obsojenec varilna dela opravljal ravno na tistem delu strehe, kjer je bil center požara, ni utemeljeno. V 25. točki obrazložitve izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje je natančno obrazloženo, na katerem mestu je začelo goreti, kje je bil center požara in na katerem delu stavbe je delal obsojenec na dan, ko je požar izbruhnil. Pri tem je sodišče prve stopnje upoštevalo izvedensko mnenje sodnega izvedenca za preiskavo požarov, dr. T. G., izpovedbi prič S. T. in A. M. ter zagovor obsojenca. Tudi sodišče druge stopnje se je do teh odločilnih dejstev, ki jih je obsojenec izpodbijal s pritožbo, jasno in dovolj natančno opredelilo v 9. točki obrazložitve. Vrhovno sodišče zato ugotavlja, da sodbi sodišč prve in druge stopnje vsebujeta razloge v zvezi z odločilnim dejstvi, ki se nanašajo na kraj nastanka požara in kraj obsojenčevega opravljanja dela na dan požara. Kolikor se zagovornik glede teh odločilnih dejstev ne strinja z dokazno oceno sodišč prve in druge stopnje, gre za izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja, v skladu z drugim odstavkom 420. člena ZKP pa zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

7. Zagovornik sodišču prve stopnje očita, da se ni opredelilo do pisnega mnenja M. R. in do izpovedbe priče A. R., vendar Vrhovno sodišče ugotavlja, da zahteva za varstvo zakonitosti v tem delu ni v zadostni meri substancirana. Vložnik zahteve za varstvo zakonitosti ima v skladu s prvim odstavkom 424. člena ZKP odgovornost, da kršitev zakona, ki jo uveljavlja, razločno, konkretno in substancirano pojasni, saj Vrhovno sodišče ni dolžno niti pooblaščeno samo preizkušati, ali so podane kršitve, na katere se na splošno sklicuje zahteva za varstvo zakonitosti (sodbe Vrhovnega sodišča I Ips 346/2008 z dne 23. 10. 2008, I Ips 10050/2009 z dne 5. 5. 2011, I Ips 45021/2010 z dne 21. 2. 2013). Sodišče mora v kazenskem postopku v skladu z drugim odstavkom 17. člena in drugim odstavkom 355. člena ZKP sicer res pretehtati vsak dokaz posebej in v zvezi z drugimi dokazi ter na podlagi take presoje storiti sklep, ali je kakšno dejstvo dokazano ali ne. V skladu s sedmim odstavkom 364. člena ZKP mora sodišče v obrazložitvi sodbe določno in popolnoma navesti, katera dejstva šteje za dokazana ali nedokazana in iz katerih razlogov. Obrazložitev sodbe mora torej vselej obsegati razloge o odločilnih dejstvih, sodišču pa se pri tem ni potrebno opredeljevati do vseh izvedenih dokazov, če obstoj določenih dejstev jasno in nedvoumno izhaja že iz drugih dokazov. V skladu s sedmim odstavkom 364. člena ZKP mora sodišče navesti tudi, kako presoja verodostojnost protislovnih dokazov. Opredelitev sodišča prve stopnje do pisnega mnenja M. R. in priče A. R. bi zato v obrazložitvi sodbe bila nujna samo, če bi iz teh dokazov izhajala protislovnost z dokazi, na katere je sodišče oprlo svojo odločitev o obstoju odločilnih dejstev. Takšne protislovnosti zagovorniku v zahtevi za varstvo zakonitosti ni uspelo utemeljiti. Zagovornik namreč navaja, da je obsojenec z mnenjem M. R. dokazoval resničnost svojega zagovora, kar naj bi potrjevala tudi izpovedba priče A. R. na strani 37 prepisa zvočnega posnetka zaslišanja na naroku za glavno obravnavo z dne 24. 3. 2011. Iz 25. točke obrazložitve izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje pa izhaja, da je sodišče prve stopnje sledilo zagovoru obsojenca glede dejstva, do katerega mesta na stavbi je z delom prišel na dan, ko je izbruhnil požar. Zato iz navedb v zahtevi za varstvo zakonitosti ni mogoče sklepati na protislovnost dokazov, na katera se sklicuje zahteva, in dokazi, na katere je sodišče prve stopnje oprlo svoj sklep o obstoju odločilnih dejstev.

8. Ni se mogoče strinjati z zatrjevanjem zagovornika, da naj sodišče prve stopnje niti v izreku niti v obrazložitvi izpodbijane sodbe ne bi konkretiziralo kršitev določb 10. člena ter 1. in 2. točke 24. člena ZVPoz. Kaznivo dejanje povzročitve splošne nevarnosti po prvem odstavku 317. člena KZ ima blanketno dispozicijo, zato je v zvezi z zakonskim znakom »zaradi opustitve dejanja, ki bi ga bil dolžan storiti za zagotovitev splošne varnosti ljudi in premoženja« potrebno iz dopolnilne norme ugotoviti dolžnostno ravnanje storilca. Sodišče prve stopnje se je v obravnavani zadevi pravilno sklicevalo na določbe 10. člena ter 1. in 2. točke 24. člena ZVPoz, dolžnostna ravnanja obsojenca, ki izhajajo iz teh določb pa je ustrezno konkretiziralo tako v izreku kot v obrazložitvi izpodbijane sodbe. Iz navedenih določb namreč izhaja dolžnost upoštevanja ukrepov varstva pred požarom pri požarno nevarnih delih in opravilih za zmanjšanje možnosti nastanka požara ter zagotovitev učinkovitega in varnega reševanja ljudi, živali in premoženja ob požaru, pri čemer morajo biti ukrepi načrtovani in izvedeni tako, da čim bolj preprečijo nastanek požara, ob požaru pa omejijo njegovo širjenje. Izrek izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje, v katerem je navedeno, da bi obsojenec »moral pred pričetkom del preveriti in se seznaniti, iz kakšnih materialov je zgrajeno ostrešje, ter preveriti, ali se lahko vžge, to je, ugotoviti bi moral vse možne rizike za nastanek požara ter nato zagotoviti vse potrebno in tako preprečiti, da do vžiga ne bi prišlo, ob požaru pa čimbolj omejiti njegovo širjenje, po končanem delu pa ne bi smel zapustiti mesta izvajanja del, ampak bi moral prej temeljito pregledati ostrešje«, predstavlja ustrezno in zadostno konkretizacijo dolžnostnega ravnanja obsojenca, ki je v času izvršitve kaznivega dejanja izhajala iz 10. člena ter 1. in 2. točke 24. člena ZVPoz. Sodišče prve stopnje je to dolžnostno ravnanje obsojenca tudi ustrezno obrazložilo v 25. točki obrazložitve izpodbijane sodbe (na strani 46). Konkretizacije dolžnostnega ravnanja obsojenca ne bi bilo potrebno dopolnjevati s sklicevanjem na podzakonske predpise, kot to napačno sklepa zahteva za varstvo zakonitosti.

9. Ne drži navedba zagovornika, da se naj sodišči prve in druge stopnje ne bi opredelili do razlage določbe 2. točke prvega odstavka 37. člena ZVPoz. Sodišče prve stopnje je to storilo v 25. točki obrazložitve izpodbijane sodbe (na strani 44 in 45), dejstvo, da se je pri razlagi in uporabi navedene določbe oprlo tudi na ugotovitve iz izvedenskega mnenja, ne pomeni, da je napačno uporabilo kazenski zakon, niti ni s tem storilo bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Sodišče druge stopnje se je do dolžnostnega ravnanja obsojenca, ki je izhajalo iz 2. točke prvega odstavka 37. člena ZVPoz, opredelilo v 12. točki sodbe. Sodišči prve in druge stopnje tudi nista nepravilno in ekstenzivno razlagali dolžnostnega ravnanja, ki je za obsojenca izhajalo iz določbe 2. točke prvega odstavka 37. člena ZVPoz. Pravilen je namreč zaključek, da iz določbe 2. točke prvega odstavka 37. člena ZVPoz izhaja dolžnost tistega, ki vari, uporablja odprt plamen ali orodje, ki pri uporabi proizvaja iskre, v prostoru, ki je nevaren za požar in ni posebej prilagojen za ta opravila, da ne sme začeti z izvajanem del na objektu, ne glede na sklenjene ustne dogovore, dokler ne bi bil pripravljen ustrezen varnostni načrt z vsemi potrebnimi vsebinami in tudi študijo požarne varnosti. Izvajalec nevarnih del ima namreč dolžnost, da pred izvedbo nevarnih del opozori naročnika na dolžnost izdelave varnostnega načrta, vključno z organizacijo požarne straže. Če izvajalec nevarnih del prične z nevarnimi deli, brez da bi bila predhodno organizirana požarna straža v skladu z 2. točko prvega odstavka 37. člena ZVPoz, tudi sam krši navedeno določbo, saj s pravočasnim obvestilom naročnika ni zagotovil prisotnosti požarne straže oziroma za gašenje usposobljenih oseb. Zato je dolžnostno ravnanje obsojenca v smislu prvega odstavka 317. člena KZ, da zagotovi splošno varnosti ljudi in premoženja, poleg določb 10. člena, 1. in 2. točke 24. člena ZVPoz utemeljeno tudi na določbi 2. točke prvega odstavka 37. člena ZVPoz. Ne drži, da bi naj glede tega dolžnostnega ravnanja bilo podano nasprotje med očitkom iz izreka ter razlogi iz izpodbijanih sodb sodišč prve in druge stopnje. V izreku sodbe sodišča prve stopnje je obsojenec bil med drugim spoznan za krivega, da ni zagotovil prisotnosti požarne straže, ne pa da je ni organiziral. Takšen izrek je popolnoma skladen z zgoraj opisano razlago določbe 2. točke prvega odstavka 37. člena ZVPoz, v skladu s katero mora izvajalec nevarnih del pred njihovim pričetkom opozoriti naročnika na potrebo po organizaciji požarne straže, saj v nasprotnem primeru opusti dejanje, ki bi ga bil dolžan storiti za zagotovitev splošne varnosti ljudi in premoženja.

10. Sodišče prve stopnje se je do obsojenčeve krivde dovolj jasno in konkretno opredelilo v 26. točki obrazložitve izpodbijane sodbe, zato je zahteva za varstvo zakonitosti neutemeljena tudi v delu, v katerem zatrjujejo pomanjkanje razlogov o obsojenčevi krivdi. Kolikor se zagovornik ne strinja z zaključki sodišča prve stopnje glede obsojenčeve krivde, izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, česar pa z zahtevo za varstvo zakonitosti v skladu z drugim odstavkom 420. člena ZKP ni mogoče uveljavljati.

11. Ker Vrhovno sodišče ni ugotovilo zatrjevanih bistvenih kršitev določb kazenskega postopka in kršitev kazenskega zakona, ki jih zahteva uveljavlja, je zahtevo za varstvo zakonitosti zagovornika obsojenca zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

12. Izrek o stroških kazenskega postopka, ki jih mora plačati obsojenec, temelji na določbah 98.a člena, prvega odstavka 95. člena in 6. točki drugega odstavka 92. člena ZKP. Višina sodne takse je bila odmerjena na podlagi Zakona o sodnih taksah ter ob upoštevanju trajanja in zapletenosti postopka ter obsojenčevih premoženjskih razmer.

ZKP člen 371, 371/1-11, 372, 372-1, 424, 424/1. ZVPoz člen 10,

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.