Sklep II Ips 229/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-10-17

Anton Frantar (preds.), dr. Mateja Končina Peternel (poroč.), dr. Ana Božič Penko, Karmen Iglič Stroligo, Aljoša Rupel

STVARNO PRAVO - LASTNINJENJE - OBLIGACIJSKO PRAVO - DEDNO PRAVO

dopuščena revizija - lastninjenje - promet z nepremičninami - pravica uporabe - pridobitev pravice uporabe - vpis pravice uporabe v zemljiško knjigo - ustna pogodba - realizacija - pridobitev lastninske pravice - dediči - sosporništvo

Vpis pravice uporabe v zemljiško knjigo ni bil konstitutiven pogoj za pridobitev te pravice in da se je ta lahko prenašala tudi izvenknjižno. Stališče sodišča druge stopnje, da bi lahko tožniki z zahtevkom za ugotovitev pridobitve lastninske pravice na podlagi ZLNDL uspeli le v primeru, če bi predložili pisno odločbo ali pogodbo z zemljiškoknjižnim dovolilom za prenos pravice uporabe, je tako materialnopravno zmotno. Vrhovno sodišče je že v zadevi II Ips 249/2005 zavzelo stališče, da je lahko zahtevek za ugotovitev pridobitve lastninske pravice na podlagi ZLNDL utemeljen tudi, če tožeča stranka izkaže prenos pravice uporabe z ustno pogodbo, če je bila ta realizirana.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se zadeva vrne temu sodišču v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožniki so zatrjevali, da si je pravni prednik tožencev A. M. od njihovega pravnega prednika I. R. izposodil denar in ga zavaroval z zastavno pravico na svoji nepremičnini parc. št. 619 k.o. ... Med pravdnima strankama je nesporno, da je bila leta 1959 nepremičnina nacionalizirana, pokojni A. M. pa je obdržal lastninsko pravico na hiši in uživanje zemljišča. Nesporno je tudi, da je M. s pisno darilno pogodbo z dne 22. 3. 1964 hišo s pravico trajnega uživanja parc. št. 619 prenesel na Občino A., v zameno pa prejel stanovanjsko pravico na stanovanju v bloku na Š. Po trditvah tožnikov je bila v letu 1964 po dogovoru med pokojnim A. M., pokojnim I. R. in Občino A. parc. št. 619 razmejena na dve parceli: parc. št. 619/2 (vrt 188 m2), ki je bila dana v uporabo R., s tem da je ta v zameno dovolil izbris zastane pravice, in parc. št. 619/1 (s hišo), ki pa je bila dana v uporabo Občini A. Iz podatkov s spisu izhaja, da je bila pravica uporabe na parc. št. 619/1 prepisana na občino, pri parc. št. 619/2 pa nikdar ni bil izveden prenos pravice uporabe na pokojnega I. R. Tožniki trdijo, da so nepremičnino ves čas uporabljali, nato pa ugotovili, da je bila lastninska pravica na parc. št. 619/2 na podlagi Zakona o lastninjenju nepremičnin v družbeni lastnini (v nadaljevanju ZLNDL) vpisana na pokojnega A. M. Tožniki so sprožili zapuščinski postopek po pokojnem A. M., vendar jim dediči pravic na nepremičnini niso priznali. Tako so na podlagi sklepa o dedovanju lastništvo na nepremičnini pridobili toženci vsak do 1/3. Tožniki sedaj s tožbo od sodišča zahtevajo, naj ugotovi, da so na nepremični parc. št. 619/2 k.o. ... pridobili lastninsko pravico po solastninskih deležih, ki ustrezajo njihovim dednim deležem. Primarno so zatrjevali pridobitev lastninske pravice s priposestovanjem, podrejeno pa pridobitev na podlagi ZLNDL.

2. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku tožnikov ugodilo in odločilo, da so tožniki (prvi trije do ¼, zadnja dva pa do 1/8) solastniki parc. št. 619/2 k.o. ... Odločilo je, da tožniki lastninske pravice niso pridobili na podlagi priposestovanja, pač pa na podlagi ZLNDL. Na podlagi listin v spisu je sodišče prve stopnje ocenilo, da je občina z ustnim dogovorom na pokojnega I. R. prenesla pravico uporabe na parc. št. 619 k.o. ..., da je bil ta ustni dogovor v celoti realiziran, da je imel tako pokojni F. R. ob uveljavitvi ZLNDL pravico uporabe na sporni nepremičnini in je na podlagi ZLNDL pridobil na njej lastninsko pravico.

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožencev ugodilo in je sodbo spremenilo tako, da je zahtevek zavrnilo. Obrazložilo je, da je morala biti po 5. členu Zakona o prometu z nepremičninami (Ur. l. SRS, št. 19/76) pogodba o prenosu pravice uporabe na nepremičnini pisna, saj je bila sicer nična. Poudarilo je, da je to, ali lahko pride do konvalidacije pravnega posla, ki je bil sklenjen v nasprotju s tedaj veljavnimi predpisi, treba presojati po tem, ali je bila ob sklenitvi posla zahteva po obličnosti manjšega pomena. Sodišče druge stopnje je ocenilo, da ta zahteva zaradi varstva družbene lastnine ni bila manjšega pomena in da zato takšen pravni posel ni mogel konvalidirati. Sodišče druge stopnje je opozorilo tudi, da mora tisti, ki predlaga vpisa lastninske pravice na podlagi ZLNDL, izkazati bodisi z ustrezno odločbo pristojnega organa ali z overjeno pogodbo v pisni obliki, da je izvenknjižno pridobil pravico uporabe. Sodišče druge stopnje je navedlo tudi, da je tožba nesklepčna. Po mnenju sodišča bi tožniki zato, ker pred vknjižbo lastninske pravice na pravnega prednika tožencev niso imeli vpisane pravice uporabe na spornem zemljišču, lahko zahtevali kvečjemu izstavitev ustrezne zemljiškoknjižne listine, saj zatrjujejo, da je temelj njihove lastninske pravice dejansko sklenitev pogodbe.

4. Zoper odločitev sodišča druge stopnje so tožniki predlagali dopustitev revizije in Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 314/2012 revizijo dopustilo glede vprašanj:

- Ali so dediči, ki so po pravnomočnosti sklepa o dedovanju vknjiženi kot solastniki nepremičnine, navadni ali nujni sosporniki in ali so izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe zoper toženki?

- Kateri so pogoji za pridobitev lastninske pravice po ZLNDL?

- Ali je možna konvalidacija ustno sklenjene in realizirane pogodbe o prenosu pravice uporabe na družbeni lastnini?

5. Na podlagi sklepa o dopustitvi revizije so tožniki vložili revizijo. V zvezi s prvim vprašanjem navajajo, da je na tožbo odgovoril le tretji toženec, da je prva toženka na tožbo odgovorila, vendar zahtevku ni nasprotovala, da pa druga toženka na tožbo sploh ni odgovorila. Opozarjajo, da je zapuščina razdeljena, da so toženci navadni sosporniki in da bi sodišče zato moralo zoper prvi dve toženki izdati zamudno sodbo. Sklicujejo se na odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 357/2003, II Ips 575/2009, II Ips 747/2006 in II Ips 413/2007. Predlagajo, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in izpodbijani sodbi spremeni tako, da zoper prvi dve toženki izda zamudno sodbo.

6. V zvezi z drugim vprašanjem opozarjajo, da vpis pravice uporabe v zemljiško knjigo ni bil konstitutiven pogoj za pridobitev te pravice, da se je lahko prenašala tudi izvenknjižno in se pri tem sklicujejo na odločbo Ustavnega sodišča Up-1381/08. Navajajo, da je pokojni A. M. celo nepremičnino parc. št. 619 k.o. ... podaril občini, nato pa je na podlagi ustnega dogovora med M., R. in občino prišlo do delitve parcele v dve, in do dogovora, da pridobi pravico uporabe na parc. št. 619/2 pokojni I. R. Opozarjajo, da je Vrhovno sodišče v zadevah II Ips 985/2006 in II Ips 664/2001 zavzelo stališče, da je pri pravici uporabe zaradi njene ekonomske narave odločilno, kdo zemljišče uporablja, v zadevi II Ips 985/2006 pa je sodišče izpostavilo tudi, da je pri oceni, ali je stranka pridobila lastninsko pravico na podlagi ZLNDL, pomembno tudi, ali je bila dobroverna. Tožniki menijo, da ni pravilno stališče sodišča druge stopnje, da je v času, ko je bila sklenjena pogodba, pravni red zelo omejeval pravni promet s pravico uporabe stavbnega zemljišča. Menijo, da je bil namen preprečitev zmanjšanja obsega družbene lastnine in povečanje obsega zasebne lastnine (II Ips 664/2001), s prenosom pravice uporabe pa se obseg družbene lastnini ni v ničemer zmanjšal. Menijo, da je zato napačna odločitev sodišča druge stopnje, da je bila ustna pogodba o prenosu pravice uporabe nična.

7. V zvezi s tretjim vprašanjem tožniki opozarjajo, da se je višje sodišče pri svoji odločitvi, da je morala biti pogodba, s katero se prenese pravica uporabe na nepremičnini, pisna, oprlo na Zakon o prometu z nepremičninami iz leta 1976, sporni dogovor pa je bil sklenjen leta 1964. Ponovno opozarjajo na to, da se s takšnim prenosom družbena lastnina ni zmanjšala in poudarjajo, da je stališče, da takšna pogodba lahko konvalidira, Vrhovno sodišče zavzelo že v zadevi               II Ips 664/2001, ko je navedlo, da je v primeru, ko z dogovorom nepremičnina ni prešla iz družbeno v zasebno lastnino, obličnost manjšega pomena in lahko pogodba, ki se je realizirala, konvalidira. Sklicujejo se še na zadevi II Ips 412/95 in II Ips 53/2010.

8. Sodišče je revizijo vročilo tožencem in tretji toženec je na revizijo odgovoril. Poudarja, da so tožniki najprej zatrjevali, da je do prenosa pravice uporabe prišlo na podlagi ustnega dogovora med pokojnim A. M. in I. R. zaradi poplačila M. dolga, nato pa so trditve spremenili in trdili, da je do prenosa prišlo na podlagi ustnega dogovora med M., R. in občino, pri čemer pa obstoja slednjega ne izkažejo z ničemer. Meni, da je iz predložene darilne pogodbe razvidno, da je A. M. podaril občini hišo na V. in pravico uživanja zemljišča. Opozarja, da tožniki mešajo pravico užitka s pravico uporabe, saj celo iz izbrisnega dovoljenja, ki ga je izdal sam F. R., izhaja, da se je z občino dogovoril, da namesto zastavne pravice dobi pravico do posesti in užitka vrta za neugotovljen čas. Tretji toženec opozarja, da je bila zadolžnica izdana leta 1961, torej že po vzpostavitvi družbene lastnine in pravice uporabe in da zato ni mogoče trditi, da je šlo za prenos pravice uporabe. Poudarja, da tožniki nimajo pravne podlage, na kateri naj bi pravica uporabe prešla nanje.

10. Tožniki imajo prav, da je tako Ustavno sodišče v zadevi Up-1381/08, kakor tudi Vrhovno sodišče v več zadevah (na primer v zadevi II Ips 785/2009) že zavzelo stališče, da vpis pravice uporabe v zemljiško knjigo ni bil konstitutiven pogoj za pridobitev te pravice in da se je ta lahko prenašala tudi izvenknjižno. Stališče sodišča druge stopnje, da bi lahko tožniki z zahtevkom za ugotovitev pridobitve lastninske pravice na podlagi ZLNDL uspeli le v primeru, če bi predložili pisno odločbo ali pogodbo z zemljiškoknjižnim dovolilom za prenos pravice uporabe, je tako materialnopravno zmotno(1). Vrhovno sodišče je že v zadevi II Ips 249/2005 zavzelo stališče, da je lahko zahtevek za ugotovitev pridobitve lastninske pravice na podlagi ZLNDL utemeljen tudi, če tožeča stranka izkaže prenos pravice uporabe z ustno pogodbo, če je bila ta realizirana.

11. Ob sklenitvi ustne pogodbe med pravnim prednikom tožnikov in občino v letu 1964 je promet z nepremičninami urejal Zakon o prometu z zemljišči in stavbami (Ur.l. RS, št. 26/1954, v nadaljevanju ZPZS). Res je v 9. členu določal, da pogodba o prenosu zemljišča, ki ni sklenjena v pisni obliki, nima pravnega učinka. Vrhovno sodišče je že v zadevi II Ips 249/2005 poudarilo, da je si je sodna praksa   prav pri razlagi tega predpisa pomagala s teleološko redukcijo in zavzela stališče, da imajo pravni učinek tudi pogodbe, ki so bile ustno sklenjene, če so bile v pretežnem delu ali v celoti realizirane(2). Pogodba, ki ni sklenjena v pisni obliki, glede na 9. člen ZPZS strank ne zavezuje, ko pa je enkrat izpolnjena, ji ni več mogoče (za nazaj) odreči veljavnosti.

12. Vrhovno sodišče še opozarja, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bila parc. št. 619 k.o. ... leta 1959 nacionalizirana, da pa je nato Občinski ljudski odbor Ljubljana Šiška na podlagi ustnega dogovora v letu 1964 pravico uporabe na delu te parcele - po parcelaciji je to parc. št. 619/2 (vrt 188 m2) - prenesel na pokojnega I. R., ta pa je v zameno dovolil izbris zastavne pravice na prejšnji parc. št. 619 k.o. ... Po predpisih, ki so veljali v letu 1964, ko je bil po ugotovitvah sodišča sklenjen sporni dogovor, promet s stavbnimi zemljišči ni bil povsem prepovedan. Po drugem odstavku 33. člena ZPZS je okrajni ljudski odbor lahko ob posebnih pogojih stavbno zemljišče v družbeni lastnini dal v zamenjavo zasebniku(3), v ZPZS pa je bila tudi zagotovljena možnost izpodbijanja takšnih pogodb, če bi bilo z njimi oškodovano družbeno premoženje (40., 26. in 27. člen).

13. Napačno je torej stališče sodišča druge stopnje, da na podlagi ZLNDL ni mogoče pridobiti lastninske pravice, če je bila ta prenesena z ustno pogodbo, pa čeprav je bila ta realizirana. Zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča sodišče druge stopnje ni odgovorilo na vse pritožbene ugovore tožencev, zlasti, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo pravno pomembna dejstva v zvezi s sklenitvijo ustne pogodbe in da tudi ni pravilno ocenilo, da je šlo za  prenos pravice uporabe. Ob obravnavanju pritožb tožencev pa bo moralo sodišče druge stopnje upoštevati tudi to, da so pritožniki navadni sosporniki. Tožniki imajo namreč prav, da so si tako tožniki kot toženci dediščino že razdelili, kar izhaja iz tega, da so toženci na sporni nepremičnini vknjiženi kot solastniki vsak do 1/3, tožniki pa tudi zahtevajo ugotovitev solastninske pravice na nepremičnini v skladu z njihovimi dednimi deleži (prvi trije tožniki na ¼, zadnji dve tožnici pa na 1/8)(4).

14. Vrhovno sodišče je tako na podlagi drugega odstavka 380. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) reviziji ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje razveljavilo ter zadevo vrnilo sodišču druge stopnje v novo sojenje.

15. Če sodišče razveljavi odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, in zadevo vrne v novo sojenje, pridrži odločitev o stroških postopka v zvezi s pravnim sredstvom za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

Op. št. (1):   Drugačno stališče zastopa M. Damjan v članku „Lastninjenje nekdanjih dobrin v splošni rabi in varstvo javnega interesa“, Pravni letopis 2009, Inštitut za primerjalno pravo pri Pravni fakulteti v Ljubljani, str. 141.

Op. št. (2):   Sklep posvetovanja sodnikov- predstavnikov civilnih oddelkov republiških vrhovnih sodišč in sodnikov civilnega oddelka Vrhovnega sodišča Jugoslavije, ZSO, XIV/3 (1969), št. IX, tč. 9, povzeto po M. Pavčnik, Argumentacija v pravu, 2. izdaja, Pravna fakulteta in Cankarjeva založba, Ljubljana 2004, str. 142.

Op. št. (3):   A. Finžgar, Družbena lastnina kot temelj našega pravnega sistema, Pravnik št. 10-12/54, str. 263.

Op. št. (4):    Takšno stališče je Vrhovno sodišče zavzelo že v sklepu II Ips 44/2013, s katerim je bila najprej vložena direktna revizija tožnikov zavržena kot nedovoljena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.