Sodba I Ips 17404/2010-217
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-04-03

Marko Šorli (preds.), Barbara Zobec (poroč.), mag. Kristina Ožbolt, Maja Tratnik, Vesna Žalik

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - prekoračitev obtožbe - identiteta med obtožbo in sodbo - sprememba pravne opredelitve - prepoved spremembe na slabše - sposobnost sodelovanja na obravnavi

Prepoved iz 385. člena ZKP v primeru, ko je sklep o zavrženju obtožnice, ki je procesna odločba, po pritožbi državnega tožilca na višjem sodišču razveljavljen in zadeva vrnjena v nadaljnji postopek, ne velja.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 300 eurov sodne takse.

1. Z uvodoma navedeno sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru je bil obsojeni D. G. spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja spolnega nasilja po prvem odstavku 181. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Sodišče je obsojencu na podlagi 50. člena KZ izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je po prvem odstavku 181. člena KZ določilo kazen sedem mesecev zapora s preizkusno dobo dveh let. Sodišče je obsojencu na podlagi šestega odstavka 265. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) in 49. člena KZ v določeno kazen zapora za primer preklica pogojne obsodbe vštelo čas od 27. 8. 2012 do 21. 9. 2012, ki ga je obsojenec prebil na opazovanju v zdravstvenem zavodu po sklepu sodišča. Na podlagi prvega odstavka 95. člena ZKP je sodišče obsojencu naložilo plačilo stroškov kazenskega postopka, sodne takse in potrebnih izdatkov oškodovanke ter potrebnih izdatkov in nagrade njenega pooblaščenca. Višje sodišče v Mariboru je pritožbo obsojenčevega zagovornika kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

2. Zoper pravnomočno sodbo je zagovornik obsojenega vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, in sicer zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka po 9., 10. in 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP ter po drugem odstavku istega člena in zaradi kršitve kazenskega zakona po 372. členu ZKP. Zagovornik Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in izpodbijani sodbi sodišč prve in druge stopnje spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

3. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka, ki meni, da zahteva obsojenčevega zagovornika za varstvo zakonitosti ni utemeljena in predlaga njeno zavrnitev. Zahteva s tem, ko izpodbija zaključek sodišč prve in druge stopnje, da je bil obsojenec sposoben sodelovati v kazenskem postopku, uveljavlja razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Enako velja tudi za uveljavljanje razloga bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 11. točki prvega odstavka 371. člena ZKP, ko zagovornik obsojenca izpodbija preohlapno določen čas storitve kaznivega dejanja. Glede preostalih navedb v zahtevi, tako glede prekoračitve obtožnice kot kršitve prepovedi reformatio in peius, se vrhovna državna tožilka sklicuje na razloge, ki jih je v sodbi zapisalo višje sodišče.

4. Vrhovno sodišče je odgovor vrhovne državne tožilke na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP poslalo obsojencu in njegovemu zagovorniku. Zagovornik se je o odgovoru izjavil in ponovil navedbe iz zahteve za varstvo zakonitosti.

5. Zagovornik v zahtevi za varstvo zakonitosti najprej navaja, da sta sodišči prve in druge stopnje napačno zaključili, da je obsojenec sposoben sodelovati v kazenskem postopku. Sodišče prve stopnje je o obsojenčevi sposobnosti sodelovanja na glavni obravnavi pridobilo izvedenska mnenja nevropsihiatrinje A. V., kliničnega psihologa dr. A. F. in psihiatra doc. dr. M. K. Na podlagi izvedenskih mnenj je sodišče prve stopnje sklenilo, da se obtožba zavrže, saj obsojenec ni sposoben aktivno spremljati poteka glavne obravnave (3. točka prvega odstavka 352. člena ZKP). Višje sodišče v Mariboru je sklep, po pritožbi okrožnega državnega tožilca, zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja razveljavilo, saj sodišče prve stopnje ni presodilo navedb sodnega izvedenca, psihiatra doc. dr. M. K., da je pri obsojencu ugotovljeno prilagoditveno motnjo mogoče odpraviti, kar pa obsojenec zavrača zaradi zasledovanja sekundarne koristi. V nadaljevanju postopka je sodni izvedenec, psihiater doc. dr. M. K., z namenom, da se ugotovi, ali je pri obsojencu prisotna duševna motnja ali pa je ta zgolj ponarejena, predlagal hospitalizacijo obsojenca. S tem predlogom sta soglašala tudi preostala izvedenca, ki sta sodelovala v tem kazenskem postopku, zato je sodišče na podlagi drugega odstavka 265. člena ZKP odredilo enomesečno opazovanje obsojenca na Oddelku za psihiatrijo v UKC Maribor. Sodni izvedenec doc. dr. M. K. je na podlagi rezultatov opazovanja dopolnil izvedensko mnenje, v katerem je navedel, da je obsojenec v hlinjenju tako popoln in izrazit, da bo na vsaki obravnavi dajal vtis hudo dementne osebe, čeprav so njegove umske sposobnosti toliko ohranjene, da bi se lahko udeleževal kazenskega postopka.

6. Sodišče prve stopnje je jasno in podrobno obrazložilo (zlasti v 8. in 12. točki obrazložitve sodbe), zakaj je odredilo opazovanje obsojenca, upoštevalo mnenje sodnega izvedenca doc. dr. M. K. in odločilo, da je obsojenec sposoben sodelovati na glavni obravnavi. Z očitki v zahtevi, da sta sodišči napačno presodili ali je obsojenec sposoben sodelovati v postopku, zagovornik uveljavlja zmotno ugotovljeno dejansko stanje, česar z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno uveljavljati.

7. Glede navedbe zagovornika, da je sodišče prve stopnje s tem, ko je obsojenca obsodilo za kaznivo dejanje spolnega nasilja po prvem odstavku 181. člena KZ, medtem ko je zoper obsojenca od preiskave dalje tekel postopek zaradi storitve kaznivega dejanja kršitve spolne nedotakljivosti z zlorabo položaja po prvem odstavku 184. člena KZ, prekoračilo obtožbo, Vrhovno sodišče poudarja, da sodišče ni vezano na predlog tožilca glede pravne presoje dejanja (drugi odstavek 354. člena ZKP). Obtožno načelo ne zahteva skladnosti sodbe in obtožbe glede pravne opredelitve kaznivega dejanja (pravna identiteta), ampak zgolj subjektivno (sodba se sme nanašati samo na osebo, ki je obtožena) in objektivno identiteto (sodbe se sme nanašati samo na dejanje, ki je predmet obtožbe).(1) Zato je Vrhovno sodišče v nadaljevanju presodilo navedbo zagovornika, da je sodišče prve stopnje s tem, ko je v izrek sodbe dodalo zakonske znake kaznivega dejanja spolnega nasilja po prvem odstavku 181. člena KZ, prekoračilo obtožbo in obsojencu odvzelo možnost obrambe.

8. Vrhovno sodišče ugotavlja, da se opis dejanja v obtožnici tekom celotnega postopka na prvi stopnji ni spremenil vse do konca dokaznega postopka, ko je okrožni državni tožilec na glavni obravnavi, 15. 3. 2013, modificiral obtožnico, in sicer je v opisu dejanja „... je obdolženi v mesecu novembru 2006 prisilil oškodovanko, da je trpela spolno dejanje, tako da je oškodovanko, ki je v tem času delala kot čistilka v D., kot njen nadrejeni poklical v svojo pisarno po malici ...“ za letnico „2006“ dodal „v Mariboru“, pred besedo „oškodovanko“ dodal „zlorabil svoj položaj, ko je“ in črtal besedno zvezo „po malici“. Sodišče prve stopnje je nato v izreku sodbe opis dejanja prilagodilo kaznivemu dejanju spolnega nasilja po prvem odstavku 181. člena KZ, tako da je pred besedo „prisilil“ dodalo besedno zvezo „z uporabo sile“ in kot nepotrebni izpustilo navedbi „tako, da je zlorabil svoj položaj“ in „kot njen nadrejeni“.

9. Na podlagi analize opisa dejanja iz prvotne in modificirane obtožnice ter v izreku sodbe sodišča prve stopnje Vrhovno sodišče ugotavlja, da v konkretnem primeru ni šlo za prekoračitev obtožbe (prvi odstavek 354. člena ZKP). Obsojenčevo dejanje je konkretizirano z dejstvi, ki izražajo zakonske znake kaznivega dejanja, ta dejstva pa so bila ves čas postopka nespremenjena. Sodišče prve stopnje je bilo pri sojenju vezano le nanje, ne pa na abstraktni dejanski stan, ker je opis dejanja brez le-tega popoln (enako sodba Vrhovnega sodišča RS I Ips 158/2010 z dne 14. 10. 2010). Besedna zveza „z uporabo sile“, ki jo je opisu dejanja v izreku sodbe dodalo sodišče prve stopnje, pomeni abstraktni dejanski stan in je z vidika identitete med obtožbo in sodbo ter pravice do obrambe nepomembna. Pomembno pa je, da je uporaba sile konkretizirana. Opis dejanja je vse od vložitve obtožnice dalje vseboval konkretiziran opis uporabe sile, in sicer v delu, kjer tožilec opisuje ravnanje obsojenca z besedami: „... pri tem pa se mu je oškodovanka upirala in se iz njegovega prijema komaj izvila, saj jo je držal ukleščeno z nogami ...“. Kot je pojasnilo že pritožbeno sodišče, je dejanski opis kaznivega dejanja ves čas postopka vseboval znake kaznivega dejanja spolnega nasilja, storjenega z uporabo sile, proti volji oškodovanke.Obsojenec se je torej od vsega začetka kazenskega postopka imel možnost izjaviti o vseh zatrjevanih dejstvih in dokazih ter je imel možnost tudi sam predlagati izvedbo dokazov v svojo korist. Zato njegova pravica do obrambe ni bila v ničemer okrnjena.

10. Vrhovno sodišče glede pravne identitete med obtožbo in sodbo še dodaja, da nevezanost sodišča na tožilčevo pravno presojo dejanja ni nujno v korist obdolženca. Zato sodišče prve stopnje s tem, ko je dejanje obsojenca opredelilo kot (hujše) kaznivo dejanje spolnega nasilja po prvem odstavku 181. člena KZ, ni kršilo določb ZKP, kot v zahtevi želi prikazati zagovornik.

11. Na očitek zagovornika o kršitvi prepovedi reformatio in peius je odgovorilo že sodišče druge stopnje in pojasnilo, v katerih primerih prepoved velja. Prepoved iz 385. člena ZKP v primeru, ko je sklep o zavrženju obtožnice, ki je procesna odločba, po pritožbi državnega tožilca na višjem sodišču razveljavljen in zadeva vrnjena v nadaljnji postopek, ne velja. Zato s sodbo sodišča prve stopnje 385. člen ZKP ni bil prekršen.

12. Glede časa storitve kaznivega dejanja Vrhovno sodišče ugotavlja, da je čas storitve v opisu dejanja obtožnice, da je bilo kaznivo dejanje storjeno v mesecu novembru 2006, dovolj določen in zato ne gre za kršitev 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. S trditvijo, da bi se oškodovanka, če bi bile njene navedbe resnične, zagotovo natančno spomnila datuma, ko je bila žrtev kaznivega dejanja, zagovornik nasprotuje dejanskim zaključkom sodišča prve stopnje in posledično uveljavlja razlog zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Slednjega pa z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dovoljeno izpodbijati.

13. V preostalem delu, ko zahteva polemizira z zaključki sodišča, ki jih je napravilo na podlagi zagovora obsojenca in izpovedb zaslišanih prič, gre za uveljavljanje razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kar ni dovoljeno.

14. Zagovornik v zahtevi uveljavlja tudi kršitev kazenskega zakona po 372. členu ZKP, a zahteve v tem delu ne konkretizirata, zato je Vrhovno sodišče ni moglo preizkusiti.

15. Glede na povedano je Vrhovno sodišče zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo (425. člen ZKP).

16. Izrek o stroških postopka temelji na določilu 98.a člena ZKP v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP. Zagovornik z zahtevo za varstvo zakonitosti ni uspel, zato je obsojenec dolžan plačati sodno takso, ki jo je Vrhovno sodišče odmerilo ob upoštevanju zapletenosti postopka in obdolženčevega premoženjskega stanja.

Op. št.(1) : Horvat, Š., Zakon o kazenskem postopku s komentarjem, Ljubljana, GV založba, 2004, str. 731.

ZKP člen 354, 354/1, 354/2, 371, 371/1-9, 371/2, 385, 420,

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.