VSRS Sodba I Ips 34715/2010-81
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2014-08-28

Marko Šorli (preds.), mag. Damijan Florjančič (poroč.), Miran Blaha, Barbara Zobec, Vesna Žalik

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvena kršitev določb kazenskega postopka - pravice obrambe - obvestilo o seji pritožbenega senata - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - zakonski znaki kaznivega dejanja - pranje denarja

Kaznivo dejanje velike tatvine je bilo dokončano s trenutkom, ko so bili z uspešnim vdorom v bančno aplikacijo NLB iz TRR oškodovanca nakazani zneski na račun obsojenca in njegove matere. S tem trenutkom so namreč neznani storilci s tem negotovinskim denarjem že razpolagali in njihovo ravnanje, ko so tako pridobljene zneske prilaščenega denarja nakazali na omenjena računa obsojenca in njegove matere, je bilo že ravnanje v okviru zakrivanja izvora tega denarja.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati 200,00 EUR sodne takse.

1. Okrajno sodišče v Kopru je z uvodoma navedeno sodbo obsojenega Č. V. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja pranja denarja po petem in prvem odstavku 252. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Izrečena mu je bila pogojna obsodba z določeno kaznijo šest mesecev zapora in preizkusno dobo dveh let. Po drugem odstavku 105. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), je bilo odločeno, da je obsojenec dolžan oškodovanemu B. H. plačati 1.316,70 EUR, s presežkom premoženjskopravnega zahtevka pa je bil oškodovanec napoten na pravdo. Po prvem odstavku 95. člena ZKP je bilo odločeno, da je obsojenec dolžan plačati stroške kazenskega postopka ter sodno takso po odmeri sodišča.

2. Zoper sodbo sodišča prve stopnje je vložil pritožbo obsojenec po svojih zagovornikih, ki pa jo je Višje sodišče v Kopru zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločeno je bilo, da je obsojenec dolžan plačati sodno takso kot strošek pritožbenega postopka.

3. Zoper pravnomočno sodbo so obsojenčevi zagovorniki vložili zahtevo za varstvo zakonitosti in sicer, kot uvodoma navajajo, zaradi kršitve kazenskega zakona, bistvene kršitve določb kazenskega postopka ter kršitev 22. in 29. člena Ustave RS. Predlagali so, da se zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi, izpodbijano sodbo pa spremeni tako, da se obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa razveljavi in vrne zadevo v novo odločitev sodišču prve stopnje.

4. Na zahtevo za varstvo zakonitosti je odgovorila vrhovna državna tožilka, s stališčem, da je neutemeljena.

5. Odgovor vrhovne državne tožilke je bil vročen obsojencu in njegovim zagovornikom, ki so se do njega opredelili v pisni izjavi in navedli, da v zahtevi za varstvo ne izpodbijajo nobenega dejstva, pač pa zatrjujejo, da je obsojenec nevede in nehote izpolnil zakonske znake kaznivega dejanja velike tatvine in ne pranja denarja, zato bi bilo treba ob pravilni uporabi kazenskega zakonika (ob uporabi aprehenzijske teorije) obsojenca oprostiti obtožbe.

6. Obsojenčevi zagovorniki v zahtevi izpostavljajo, da bi moral biti obsojenec oproščen obtožbe. Že iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje naj bi namreč izhajalo, da so si neznani storilci v Rusiji, po vdoru v „spletno bančništvo NLB“, z obsojenčevim prenakazilom tako pridobljenega denarja (katerega del si je obsojeni, skladno z njihovimi navodili, zadržal zase), najprej nakazanega na njegov račun, le tega prilastili, kar pomeni, da je „nehote bistveno prispeval k izvršitvi kaznivega dejanja velike tatvine.“ To kaznivo dejanje pa ni mogoče storiti iz malomarnosti, za kar je dejansko šlo pri obsojencu. Brez tega dejanja obsojenca bi tudi ravnanje neznanih storilcev v Rusiji ostalo pri poskusu. Obsojenčevo ravnanje zato v objektivnem smislu izpolnjuje vse objektivne znake kaznivega dejanja velike tatvine in ne pranja denarja. Kaznivo dejanje velike tatvine brez ravnanja obsojenca še ni bilo dokončano, ker ni bil izpolnjen pogoj, da bi storilec (oziroma storilci) dobil odvzeto stvar v svojo posest. Zaradi teh razlogov pa obsojenec že pojmovno naj ne bi mogel storiti kaznivega dejanja pranja denarja, saj bi do njega „lahko prišlo šele po tem, ko je bilo dokončano temeljno kaznivo dejanje iz katerega je izviral denar, to pa je šele po obsojenčevem ravnanju.“ Oprati je namreč mogoče „le denar, ki izvira iz kaznivega dejanja“, zato mora biti to predhodno kaznivo dejanje dokončano.

7. Povzete navedbe zahteve so neutemeljene, saj izhajajo iz napačnega stališča, da je bilo predhodno kaznivo dejanje velike tatvine dokončano šele z ravnanjem obsojenca (to je z njegovim prenakazilom prejetega denarja na račune neznanih storilcev v Rusijo). Kaznivo dejanje (velike) tatvine je bilo namreč dokončano s trenutkom, ko so bili z uspešnim vdorom v bančno aplikacijo NLB iz TRR oškodovanca B. H. nakazani zneski, kot so konkretizirani v izreku izpodbijane sodbe, na račun obsojenčeve matere N. V. in obsojenca. S tem trenutkom so namreč neznani storilci s tem negotovinskim denarjem že razpolagali, oškodovancu pa je bilo onemogočeno lastniško razpolaganje z navedenimi vsotami denarja (skupno 42.628 EUR); samo nakazilo teh zneskov na račun obsojenca in njegove matere pa je že pomenilo dejansko razpolaganje neznanih storilcev, ki so izvršili omenjeni vdor, s tem denarjem. Njihovo ravnanje, ko so tako pridobljene zneske prilaščenega denarja nakazali na omenjena računa obsojenca in njegove matere, je bilo že ravnanje v okviru zakrivanja izvora tega denarja; šlo je za tako imenovano prvo fazo pranja denarja, ki se običajno začne s plasmajem protipravno pridobljene premoženjske koristi (v tem primeru negotovinskega denarja), tako da jo storilec predhodnega kaznivega dejanja na izbran način izroči pralcu denarja. Nadaljnje ravnanje obsojenca, ko je tako nakazane zneske naprej nakazal navedenim neznanim storilcem v Rusijo (potem, ko si je del kot „plačilo“ zadržal zase), pa pomeni uresničevanje naslednjih faz pranja denarja (stratifikacija), ko se z nadaljnjimi finančnimi transakcijami briše sledi za izvorom tega premoženja. Zaradi navedenih razlogov so povsem nesprejemljiva stališča vložnikov zahteve, da je šlo pri obsojenčevem ravnanju za nehoteno sodelovanje pri dokončanju kaznivega dejanja velike tatvine, pri čemer naj bi bil s strani neznanih storilcev iz Rusije celo spravljen v zmoto, kar naj bi pomenilo, da je bil dejansko zapeljani oškodovanec sam obsojeni, ki je deloval v škodo tujega premoženja – sredstev na računu B. H.

8. Vložniki zahteve nadalje navajajo, da je bila obsojencu kršena pravica iz 29. člena Ustave RS, ker kljub izrecni zahtevi navedeni v pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje za navzočnost na pritožbeni seji senata, o njej nista bila obveščena. S tem naj bi bila obsojencu odvzeta možnost, da se dodatno izjavi glede očitkov iz 8. točke obrazložitve prvostopenjske sodbe, ki mu na glavni obravnavi še niso bili znani in se zato do njih ni mogel neposredno opredeliti. V tej zvezi je celo predlagal, da se opravi glavna obravnava, kjer bi se lahko dodatno izjasnil glede navedenih razlogov iz sodbe. Sodišče druge stopnje se do teh zahtev obsojenca iz pritožbe ni opredelilo, je torej v tem delu brez razlogov, poleg tega pa se v točki 4. obrazložitve navaja le zakonsko besedilo, kot utemeljitev zakaj obsojenec in zagovornik nista bila povabljena na sejo.

9. Tudi v navedenem delu je zahteva neutemeljena, saj je treba upoštevati, da se seja pritožbenega senata v skrajšanem postopku (445. člen ZKP) izvede praviloma brez navzočnosti strank; o seji se stranke obvesti le v primeru, če predsednik senata ali senat spozna, da bi bila navzočnost strank koristna za razjasnitev stvari. Tako odločitev sodišče torej sprejme ne glede na to, ali je bil predlog strank za njihovo navzočnost podan ali ne. Predvsem pa je treba pri tem upoštevati, da imajo stranke v primeru prisotnosti na seji senata možnost le natančneje pojasniti navedbe iz pritožbe (ali iz odgovora na pritožbo), ne morejo pa širiti pritožbenih razlogov, niti navajati nova dejstva ali dokaze. V obravnavanem primeru vložnik zahteve ni opredelil, kateri razlogi bi bili torej odločilni za nujnost obsojenčeve in zagovornikove navzočnosti na seji pritožbenega senata, česa konkretno ni bilo torej mogoče navesti in pojasniti v pisno vloženi pritožbi, niti kako in zakaj naj bi opustitev, da se ju vabi na sejo vplivala na zakonitost izpodbijane sodbe. Ob tem je treba še ugotoviti, da v zahtevi niti niso konkretizirane tiste navedbe oziroma očitki iz točke 8. obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje, ki bi terjali dodatno neposredno opredeljevanje ali pojasnjevanje obsojenca, potrebno za zakonito odločitev. Ne glede na, za obsojenca morebitna „nova“, navajanja v navedeni točki obrazložitve sodbe, je imel pritožnik povsem neovirano možnost, da se do njih v celoti opredeli v vloženi pritožbi. Glede na vse navedeno v izpodbijani odločitvi sodišča druge stopnje ni zaznati kršitev pravice do obrambe, niti da bi morala biti odločitev sodišča obširneje utemeljena, kot je to navedeno v točki 4. sodbe sodišča druge stopnje.

10. Stališče iz zahteve, da je bila obsojencu z kršena tudi pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS, ker je bil zaradi nevabljenja na sejo pritožbenega senata „postavljen v neenakopraven položaj v primerjavi s tistimi, ki so bili v istovrstnih kazenskih postopkih deležni sojenja, ki je bil skladen z zakonom“ in zaradi neenakopravnega položaja „s tistimi, pri katerih je sodišče navedeno aprehenzijsko teorijo uporabilo“ na pravilen način, je zaradi nekonkretizirane opredelitve za katere primerjane primere gre, v toliki meri neopredeljena in pavšalna, da je ni bilo mogoče vsebinsko obravnavati.

11. Glede na vse navedeno, ko v zahtevi zatrjevane kršitve določb kazenskega postopka, niti kazenskega zakona niso bile ugotovljene in tudi ne zatrjevane kršitve iz 29. člena Ustave RS, je bila na podlagi 425. člena ZKP zahteva za varstvo zakonitosti zavrnjena kot neutemeljena.

12. Na podlagi 98. a člena ZKP in prvega odstavka 95. člena ZKP je bilo odločeno, da je obsojenec dolžan plačati na 200,00 EUR odmerjeno sodno takso, pri čemer se je upoštevalo obsojenčevo premoženjsko stanje, kot izhaja iz njegovih osebnih podatkov navedenih v sodbi sodišča prve stopnje.

ZKP člen 371, 371/2, 372, 372-1, 445. KZ člen 252.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.