Sodba in sklep II Ips 791/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2013-02-21

STVARNO PRAVO - KMETIJSKA ZEMLJIŠČA - OBLIGACIJSKO PRAVO

prodaja kmetijskih zemljišč - predkupna pravica - sprejem ponudbe - obličnost - oblika sprejema ponudbe - kršitev prisilnih predpisov - ničnost glavne pogodbe - ničnost predpogodbe

Kupna pogodba v vsebini, kot je opredeljena v glavnem tožbenem zahtevku, bi bila nična, ker ni upoštevano, kakšen postopek je določen za strogo obličen sprejem ponudbe, zaobšle bi se prisilne določbe o predkupnih upravičencih, zlasti pa ni upoštevana pomembna faza upravnega postopka, v katerem upravna enota odobri do tedaj pogojno sklenjeno pogodbo in pri tem tudi izvaja predpisano javnopravno kontrolo.

Zaradi takšne medsebojne povezanosti je nična tudi predpogodba, ki naj bi bila podlaga za sklenitev zahtevane glavne pogodbe.

Revizija zoper odločitev o pravdnih stroških se zavrže.

Tožnik mora povrniti tožencu 1.377,00 EUR stroškov revizijskega odgovora, stranski intervenient J. T. pa sam krije stroške svojega revizijskega odgovora.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo glavni tožbeni zahtevek, po katerem naj bi moral toženec na podlagi predkupne pogodbe v zvezi z večjim številom parcel, ki so bile vrnjene njegovima pravnima prednikoma v denacionalizacijskem postopku, s tožnikom skleniti kupno pogodbo na naslednji način: najprej bi moral Upravni enoti Maribor izročiti ponudbo za prodajo (skupaj 43) v točkah a in b opredeljenih parcel, pri čemer bi ponudba morala vsebovati določene podatke o prodajalcu, o kmetijskih zemljiščih, gozdovih oziroma kmetiji, o ceni in o „morebitnih drugih prodajnih pogojih“ ter „izpolniti vse druge obveznosti in zahteve, kar jih za promet s kmetijskih zemljišči, gozdovi in kmetijami določa veljavni pravni red Republike Slovenije“. Tožnik je v glavnem tožbenem zahtevku tudi zahteval, da sodišče njega pooblasti, da v toženčevem imenu in na njegov račun Upravni enoti Maribor izroči tako ponudbo. Nadalje pa bi moral toženec po preteku roka za sprejem ponudbe skleniti s tožnikom prodajno pogodbo za sporne nepremičnine za kupnino 146.052,41 EUR (prej 35,000.000 SIT), ki da jo je tožnik že poravnal, in nato dovoliti vknjižbo lastninske pravice na tožnikovo ime. Če toženec pogodbe s tako vsebino ne bi sklenil v petnajstih dneh, naj bi jo nadomestila sodba. Glavni tožbeni zahtevek je vseboval še zahtevo, da mora toženec „izvesti vse druge aktivnosti v zvezi s prenosom lastninske pravice s prodajalca na kupca v skladu z veljavnimi predpisi v Republiki Sloveniji“ (predložitev zaradi odmere davka in njegovo plačilo), ob tem pa naj bi sodišče pooblastilo tožnika, da to naredi v imenu in na račun toženca. Zavrnitev glavnega tožbenega zahtevka temelji na presoji sodišča, da je zaradi simulirane cene simulirana tudi predkupna pogodba ter kršeni predpisi o obliki. Zato je ugodilo nasprotnemu glavnemu tožbenemu zahtevku toženca za ugotovitev ničnosti predkupne pogodbe in aneksa k njej. Tožnikovemu podrejenemu tožbenemu zahtevku pa je delno ugodilo in tožencu naložilo plačilo 77.199,13 EUR (prej 18,500.000 SIT), kolikor je tožnik dokazal, da je plačal kot kupnino, presežni podrejeni tožbeni zahtevek za plačilo še 332.790,85 EUR (prej 79,750.000 SIT) pa je zavrnilo.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo prvostopenjsko sodbo. Pritrdilo je sicer pomislekom, da naj bi šlo za simuliran pravni posel in da naj bi bila iz tega razloga utemeljena kar najstrožja sankcija ničnosti, vendar pa je hkrati pritrdilo tudi stališčem nasprotne stranke, da gre za zemljišča, ki niso bila v prostem prometu, kakšen je režim za promet s kmetijskimi zemljišči, ki terja spoštovanje predpisane oblike in da so zakonske določbe o prodaji kmetijskih zemljišče kogentne narave.

3. Tožnik v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavlja vse revizijske razloge in predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo primarnemu oziroma podrejenemu tožbenemu zahtevku ali razveljavitev sodb obeh sodišč in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Svojo vlogo je označil tudi kot predlog za dopustitev revizije glede stroškovne odločitve, ker da ta ne presega revizijskega praga. V reviziji uveljavlja vse revizijske razloge. Zaradi obsežnosti tožnikove revizije bo revizijsko sodišče tiste njene trditve, ki so odločilne, povzelo v nadaljevanju, ko bo nanje tudi odgovorilo.

4. Revizija je bila dostavljena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in vročena toženi stranki ter vsem stranskim intervenientom. Toženec in tretji stranski intervenient sta vsak v svojem odgovoru predlagala zavrnitev revizije.

5. Revizija proti odločitvi o pravdnih stroških ni dovoljena, v ostalem delu pa ni utemeljena.

6. V tej zadevi je sodišče prve stopnje sodbo izdalo pred 1. 10. 2008, ko je začela veljati zadnja novela Zakona o pravdnem postopku  (ZPP-D) in z njo nova ureditev revizijskega postopka. Zato je zgrešeno tožnikovo stališče, da se mora glede izpodbijane stroškovne odločitve najprej uporabiti institut predloga za dopustitev revizije. Ne glede na to pa niti po stari niti po novi ureditvi revizija proti sklepu o pravdnih stroških, ki je vsebovan v sodbi o glavni stvari, ni dovoljena. Tak sklep po dolgoletni in ustaljeni sodni praksi ni sklep, s katerim bi bil postopek končan v smislu prvega odstavka 384. člena ZPP(1). Zato je v tem delu tožnikova revizija nedovoljena.

7. Revizija je izredno pravno sredstvo proti pravnomočni sodbi drugostopenjskega sodišča. Z njo se izpodbijajo razlogi pritožbene in ne prvostopenjske sodbe, saj je na slednje pritožbeno sodišče že odgovorilo. Zato revident praviloma ne more uspeti s povzemanjem ali celo prepisom svoje pritožbe. Tožnikova revizija v prvem delu, v katerem dobesedno prepiše kar 20 strani pritožbe, zato ne terja posebnega odgovora revizijskega sodišča. Podobno velja tudi za tisti del tožnikove revizije, v katerem (na petih straneh) prepisuje trditve iz svojega „odgovora na odgovora“ toženca in stranskega intervenienta na njegovo pritožbo (o obstoju dogovorov o nagradi s stranskim intervenientom, neverodostojnosti slednjega in podobno). Pritožbeno sodišče trditev v tej vlogi, podani po preteku pritožbenega roka, ni obravnavalo. Povzetek nekaterih trditev (o vprašanju materialnoprocesnega vodstva in s tem povezanih procesnih kršitvah) terja le krajši odgovor revizijskega sodišča.

8. Revizijsko sodišče pritrjuje tistim razlogom pritožbenega sodišča, ki se sklicujejo na kogentnost zakonskih določb o prometu s kmetijski zemljišči kot možnemu razlogu za ničnost predkupne pogodbe s 23. 12. 2003. Takrat je že veljala nova ureditev iz Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o kmetijskih zemljiščih (Ur. l. RS, št. 36/2003), s katero je bil na novo urejen postopek prodaje kmetijskih zemljišč. V njem je ohranjena obveznost javne ponudbe za prodajo kmetijskih zemljišč in institut predkupnih upravičencev (prej prednostnih upravičencev), drugače pa je urejen del postopka pri pristojni upravni enoti, ki sledi sprejemu ponudbe. Celotna prodaja kmetijskega zemljišča namreč poteka v posebnem postopku pri upravni enoti, ki mora na koncu sklenjeni pravni posel še posebej odobriti. Upravna enota pri tem preverja izpolnjevanje zakonskih predpostavk, morebitne predkupne upravičence in ugotavlja njihov vrstni red. Gre za posebno javnopravno kontrolo v za to predpisanem postopku, njen namen pa je usmerjanje prometa s kmetijskimi zemljišči na način, da ostanejo v primarni obdelovalni funkciji v obsegu, ki je potreben za zagotovitev prehranske varnosti prebivalcev Slovenije (19. do 23. člen ZKZ).(2)

9. Zato so določbe, ki urejajo postopek prodaje kmetijskih zemljišč pred upravno enoto, prisilne narave. Njihovo neupoštevanje pri sklepanju pravnega posla ima lahko za posledico ničnost tega posla. Neupoštevanje ne pomeni samo ravnanje v neposrednem nasprotju s prisilno normo, temveč tudi poskus obida take norme. Ali tako ravnanje zahteva uporabo instituta ničnosti kot najstrožje sankcije, je odvisno od okoliščin vsakega posameznega primera. Po prvem odstavku 86. člena Obligacijskega zakonika (OZ) je nična pogodba, ki nasprotuje ustavi, prisilnim predpisom ali moralnim načelom, če norma kršenega pravila ne odkazuje na kakšno drugo sankcijo ali če zakon v posameznem primeru ne predpisuje kaj drugega. Zakon torej napotuje na teleološko interpretacijo, kakšen je namen kršenega predpisa, ali gre za zaščito splošnega ali le posameznikovega interesa, ali je mogoče zaradi načela afirmacije pogodb sporno pogodbo le obdržati v veljavi, vendar tako, da bo kljub kršitvi dosežen namen kršene norme itd. V prejšnji točki pojasnjen postopek pred upravno enoto je strogo formalne narave in določen prav zaradi zaščite splošnega interesa, torej kontrole zaradi zagotovitve prehrambene varnosti Slovenije, kot je pojasnjeno v zakonodajnem gradivu. Upravna enota izvaja javnopravno kontrolo, ki pa bi v obravnavanem primeru bila izvedena le v manjšem in manj pomembnem delu. Prvotno postavljeni tožbeni zahtevek postopka pred upravno enoto sploh ni upošteval in šele zaradi ugovora toženca je tožnik tožbeni zahtevek preoblikoval tako, da je ta dajal videz, da so upoštevane zakonske zahteve. Kako ga je preoblikoval, je revizijsko sodišče povzelo v 1. točki obrazložitve te odločbe. Pri tem ugotavlja, da je pravilna presoja pritožbenega sodišča, da bi kljub temu ugoditev glavnemu zahtevku pomenila obid kogentnih zakonskih določb, saj v tožbenem zahtevku ni upoštevano, kakšen postopek je določen za strogo obličen sprejem ponudbe, zaobšle bi se prisilne določbe o predkupnih upravičencih (med njimi naj bi bil tudi eden od stranskih intervenientov), zlasti pa ni upoštevana pomembna faza upravnega postopka, v katerem upravna enota odobri do tedaj pogojno sklenjeno pogodbo in pri tem tudi izvaja predpisano javnopravno kontrolo. Ali z drugimi besedami: z zahtevano sklenitvijo kupne pogodbe ne bi bil dosežen namen kršenih prisilnih določb. Zato je materialnopravno pravilna presoja, da bi bila taka kupna pogodba nična, kar hkrati pomeni, da je zaradi tesne medsebojne odvisnosti nična tudi predpogodba, ki naj bi bila podlaga za sklenitev take, torej nične pogodbe. Pravkar povedano zadostuje za odločitev o glavnem tožbenem in glavnem nasprotnem tožbenem zahtevku, zato se revizijsko sodišče ni ukvarjalo z drugimi dodanimi razlogi (in njihovo revizijsko grajo) glede same oblike predpogodbe. Ker se predpogodba po naravi stvari same ukvarja z bodočimi dejstvi, so neutemeljene tudi revizijske trditve o neupoštevnosti bodočih dejstev, med njimi tudi rezultata bodočega postopka pred upravno enoto, češ da naj bi se to lahko upoštevalo šele v izvršilnem postopku.

10. Glede na tožnikova revizijska izvajanja revizijsko sodišče še pojasnjuje, da sodba pritožbenega sodišča kljub drugačnim razlogom od sodbe prvostopenjskega sodišča v obravnavani zadevi ne more biti sodba presenečenja. Na prisilne določbe ZKZ pri prometu s kmetijskimi zemljišči je že v postopku pred sodiščem prve stopnje opozarjal toženec in prav to je bil razlog, da je tožnik spremenil svoj tožbeni zahtevek. Zato so neutemeljeni nadaljnji revizijski materialnopravni in procesni očitki v zvezi z vprašanjem materialnoprocesnega vodstva in kršitvami človekovih pravic. Opozorilo, da naj vsa zemljišča ne bi bila kmetijska zemljišča, je neupoštevno ne samo iz razloga, ker so se parcele prodajale v paketu, kar tožnik v reviziji izpodbija, pač pa tudi zato, ker je tožnik sam tožbeni zahtevek oblikoval tako, kot da gre le za kmetijska zemljišča.

11. Neutemeljen je procesni očitek pritožbenemu sodišču o „protispisnosti“ razloga, da tožnik prvenstveno graja prvostopenjske razloge o simuliranosti predkupne pogodbe. Prvenstveno pomeni predvsem, ne pa samo. Jasno je, da je tožnik izpodbijal tudi odločitev o podrejenem tožbenem zahtevku ali točenje delno zavrnitev tega tožbenega zahtevka, vendar so bili njegovi zelo obširni pritožbeni razlogi osredotočeni predvsem ali zlasti na zavrnitev glavnega tožbenega zahtevka. Pritožbeno sodišče ima tudi zadostne razloge o delni zavrnitvi podrejenega tožbenega zahtevka. Toženec je po prvem odstavku 87. člena OZ dolžan vrniti le tisto, kar je prejel na podlagi nične pogodbe. Kot plačilo kupnine je dokazano le plačilo v skupnem znesku 77.199,13 EUR (prej 18,500.000 SIT). Neutemeljeno je tožnikovo revizijsko sklicevanje na zatrjevano prevalitev dokaznega bremena nanj, saj je pritožbeno sodišče potrdilo tudi dokazno oceno prvostopenjskega sodišča, da del plačila temelji na drugi podlagi, in sicer na dogovoru tožnika s toženčevim pooblaščencem o nagradi. Ali je tak dogovor obstajal, je vprašanje dejanske narave in ga tožnik v sedanji fazi postopka ne more več izpodbijati (tretji odstavek 370. člena ZPP). Revizijsko sodišče pritrjuje tudi pravilnim razlogom obeh sodišč, da tako dogovor o dvojni ari kot o pogodbeni kazni zaradi akcesornosti njune narave delita enako usodo kot nična predpogodba. Zato je tožnik neutemeljeno terjal njuno plačilo. Tožnik se v reviziji prvič in zato prepozno sklicuje na 91. člen OZ o odškodninski odgovornosti sopogodbenika iz nične pogodbe, saj gre pri tej odgovornosti za drugačno dejansko in pravno podlago kot pri pogodbeni kazni. Tožnik ni pravočasno uveljavljal tej podlagi ustreznih dejanskih trditev.

12. Revizijsko sodišče je na podlagi 377. in 378. člena ZPP odločilo kot v izrekih pod točko I in II te odločbe, kar zajema tudi tožnikove revizijske stroške. O stroških obeh odgovorov na revizijo je odločilo za toženca na podlagi prvega odstavka 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP in odvetniške tarife, za stranskega intervenienta pa na podlagi prvega odstavka 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP, saj stroškov njegovega revizijskega odgovora glede na vsebino tega odgovora ni mogoče šteti za potrebne stroške.

Op. št. (2):    Predlog Zakona o spremembah in dopolnitvah ZKZ (ZKZ-B), Poročevalec DZ, št. 23/2003, str. 41; Načelno pravno mnenje občne seje VS RS s 6. 4. 2012.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.