Sodba VIII Ips 173/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2012-02-07

invalidnost III. kategorije - mnenje invalidske komisije - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - dokazni predlog - zavrnitev dokaznega predloga - izvedenec - zavrnitev dokaza z izvedencem

V sodnem postopku sicer mnenja invalidskih komisij I. in II. stopnje, torej izvedenskih organov tožene stranke, ne predstavljajo izvedenskega mnenja v skladu z določbami 243. do 256. člena ZPP. Kljub temu pa mnenja invalidskih komisij niso brez dokazne vrednosti, saj predstavljajo enega od dokazov za ugotavljanje zmožnosti zavarovanca za opravljanje organiziranega pridobitnega dela oziroma njegove preostale delovne zmožnosti. Zgolj splošno nasprotovanje mnenju invalidskih komisij, ki ni v nasprotju s predhodnimi mnenji in z medicinsko dokumentacijo, ne zahteva še izvedbe dokaza s sodnim izvedencem.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na odpravo odločb tožene stranke št. 2013622 z dne 24. 1. 2008 in 15. 5. 2008 ter zahtevek po priznanju I. kategorije invalidnosti od 16. 4. 2007 dalje. Sklenilo je, da tožnik sam krije svoje stroške postopka. Ugotovilo je, da je bil tožnik od 8. 3. 1999 razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic poškodbe izven dela s pravico do zaposlitve na drugem ustreznem delu. Do izdaje dokončnega akta o novih pravicah (15. 5. 2008) pri tožniku ni prišlo do takšnega bistvenega poslabšanja zdravstvenega stanja, zaradi katerega bi bili izpolnjeni pogoji za razvrstitev v I. kategorijo invalidnosti. Glede na to, da sodišče ni ugotovilo razhajanj med medicinsko dokumentacijo ter podanima izvedenskima mnenjema izvedenskih organov tožene stranke ter ob dejstvu, da nihče od zdravnikov specialistov ni ugotovil popolne nezmožnosti tožnika za delo, je ugotovilo, da  sta izpodbijani odločbi pravilni in zakoniti ter zavrnilo dokazni predlog za postavitev sodnega izvedenca.

2. Sodišče druge stopnje je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo prvostopnega sodišča.

3. Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je vložil revizijo tožnik zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je sodišče neutemeljeno zavrnilo dokazni predlog po postavitvi izvedenca izven ustanove tožene stranke oziroma nevtralnega izvedenca kot je npr. Medicinska fakulteta ali UKC, saj meni, da obstaja načelna dolžnost sodišča, da izvede predlagane dokaze. Invalidske komisije tožene stranke so pristranske, saj so izvedenski organi tožene stranke, zato ne morejo biti objektivne. Opisuje, kako mu je bil bolniški stalež s 16. 4. 2009 prekinjen, kljub temu, da v tem obdobju ni bil sposoben za delo. Čeprav bi se z izvedbo predlaganega dokaza razčistilo dejansko stanje, gre v tem primeru za zmotno uporabo materialnega prava, saj je tožnik prepričan, da izpolnjuje vse relevantne pogoje za upokojitev. Meni, da gre tudi za bistvene kršitve določb pravdnega postopka, saj ni ustrezna obrazložitev sodišča glede zavračanja imenovanja nevtralne zdravstvene ustanove, ob dejstvu, da je tožnik pripravljen sam nositi stroške izvedbe tega dokaza.

5. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nadaljnji). Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni (371. člen ZPP).

6. Sodba nima formalnih pomanjkljivosti, ki jih zatrjuje tožnik (14. točka drugega odstavka 339. člen ZPP); izrek sodbe ni nerazumljiv in ne nasprotuje razlogom sodbe; razloge o odločilnih dejstvih sodba ima in ti razlogi niso nejasni ali med seboj v nasprotju. Izpodbijana zavrnilna sodba temelji na jasni dokazni oceni o tem, da pri tožniku ni prišlo do takega poslabšanja zdravstvenega stanja, ki bi utemeljevalo spremembo v stopnji invalidnosti. Drugostopenjska sodba ne vsebuje takšni dokazni oceni nasprotujočih razlogov, zato je Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo lahko v celoti preizkusilo.

7. V sodnem postopku sicer mnenja invalidskih komisij I. in II. stopnje, torej izvedenskih organov tožene stranke, ne predstavljajo izvedenskega mnenja v skladu z določbami 243. do 256. člena ZPP. Kljub temu pa mnenja invalidskih komisij niso brez dokazne vrednosti, saj predstavljajo enega od dokazov za ugotavljanje zmožnosti zavarovanca za opravljanje organiziranega pridobitnega dela oziroma njegove preostale delovne zmožnosti. Kot izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, sta tako invalidska komisija I. stopnje kot invalidska komisija II. stopnje pri podaji mnenja upoštevali vso razpoložljivo medicinsko dokumentacijo in bili tudi ustrezno oblikovani v sestavi specialista internista in specialista ortopeda, v čigar področje dela sodijo vodilne zdravstvene težave tožnika. Sodeloval je tudi specialist medicine dela, prometa in športa. Revizijsko sodišče soglaša s stališčem sodišča druge stopnje, da zgolj tožnikov dvom v pravilnost mnenj invalidskih komisij, iz razlogov, ker sta organa v sestavi tožene stranke, ne more biti zadostni razlog za izvedbo dokaza z izvedencem. Tožnik v postopku ni predlagal nobenih dokazov, ki bi kazali na drugačno stanje, kot je bilo ugotovljeno v predsodnem postopku. Tudi v reviziji ne navede, katera od ugotovitev invalidske komisije II. stopnje ni v skladu z medicinsko dokumentacijo oziroma drugimi izvidi, ki se nahajajo v sodnem spisu. Zato je sodišče utemeljeno presodilo, da zgolj splošno nasprotovanje mnenju invalidskih komisij, ki ni v nasprotju s predhodnimi mnenji in z medicinsko dokumentacijo, ne zahteva še izvedbe dokaza s sodnim izvedencem in je predlagan dokaz utemeljeno zavrnilo (213. in 287. člen ZPP). Zavrnitev dokaznega predloga v takem primeru ne pomeni bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Revizijsko sodišče je že obravnavalo  več podobnih sporov, v katerih je sodišče izvedlo le dokaz z vpogledom v mnenja invalidskih komisij, in ker ni bilo vsebinskih razlogov za dvom v ugotovitve invalidske komisije zavrnilo izvedbo dokaza z izvedencem (1).

8. Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

9. Invalidnost I. kategorije, ki jo tožnik uveljavlja v tem postopku, je podana, če zavarovanec ni več zmožen opravljati organiziranega pridobitnega dela ali, če je pri njem podana poklicna invalidnost, nima pa več preostale delovne zmožnosti (prva alineja drugega odstavka 60. člena Zakona o invalidskem in pokojninskem zavarovanju, ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 in nadalj.).

10. Sodišče je, kot že obrazloženo, svojo odločitev utemeljeno oprlo na mnenje invalidske komisije II. stopnje (v sestavi zdravnikov s področja tožnikovih zdravstvenih težav; tj. specialista internista in ortopeda) in zavrnilo tožnikov zahtevek po priznanju I. kategorije invalidnosti, saj iz mnenj ne izhaja, da bi lečeči specialisti pri tožniku ugotavljali popolno nezmožnost za delo. Le-te ne ugotavlja niti tožnikov osebni zdravnik v predlogu za oceno invalidnosti. Glede na tako ugotovljeno tožnikovo delazmožnost je sodišče pravilno uporabilo materialno pravo, ko je zavrnilo njegov zahtevek po priznanju I. kategorije invalidnosti od   16. 4. 2007 dalje.

11. Predmet tega postopka je le vprašanje v spremembi invalidnosti, zato so nerelevantne revizijske navedbe, ki se nanašajo na vprašanje bolniškega staleža.

12. Ker v reviziji uveljavljani revizijski razlogi niso podani, je Vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP revizijo, kolikor je ni zavrglo, zavrnilo kot neutemeljeno.

Op. št. (1):     Glej VIII Ips 517/2008, VIII Ips 307/2008, VIII Ips 444/2006, VIII Ips 277/2006, VIII Ips 324/2009 in druge.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.