Sodba I Ips 223/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-04-21

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvene kršitve določb kazenskega postopka - razlogi o odločilnih dejstvih - pobuda za oceno ustavnosti - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - pravna opredelitev - sklenitev škodljive pogodbe - zakonski znaki kaznivega dejanja - zloraba položaja ali pravic

Glede na pravilno kvalifikacijo obsojenkinega ravnanja po drugem v zvezi s prvim odstavkom 130. člena KZ-77, dejstvo, da je za kaznivo dejanje po drugem odstavku 244. člena KZ predpisana nižja kazen, ni relevantno.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojena A. N. je dolžna plačati sodno takso.

1. Okrožno sodišče v Celju je s sodbo K 42/2002 z dne 8. 7. 2009 A. N. spoznalo za krivo storitve kaznivega dejanja sklenitve škodljive pogodbe po drugem v zvezi s prvim odstavkom 130. člena KZ-77 v zvezi s 392. členom KZ. Obsojenki je izreklo pogojno obsodbo, v kateri ji je določilo kazen šest mesecev zapora in preizkusno dobo dveh let, ob dodatnem pogoju, da v roku šestih mesecev poravna pravni naslednici oškodovane družbe H. d. o. o. - P. d. d. premoženjskopravni zahtevek v znesku 4.120,63 EUR. Višje sodišče v Celju je s sodbo II Kp 61/2010 z dne 1. 6. 2010 pritožbo obsojenkinega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obsojenki sta obe sodišči naložili plačilo stroškov kazenskega postopka.

2. Zoper pravnomočno sodbo je obsojenkin zagovornik vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka, kršitve kazenskega zakona, kršitve ustavnih pravic iz 2., 14. 22., 23., 25. in 28. člena Ustave Republike Slovenije ter kršitve 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin. Vrhovnemu sodišču predlaga, da spremeni izpodbijano pravnomočno sodbo tako, da obtožbo zavrne. Hkrati predlaga, da pred Ustavnim sodiščem začne postopek za oceno ustavnosti 392. člena KZ v zvezi z 130. členom KZ-77.

3. Vrhovni državni tožilec v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena ZKP, ugotavlja, da zahteva ni utemeljena. Višje sodišče je utemeljeno sledilo obrazložitvi sodišča prve stopnje glede pravne opredelitve kaznivega dejanja in za to navedlo obširne razloge. Prav tako je argumentirano zavrnilo predlog za prekinitev postopka do odločitve o oceni ustavnosti določila 392. člena KZ v zvezi z 130. členom KZ-77. V celoti je odgovorilo na vse pritožbene navedbe, zato tudi uveljavljene procesne kršitve niso podane. Pravno razlogovanje zahteve o ustavnosti in zakonitosti določb pa ni predmet presoje v tem kazenskem postopku.

4. Obsojenkin zagovornik v zahtevi ponavlja pritožbene navedbe, da bi glede na opis konkretnega dejanskega stanu obsojenkino ravnanje sodišče moralo kvalificirati kot kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po prvem odstavku 244. člena KZ, po katerem je glede na zagroženo kazen kazenski pregon zastaral.

5. Obsojenki se v izpodbijani sodbi očita, da je dejanje storila s tem, da je kot predstavnica družbeno pravne osebe sklenila pogodbo, za katero je vedela, da je za pravno osebo škodljiva in tako povzročila družbeno pravni osebi premoženjsko škodo, ki presega 500.000,00 SIT. Ta očitek je konkretiziran z očitki, da se je kot direktorica podjetja H. d. o. o., v letu 1995 dogovorila s predstavniki B. d. d., da bodo delavci podjetja lahko z banko sklenili kreditne pogodbe za notranji odkup delnic po obrestni meri, ki je bistveno nižja od obrestne mere za dane kredite drugim fizičnim osebam, in je tako 24 poimensko navedenih delavcev, med njimi tudi sama, dne 1. 12. 1995 sklenilo kreditne pogodbe z navedeno banko v skupnem znesku 10.200.000,00 SIT po obrestni meri T+1%. Ker bi zaradi nizke obrestne mere banki nastala škoda, je z njo obsojenka kot direktorica podjetja istega leta sklenila pogodbo o vezanem depozitu za določen čas v višini 10.200.000,00 SIT, ki se je dne 3. 12. 1996 podaljšal še za eno leto. V obeh primerih je bila določena obrestna mera za vezavo depozita T+0%, kljub vedenju, da je bila sicer običajna obrestna mera za vezane depozite pravnih oseb od 1. 12. 1995 do 31. 12. 1995 T+10% ter nato T+7,5%. Zaradi občutno prenizke obrestne mere je v obdobju vezave depozita od 1. 12. 1995 do 18. 12. 1996 nastala premoženjska škoda v znesku 987.468,53 SIT (4.120,63 EUR).

6. Vrhovno sodišče ugotavlja, da navedeni opis vsebuje konkretna dejstva in okoliščine, ki so znaki kaznivega dejanja sklenitve škodljive pogodbe po drugem v zvezi s prvim odstavkom 130. člena KZ-77 v zvezi s 392. členom KZ, ne pa kaznivega dejanja zlorabe položaja ali pravic po prvem odstavku 244. člena KZ. Že pritožbeno sodišče je pri zavrnitvi enakih očitkov izpostavilo, da je kaznivo dejanje po prvem odstavku 244. člena KZ splošno v razmerju do drugih, kjer prav tako pride do zlorabe položaja ali pravic odgovorne osebe, saj je podano le takrat, kadar niso podani znaki kakšnega drugega kaznivega dejanja. Navedenega zaključka ne more izpodbiti nadaljnje zagovornikovo uveljavljanje kršitve ustavnega načela sorazmernosti, zaradi strožje kazni, predpisane za kaznivo dejanje po drugem v zvezi s prvim odstavkom 130. člena KZ-77, kot za kaznivo dejanje po drugem odstavku 244. člena KZ (stran 4 sodbe sodišča druge stopnje). Vrhovno sodišče ugotovitve višjega sodišča sprejema, pri tem pa izpostavlja, da glede na pravilno kvalifikacijo obsojenkinega ravnanja po drugem v zvezi s prvim odstavkom 130. člena KZ-77, dejstvo, da je za kaznivo dejanje po drugem 244. člena KZ predpisana nižja kazen, ni relevantno.

7. Glede na navedene razloge drugostopenjske sodbe obsojenkin zagovornik neutemeljeno navaja, da je tak zaključek sodišča nelogičen in nepopoln, ker ne nudi hkrati razlogov o tem, zakaj ne gre za kaznivo dejanje zlorabe položaja po 244. členu KZ, oziroma ločnice med njima. Z nasprotovanjem razlogom sodbe sodišča druge stopnje pa uveljavlja nepravilno ugotovitev dejanskega stanja, kar po izrecni določbi drugega odstavka 420. člena ZKP ni predmet presoje v postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti.

8. Prav tako niso utemeljeni očitki, da se sodišče druge stopnje ni argumentirano opredelilo do pobude za oceno ustavnosti določila 392. člena KZ v zvezi z 130. členom KZ-77, saj zaključek, da prvostopenjska sodba ne vsebuje očitane protiustavne razlage, ne odgovarja na vprašanje, ali je pobuda primerna. Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da prvostopenjski sodbi ne gre očitati protiustavnosti, saj iz obrazložitve sodbe ne izhaja, da naj bi področje kaznivih dejanj zoper upravljanje družbenih sredstev uživalo poseben status in zaščito z vidika potencialnih storilcev teh dejanj. Pri tem je pritrdilo obrambi, da sta po stališču Ustavnega sodišča v sklepu Up-244/96 z dne 1. 10. 1996 objekta kazenskopravnega varstva pri kaznivih dejanjih iz 24. poglavja KZ in iz 14. poglavja KZ-77 primerljiva. Poleg tega je navedlo, da je bil namen zakonodajalca, ki je v 392. členu KZ določil, da kaznivo dejanje sklenitve škodljive pogodbe po 130. členu KZ-77 z uveljavitvijo Kazenskega zakonika dne 1. 1. 1995 postane sestavni del posebnega dela KZ, da se družbeno premoženje v času lastninjenja kazenskopravno zaščiti. KZ je namreč glede kaznivih dejanj zoper gospodarstvo temeljil na novi gospodarski ureditvi s tržnim gospodarstvom in enakopravnostjo vseh oblik lastnine. Ker v ta krog nekaterih kaznivih dejanj iz 14. poglavja KZ-77, kamor spada 130. člen KZ-77, ni mogoče uvrstiti, še vedno pa je potrebno varovati družbeno lastnino, so bila nekatera kazniva dejanja iz KZ-77 uvrščena v prehodne določbe KZ. Tako niso motila sistema novega zakonika, hkrati pa bodo z dokončno odpravo družbene lastnine ter potekom zastaralnih rokov v 392. členu uvrščena kazniva dejanja dejansko ugasnila (stran 4 sodbe sodišča druge stopnje). Glede na navedene razloge Vrhovno sodišče ugotavlja, da se je sodišče druge stopnje opredelilo tudi glede primernosti uveljavljene pobude za oceno ustavnosti, zato vložnik zahteve tudi v tem delu z uveljavljenimi kršitvami procesnih določb,  ustavnih pravic ter kršitve 6. člena Konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin) ne more uspeti.

9. Z zatrjevanjem, da očitanega kaznivega dejanja niti pojmovno ni mogoče storiti, saj ni nastala nobena škoda (družba H. d. o. o. je imela na računu v času sklenitve pogodbe o vezanem depozitu nekajkrat več denarnih sredstev, kot je bil znesek depozita, ki se niso obrestovala), pa zahteva v nasprotju z določbo drugega odstavka 420. člena ZKP uveljavlja nepravilno ugotovljeno dejansko stanje. Očitno ne sprejema zaključka pritožbenega sodišča, da to za presojo obsojenkinega ravnanja ni odločilno, pač pa dejstvo, da je kljub vedenju za obrestno mero vezanih depozitov, z namenom zaobiti 25. člen Zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij, sklenila za podjetje škodljivo pogodbo o vezanem depozitu.

10. Zatrjevane kršitve niso podane, zahteva za varstvo zakonitosti pa je v nasprotju z drugim odstavkom 420. člena ZKP vložena tudi iz razloga zmotno ugotovljenega dejanskega stanja, kar ni dovoljeno. Glede na navedeno je Vrhovno sodišče zahtevo zagovornika obsojene A. N. za varstvo zakonitosti na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo.

11. Izrek o stroških, nastalih v postopku s tem izrednim pravnim sredstvom, temelji na določbi 98. a člena v zvezi s prvim odstavkom 95. člena ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.