Sodba II Ips 424/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-09-08

pridobitev lastninske pravice na nepremičnini v družbeni lastnini - priposestvovanje - odločba upravnega organa o denacionalizaciji - močnejša pravica

Če je priposestvovalna doba potekla do 6. 4. 1941, je bilo tudi na zemljišču, ki je družbena lastnina, mogoče pridobiti lastninsko pravico s priposestvovanjem.

1. Sodišče prve stopnje je (v delu, pomembnem za revizijo) ugodilo zahtevku za ugotovitev lastninske pravice na nepremičnini parc. št. 391 k. o. ... Presodilo je, da je pri konkurenci dveh originarnih načinov pridobitve lastninske pravice (priposestvovanje in odločba upravnega organa o denacionalizaciji) zaradi tožničine večdesetletne posesti močnejša njena pravica.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Vrhovno sodišče je v zadevi II DoR 10/2010 ugodilo predlogu prve, druge in četrte tožene stranke za dopustitev revizije o materialnopravni presoji vpliva nacionalizacije nepremičnine, na kateri je bila lastninska pravica pridobljena s priposestvovanjem še pred nacionalizacijo, na kasnejši pravni promet z isto nepremičnino med fizičnimi osebami. V zadevi II DoR 13/2010 je Vrhovno sodišče revizijo dopustilo (po predlogu 3. do 7. tožene stranke) glede vprašanja, ali je z razlastitvijo nepremičnine in prenosom v družbeno lastnino na podlagi pravnomočne odločbe prenehala lastninska pravica izvenknjižnega lastnika na tej nepremičnini, ki je bila pridobljena s priposestvovanjem pred njeno razlastitvijo.

4. Prvi, drugi in četrti toženec so v reviziji navedli, da lastninska pravica preneha, če preide stvar v družbeno lastnino. Z Zakonom o zaplembi in odločbo o nacionalizaciji je lastninska pravica prenehala. Sodišče bi moralo presojati pogoje za priposestvovanje tudi po letu 1928 oz. 1953. Uveljavljajo odstop od II Ips 608/2005. Tožnica zaradi sklenjene kupne pogodbe z dne 16. 11. 1960 ni bila v dobri veri. Iz pogodbe izhaja, da je prišlo do zaplembe in do prenosa v splošno ljudsko premoženje. Ta okoliščina izključuje dobro vero, saj je posestnica vedela, da stvar ni njena. Pravilo 1460. paragrafa ODZ glede pravične posesti je smiselno enako kot zakonita posest po Zakonu o temeljnih lastninskopravnih razmerjih. Ni res, da tožnici ni treba dokazati zakonitosti posesti. Sodišče ni obrazložilo ugotovitve, da so toženci ves čas vedeli za tožničino posest in s tem tudi, da stanje vpisa v zemljiško knjigo ni točno. Toženci so se sklicevali na pravilo paragrafa 1500 ODZ, ki se ne omejuje le na pridobitev lastninske pravice na podlagi pravnega posla.

5. Tretji do sedmi toženec so v reviziji navedli, da je lastninska pravica priposestvovalca leta 1953 prenehala na podlagi sodne odločbe in z izbrisom iz javnih knjig. Sklicujejo se na paragraf 444 ODZ. Zaplenjeno premoženje preide v državno last. S pravnomočno sodbo, s katero je izrečena zaplemba, dobi država lastninsko pravico na zaplenjenem premoženju. Lastninska pravica pokojnega J. M., ki jo je s priposestvovanjem pridobil leta 1928, je v letu 1953 prenehala. Z nepremičnino ni imel pravice razpolagati nihče drug kot država. Prodajalka M. M. te pravice ni imela. Po nacionalizaciji sporne nepremičnine na tej nepremičnini istočasno ni mogla obstajati lastninska pravica v korist države in še lastninska pravica v korist priposestvovalca oz. njegove dedinje.

6. Sodišče je reviziji vročilo tožeči stranki, ki nanju ni odgovorila in Vrhovnemu državnemu tožilstvu.

8. Dejanske ugotovitve, na katere je revizijsko sodišče vezano, so naslednje:

leta 1908 sta tožničin pravni prednik J. M. in pravni prednik tožencev sklenila prodajno pogodbo glede sporne nepremičnine;

M. je nepremičnino do leta 1928 mirno in pošteno užival;

z odločbo o zaplembi z dne 31. 10. 1953 je bila sporna nepremičnina podržavljena in vpisana v zemljiško knjigo kot splošno ljudsko premoženje oz. družbena lastnina;

toženci in njihovi pravni predniki so ves čas vedeli za tožničino posest in tudi za to, da stanje vpisov v zemljiški knjigi ni točno;

tožnica je 16. 11. 1960 z M. M. sklenila prodajno pogodbo za sporno nepremičnino, ob podpisu pogodbe je vedela, da je nepremičnina vpisana kot splošno ljudsko premoženje, leta 1963 je neuspešno poskušala vknjižiti svojo lastninsko pravico;

z odločbo o denacionalizaciji iz 1994 je bila sporna nepremičnina vrnjena v last pravnim prednikom tožene stranke.

9. Temeljni zakon o izkoriščanju kmetijskega zemljišča (Ur. l. SFRJ št. 25/65 – UPB, v nadaljevanju ZIKZ), ki je veljal od 5. 11. 1959, je v 112. členu določal, da na zemljišču, ki je družbena lastnina, ni mogoče pridobiti državljanske lastnine (zemljišče je lahko bilo bodisi družbena bodisi državljanska lastnina) s priposestvovanjem.(1) Izjema je bila določena v drugem odstavku istega člena, in sicer za dva primera. Če je priposestvovalna doba potekla do 6. 4. 1941, je bilo tudi na zemljišču, ki je družbena lastnina, mogoče pridobiti lastninsko pravico s priposestvovanjem. Drugi primer je, če je bilo do 5. 11. 1959 odločeno s pravnomočno sodbo sodišča. Po presoji revizijskega sodišča dejansko stanje, kot sta ga ugotovili sodišči, omogoča uporabo prve izjeme. Ker so glede na ugotovitve sodišč tožničini pravni predniki na zemljišču pridobili lastninsko pravico s priposestvovanjem, njihova priposestvovalna doba pa je potekla že leta 1928 (torej pred kritičnim datumom iz drugega odstavka 112. člena ZIKZ), z zaplembo svoje lastninske pravice niso izgubili. Na zemljišču je še vedno obstajala „državljanska lastnina“, kot jo poimenuje ZIKZ oziroma lastninska pravica, kot bi ji rekli danes. Glede na 112. člen ZIZK tožničin pravni prednik premoženja z zaplembo ni izgubil, zato njegovim dedičem tudi vrnitve ni bilo treba zahtevati na način, kot ga predvideva Zakon o denacionalizaciji (Ur. l. RS, št. 27/91). Tožnica z lastninsko tožbo ni obšla denacionalizacijskega postopka mimo pogojev, ki jih ta postopek zahteva (vključno z roki).

10. Ob  presoji, da je bila na zemljišču v družbeni lastnini (v zemljiški knjigi je bila sicer še vedno vpisana družbena lastnina), pridobljena lastninska pravica s priposestvovanjem, je treba uporabiti 14. člen ZIKZ, v skladu s katerim je kmetijsko zemljišče v državljanski lastnini v prostem prometu. Promet s kmetijskimi zemljišči je urejal Zakon o prometu z zemljišči in stavbami (Ur. l. FLRJ 26/54 oziroma 43/65 – UPB, v nadaljevanju ZPZS), ki je veljal od 1. 7. 1954, in ki je določal, da je promet z zemljišči in stavbami, na katerih je lastninska pravica, prost med občani (5. člen ZPZS). Pogodba, s katero se prenese lastninska pravica na zemljišču, mora biti pismena (9. člen ZPSZ). Občan ni smel presegati z zakonom določenega maksimuma (13. - 17. člen ZPZS). Sodišči sta ugotovili, da je bila prodajna pogodba iz 1960. leta sklenjena v pisni obliki, da je vsebovala dovoljenje za prenos lastninske pravice, ki ga je tožnica tudi zahtevala 1963, vendar neuspešno. Revizijsko sodišče ugotavlja, da tožnici za pridobitev lastninske pravice s pravnim poslom, manjka pridobitni način, zato je lahko njen zahtevek utemeljen samo na podlagi priposestvovanja (paragraf 1460 ODZ). Toženci so ves čas vedeli za tožničino posest in tudi za to, da stanje vpisov v zemljiški knjigi ni točno. Tožnica se je po ugotovitvah sodišč upravičeno zanesla na pridobitev lastninske pravice s priposestvovanjem s strani svojih pravnih prednikov. Dobroverni posesti M. M. in nato tožnice ni nihče nasprotoval. Po presoji revizijskega sodišča je tožnica lastninsko pravico na nepremičnini pridobila na podlagi priposestvovanja z vštetjem priposestvovalne dobe svojih prednikov (1940 do 1960). Izpodbijana odločitev sodišča, da je lastnica sporne nepremičnine tožnica, je zato pravilna.

11. Ker uveljavljeni revizijski razlogi niso podani, je revizijsko sodišče neutemeljeni reviziji zavrnilo (378. člen ZPP).

Op. št. (1):    Primerjaj Finžgar A., Stvarno pravo, lastnina, s. 66-73, 220.

Zakon o prometu z zemljišči in stavbami člen 5, 9, 13 - 17.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.