Sodba II Ips 285/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-09-22

posojilna pogodba - obstoj pogodbe - dokazno breme - dokazna ocena - materialno dokazno breme - procesno dokazno breme

Tožnik je tisti, ki mora dokazati obstoj posojilne pogodbe s tožencem. Na tožniku je torej materialno dokazno breme. Stranka, ki nosi materialno dokazno breme, z uspešnim dokazom prevali procesno dokazno breme na nasprotno stranko, ta pa se bo z nasprotnimi dokazi trudila ovreči aktualni dokazni uspeh. Sodišče pa mora nato oceniti, ali je bila pri tem uspešna in nato svojo oceno tudi obrazložiti.

Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 1.182,38 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Tožnik je s tožbo z dne 24. 9. 2003 od sodišča zahteval, naj razsodi, da mu je toženec na podlagi ustno sklenjene posojilne pogodbe dolžan vrniti posojeni znesek 127.830 EUR. Tožnik je zatrjeval, da je poleg 500.000 DEM, ki jih je vložil v toženčevo podjetje A., tudi s tožencem osebno sklenil posojilno pogodbo za 127.830 EUR (protivrednost 250.000 DEM). Toženec je tem trditvam nasprotoval in je vztrajal pri tem, da sta se s tožnikom dogovorila, da mu izroči 500.000 DEM, od tega 250.000 DEM kot kupnino za poslovni delež s tem, da ta denar toženec vloži v podjetje kot svoje posojilo, 250.000 DEM pa kot posojilo družbi. Toženec je navedel, da izročeni znesek tako predstavlja posojilo dano družbi.

2. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku tožnika ugodilo. Sodišče druge stopnje je o pritožbi odločalo dvakrat. Zoper prvo odločitev sodišča druge stopnje je toženec vložil revizijo in je v reviziji opozoril na vrsto nasprotij, napak in nedoslednosti v obrazložitvi sodišča prve stopnje. Zato je Vrhovno sodišče reviziji ugodilo in je v razveljavitveni odločbi opozorilo, naj sodišče druge stopnje v ponovljenem sojenju, glede na to, da gre za razmerje z mednarodnim elementom, najprej odloči, katero prvo je treba uporabiti pri odločanju o sporu, nato pa odpravi procesne kršitve in odgovori tudi na pritožbeni očitek, da sodišče prve stopnje pravila o dokaznem bremenu ni pravilno uporabilo.

3. Sodišče druge stopnje je tudi drugič potrdilo sodbo sodišča prve stopnje o zavrnitvi tožnikovega zahtevka. Zoper to odločitev toženec vlaga revizijo iz vseh revizijskih razlogov in predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in sodbi sodišča druge in prve stopnje spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa, da obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje pred drugim senatom. V reviziji navaja, da višje sodišče ni upoštevalo napotkov Vrhovnega sodišča in da to kaže na nezakonit vpliv pooblaščenca tožeče stranke na delo sodišča. Reviziji prilaga pisanje toženčeve matere in samega toženca o ozadju spora s pooblaščencem tožeče stranke. Poudarja, da je zato, ker je napačno izhodišče sodišča, da je šlo za posojilno pogodbo, napačna tudi odločitev o tem, katero pravo je treba uporabiti. Toženec meni, da je izpodbijana sodba tako očitno napačna, da jo je mogoče označiti za arbitrarno, zaradi česar je po njegovem mnenju kršeno eno izmed procesnih jamstev iz 22. člena Ustave Republike Slovenije (v nadaljevanju URS). Pri tem se sklicuje na odločbi Ustavnega sodišča, št. Up-123/02 in Up-1267/08. Meni, da je sodišče druge stopnje z napačnim preračunom prisojenega zneska iz tolarske v evrsko vrednost prekoračilo tožbeni zahtevek in poseglo v temeljno načelo pravdnega postopka iz 2. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Meni tudi, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na pritožbene navedbe in da je zaradi tega podana kršitev iz 8. in 12. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ter kršitev 22. ter 25. člena URS.

4. Toženec v reviziji opozarja, da so vse priče, na katerih izpovedbo se opira sodišče, dolgoletni tožnikovi prijatelji. Meni, da zato zgolj skladnost njihovih izjav ne more biti edini razlog za oceno, da je bila res sklenjena posojilna pogodba. Toženec meni, da je iz številnih dejstev razvidno, da je imel tudi priča F. H. bistveno tesnejši odnos s tožnikom kot s tožencem (dostop do tožnikovega sefa in hranilne knjižice). Navaja, da skladne izjave prič, da je bil sporni znesek izročen v lokalu in ne v toženčevi pisarni, tudi ne morejo biti zadosten razlog za oceno o neverodostojnosti njegove izpovedi v celoti. Meni, da sodišče ni odgovorilo na njegov ugovor, da ni življenjsko, da bi se tak znesek izročal v lokalu. Poudarja, da sodišče tožniku slepo verjame, da mu je posodil denar, ne da bi preverilo, ali je res pred tem plačal celo kupnino za poslovni delež, ali pa je bila izročena vsota del tega zneska. Navaja, da je sodišče druge stopnje samovoljno spremenilo trditve toženca na način, kot da si je on v svojem imenu sposodil denar, tega pa kasneje kot fizična oseba vložil v družbo. Toženec meni, da če sodišče druge stopnje sprejema zaključek, da je denar položil na račun podjetja, je potem logičen nadaljnji zaključek, da je šlo za posojilo družbi in ne za posojilo, ki bi bilo dano njemu osebno za osebne potrebe. Toženec navaja, da je sodišče druge stopnje šele v drugostopenjskem postopku prvič vpogledalo v pogodbe o nakupu hiše in avta, s katerimi je dokazoval, da posojila ni porabil za osebne potrebe. Opozarja, da je sodišče druge stopnje na njegov očitek o pristranskosti prič navedlo, da jih je predlagal tudi on. Pri tem poudarja, da jih je predlagal zato, ker je bil prepričan, da bodo potrdile njegovo trditev, da je šlo za posojilo. Navaja, da je sodišče pri odgovoru na ugovor, da ni predložil potrdila za plačilo celotne kupnine v višini 500.000 DEM, prišlo samo s sabo v nasprotje. Navedlo je namreč, da tudi toženec ni dokazal, da naj bi naknadno plačal še 24.000 EUR na račun kupnine, kar pa je v nasprotju z izhodiščno ugotovitvijo sodišča, da je tožnik vso kupnino v znesku 500.000 DEM plačal že v decembru 2001. Toženec meni, da bi se sodišče moralo opreti predvsem na listine in da je napačno stališče, da je toženec tisti, ki bi moral dokazati, da posojilna pogodba ni bila sklenjena. Poudarja, da iz izvedenih dokazov izhaja, da sta s tožnikom začela sodelovati jeseni 2001 in so zato zaključki sodišča druge stopnje o zaupnem odnosu med njima v nasprotju z ugotovljenimi dejstvi. Toženec nato v točki V. revizije izčrpno navaja razloge, s katerimi izpodbija sodbo sodišča prve stopnje. Ker je revizija pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam druge stopnje, jih revizijsko sodišče ne povzema.

5. Sodišče je revizijo vročilo Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožniku, ki je nanjo odgovoril. Navaja, da so neresnični očitki toženca njegovemu pooblaščencu in jih toženec uporablja zato, ker nima pravnih argumentov. Navaja, da je sodišče druge stopnje utemeljilo uporabo slovenskega prava in tako tudi sledilo navodilom Vrhovnega sodišča. Meni, da bistveni del revizije predstavlja izpodbijanje na prvi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja, kar ni revizijski razlog. Poudarja, da je po drugem odstavku 270. člena ZPP revizija glede prekoračitve tožbenega zahtevka dovoljena le, če je to kršitev storilo sodišče druge stopnje, vrednost spornega predmeta pa je izračunalo že sodišče prve stopnje. Navaja, da je sodišče druge stopnje v celoti upoštevalo napotek Vrhovnega sodišča in obrazložilo, kako je prišlo do zaključka o neutemeljenosti pritožbenih navedb. Meni tudi, da glede odločilnih dejstev med razlogi sodišča prve in razlogi sodišča druge stopnje ni nobenih nasprotij in zato predlaga, naj Vrhovno sodišče revizijo zavrne.

7. Revizijsko sodišče uvodoma poudarja, da je bilo v prvi sodbi sodišča druge stopnje toliko napak in nasprotij, da je bil preizkus njene pravilnosti onemogočen, da pa je sodišče druge stopnje pri ponovnem odločanju vse napake odpravilo. Tako so neutemeljeni revizijski očitki, da je odločitev sodišča druge stopnje ponovno obremenjena s kršitvijo iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Neresen je revizijski očitek, da je višje sodišče kršilo temeljno načelo iz 2. člena ZPP, ker je kot vrednost spora navedlo znesek 127.830 EUR, ki izhaja iz potrdila o izročenem znesku, namesto 125.371,71 EUR, kolikor bi znašal preračun tolarskega zneska, ki ga mora toženec plačati po sodbi sodišča prve stopnje in ga je sodišče prve stopnje pridobilo iz preračuna iz zneska 127.830 EUR. Revizijsko sodišče je zato v nadaljevanju preverilo le, ali je sodišče druge stopnje odgovorilo na vse pomembne pritožbene očitke in ali je pravilno odločilo, da je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo pravila o dokaznem bremenu, pri dokazni oceni pa upoštevalo metodologijo iz 8. člena ZPP.

8. Obe sodišči sta pravilno izhajali iz tega, da je tožnik tisti, ki mora dokazati obstoj posojilne pogodbe s tožencem. Na tožniku je torej materialno dokazno breme. Medtem, ko je materialno dokazno breme ves čas postopka na eni stranki, se procesno dokazno breme, ki pomeni strankino dolžnost predlagati dokaz, med dokaznim postopkom premešča. Stranka, ki nosi materialno dokazno breme, z uspešnim dokazom prevali procesno dokazno breme na nasprotno stranko, ta pa se bo z nasprotnimi dokazi trudila ovreči aktualni dokazni uspeh.(1)  Sodišče pa mora nato oceniti, ali je bila pri tem uspešna in nato svojo oceno tudi obrazložiti.

9. Pravilna je ocena sodišč prve in druge stopnje, da je tožnik s predložitvijo potrdila o prejemu 127.830,00 EUR (protivrednost 250.000 DEM in z izpovedjo prič uspel prevaliti procesno dokazno breme na toženca. V tem potrdilu namreč v primerjavi z drugima dvema potrdiloma ni navedeno, da naj bi šlo za kupnino za poslovni delež, navedeno tudi ni, da naj bi šlo za posojilo družbi, prejem pa je potrdil toženec osebno. Sodišče druge stopnje je obrazložilo, da so priče res izpovedovale le o tem, kar jim je povedal tožnik in gre zato za dokaze z nekoliko slabšo dokazno močjo, ki pa vendarle določeno dokazno moč imajo. Tudi na očitek o povezanosti prič s tožnikom je sodišče druge stopnje odgovorilo, da je njihovo zaslišanje predlagal tudi sam toženec, kar pomeni, da jih vendarle ni štel za tako tesno povezane s tožnikom, da bi bila že v naprej izključena njihova objektivnost. Višje sodišče je nato tudi obrazložilo, da dejstvo, kam je toženec vložil izročeni denar, ne more vplivati na oceno o tem, ali je bilo posojilo dano podjetju ali tožencu osebno. Sodišče druge stopnje je pravilno opozorilo, da je bistveno to, koga sta hoteli pogodbeni stranki zavezati za vračilo izročenega zneska. Zato ima sodišče druge stopnje prav, da je to, za kaj je bil denar porabljen, nepomembno, posledično pa so nepomembni tudi revizijski očitki o bistvenih kršitvah postopka pri izvajanju dokazov o teh dejstvih.

10. Pravilna je tudi nadaljnja ocena sodišča druge stopnje, da toženec ni uspel procesnega dokaznega bremena prevaliti nazaj na tožnika. Logično prepričljiva je obrazložitev, da tako kot tožnik ni predložil potrdil o plačilu preostalih 300.000 DEM kot kupnine za poslovni delež, tudi toženec svoje različice dogovora ni uspel dokazati z listinami, saj tudi ni predložil dokazov o plačilu 24.000 EUR, kar naj bi bil po njegovih trditvah zadnji obrok kupnine. Pravilen je zato zaključek, da že samo dejstvo, da je listinska dokumentacija o medsebojnem poslovanju tako pomanjkljiva, kaže na to, da sta pravdni stranki sklepali dogovore na podlagi medsebojnega zaupanja ne glede na trajanje medsebojnega sodelovanja. Med razlago višjega sodišča in sodišča prve stopnje tudi ni nasprotja glede ocene prepričljivosti toženčevih razlogov o tem, zakaj se tretje potrdilo od prvih dveh razlikuje. Medtem ko je prvostopenjsko sodišče poudarilo, da glede na to, da je toženec vedel za zaupen odnos med F. H. in tožnikom, ni prepričljiva njegova razlaga, da je potrdilo skopo zato, ker je H. hotel prikriti, v kakšne namene je bil denar izročen. Sodišče druge stopnje ta zaključek sodišča prve stopnje sicer nepravilno povzame, vendar nato vsebinsko naredi enak zaključek, kot sodišče prve stopnje. Navede, da glede na to, da sta pravdni stranki v pogodbi o nakupu poslovnega deleža zapisali, da se ta prenaša neodplačno, da pa sta oba povedala, da je (prikrita) kupnina znašala 500.000 DEM, tako iz tožnikovih kot iz toženčevih trditev izhaja, da o vseh izročenih zneskih na račun kupnine za poslovni delež nista zapisala potrdil. Zato je po oceni sodišča druge stopnje logičen zaključek, da že dejstvo, da je bilo potrdilo o izročitvi 127.830 EUR zapisano in da na njem ni bilo navedeno, da gre za kupnino za poslovni delež oziroma posojilo družbi, kaže, da sta hotela, da je za vračilo zavezan toženec osebno.

11. Revizijsko sodišče tako ocenjuje, da je pravilna odločitev sodišča druge stopnje, da je sodišče prve stopnje pri dokazni oceni upoštevalo metodološki napotek, ki ga daje 8. člen ZPP. Sodišče druge stopnje je v izpodbijani sodbi prepričljivo odgovorilo na vse pritožbene očitke in tudi natančno in izčrpno utemeljilo, zakaj je pravilna odločitev prvostopenjskega sodišča, da je tožnik svoje materialno dokazno breme izpolnil in zato sploh ni bilo treba uporabiti določbe 215. člena ZPP.

12. Ker je torej pravilna odločitev sodišč, da je bila med pravdnima strankama sklenjena posojilna pogodba, so tudi neutemeljeni revizijski očitki, da je zaradi napačne ocene narave pravnega razmerja med strankama napačna tudi odločitev o tem, katero pravo je treba uporabiti.

13. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da uveljavljani revizijski razlogi niso podani, zato je neutemeljeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

14. Odločitev, da toženec sam krije svoje stroške revizijskega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP in prvem odstavku 154. člena ZPP in je zajeta z izrekom o zavrnitvi revizije. Na podlagi navedenih določb pa mora toženec tožniku povrniti njegove stroške odgovora na revizijo v znesku 1.182,38 EUR (2100 točk po 0,46 EUR, 2% mat. stroške in 20 % DDV).

Op. št. (1):    J. Zobec v L. Ude in ostali, Pravdni postopek, Zakon s komentarjem, 2. knjiga, GV in Uradni list RS, Ljubljana 2006, str. 382.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.