Sodba I Ips 11899/2009-209
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-08-24

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvene kršitve določb kazenskega postopka - protispisnost - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - poslovna goljufija - preslepitev - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Zakonski znak preslepitve je konkretiziran v lažni zagotovitvi, da bo dobavljeno blago v celoti poravnano, čeprav je obsojenec vedel, da slednje ne bo izpolnjeno.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso.

1. Okrožno sodišče v Mariboru je s sodbo I K 11899/2009 z dne 31. 8. 2010 obsojena S. V. in R. N. spoznalo za kriva kaznivih dejanj poslovne goljufije po drugem v zvezi s prvim odstavkom 234. a člena Kazenskega zakonika (KZ) obsojenega S. V. pa tudi zaradi kaznivega dejanja zlorabe bančne in kreditne kartice po drugem v zvezi s prvim odstavkom 253. člena KZ. Obsojenemu S. V. je določilo posamezni kazni dve leti in šest mesecev zapora in štiri mesece zapora, nato pa mu po 2. točki drugega odstavka 47. člena KZ izreklo enotno kazen dve leti in devet mesecev zapora, obsojenemu N. pa je izreklo kazen dve leti zapora. Obsojenemu S. V. je v izrečeno kazen vštelo čas, ki ga je prebil v priporu, obsojenemu N. pa čas pridržanja. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je oba obsojenca oprostilo povrnitve vseh stroškov kazenskega postopka, odločilo pa tudi, da se nagrada in potrebni izdatki zagovornikov izplačajo iz proračunskih sredstev.

2. Višje sodišče v Mariboru je s sodbo III Kp 11899/2009 z dne 9. 12. 2010 pritožbi zagovornic obeh obsojencev zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, obsojenca pa oprostilo povrnitve stroškov pritožbenega postopka ter odločilo, da se nagrada in potrebni izdatki zagovornic izplačajo iz proračunskih sredstev.

3. Zagovornik obsojenega R. N. je zoper navedeno pravnomočno sodbo pravočasno vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve kazenskega zakona in bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi ter prvostopenjsko in drugostopenjsko sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

4. Vrhovna državna tožilka v odgovoru, podanem po drugem odstavku 423. člena ZKP, meni, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Po njenem obrazloženem stališču niso podane z zahtevo za varstvo zakonitosti uveljavljane kršitve zakona.

5. Predlog vrhovne državne tožilke je Vrhovno sodišče vročilo obsojencu in zagovorniku, ki se o njem nista izjavila.

6. Po zagovornikovih navedbah je s pravnomočno sodbo kršen kazenski zakon iz 1. točke 372. člena ZKP. Meni, da zakonski znak preslepitve v opisu obsojencu očitanega kaznivega dejanja ni konkretiziran. Prav tako ocenjuje, da je ista kršitev kazenskega zakona podana, ker ni vzročne zveze med obsojenčevim izvršitvenim dejanjem in nastankom premoženjske škode gospodarski družbi P. d. d. Vzročna zveza je bila pretrgana z ravnanjem soobsojenega S. V., ki je z bančnega računa družbe E. d. o. o., dvigoval gotovino, ki jo je zvečine zapravil za lastne potrebe.

7. Neutemeljeno vložnik zahteve sodbenemu izreku očita pomanjkljivost v zvezi s konkretizacijo enega od zakonskih znakov obravnavanega kaznivega dejanja. V izreku je opisano, da sta obsojena S. V. in R. N. pri nabavi blaga za gospodarsko družbo E. d. o. o., pri sklenitvi pogodbe preslepila druge s prikazovanjem, da bodo obveznosti izpolnjene, pa je zaradi delne neizpolnitve obveznosti za stranke nastala velika premoženjska škoda. Temu sledi opis, ki se nanaša na delovanje obsojenega R. N., v katerem sta opredeljena potek in vsebina dogovora z gospodarsko družbo P. d. d., in izrecno navedeno, da je obsojenec lažno zatrjeval, da bo gospodarska družba E. d. o. o., dobavljeno blago v celoti plačala, nato pa, da sta s soobsojenim S. V. (ravnanje slednjega je prav tako opisano) na tak način dosegla, da je gospodarska družba P. d. d., na podlagi sklenjene pogodbe in njunih naročil gospodarski družbi E. d. o. o., dostavila naročeno blago, katerega prevzem, prevoz in nadaljnjo prodajo je za gospodarsko družbo E. d. o. o., organiziral obsojeni R. N. Nadaljnji opis vsebuje trditev, da obsojenca že ob sklenitvi pogodbe nista imela namena v celoti poravnati račune za dobavljeno blago ter navedbo o višini nastale premoženjske škode gospodarski družbi P. d. d. Na podlagi takšnega opisa ni mogoče sklepati, da ni konkretiziran zakonski znak preslepitve. Preslepitev (v bistvu goljufanje) je v lažni zagotovitvi, da bo dobavljeno blago v celoti poravnano, čeprav je obsojenec vedel, da slednje ne bo izpolnjeno.

8. Po določbi prvega odstavka 372. člena ZKP je kršitev kazenskega zakona podana, če je zakon prekršen v vprašanju, ali je dejanje, za katerega se obtoženec preganja, kaznivo dejanje. Med drugim je na to kršitev mogoče sklepati tudi v primeru, če dejanje, ki je opisano v izreku sodbe, nima vseh zakonskih znakov. Ker izrek pravnomočne sodbe vsebuje vse zakonske znake kaznivega dejanja poslovne goljufije iz drugega odstavka 334. a člena KZ, ki so vključno s preslepitvijo opredeljeni s konkretnimi dejstvi in okoliščinami, uveljavljana kršitev kazenskega zakona ni podana.

9. Pri navedbah, s katerimi zahteva problematizira vzročno zvezo, je treba upoštevati dejansko stanje, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in v sodbi tudi obrazložilo (drugi odstavek na 13. strani in prvi odstavek na 14. strani prvostopenjske sodbe). Sodišče je namreč presodilo, da je obsojeni R. N. bil znanec soobsojenega S. V. in da je vedel za njegove finančne težave (obstoječe že v času sklenitve poslovne pogodbe) in da jih želi rešiti z nepošteno pridobljenim denarjem. V takem položaju ni mogoče slediti stališču vložnika zahteve o pretrganju vzročne zveze med ravnanjem obsojenega N. in nastalimi posledicami. Tudi sicer gre pri ugotavljanju vzročne zveze v prvi vrsti za dejansko vprašanje, ki ga z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče izpodbijati (drugi odstavek 420. člena ZKP). O tem bi bilo mogoče presojati le, če bi dejanske okoliščine narekovale pravno sklepanje o prekinitvi vzročne zveze, sodišče pa bi kljub temu sprejelo nasproten pravni zaključek. Ker temu ni tako, je zahteva tudi v tem obsegu neutemeljena.

10. Vložnik zahteve uveljavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZPK s trditvijo, da so navedbe v zvezi z ugotovljenim obsojenčevim izvršitvenim dejanjem protispisne. Na to kršitev je mogoče sklepati, če je o odločilnih dejstvih precejšnje nasprotje med tem, kar se navaja v sodbi o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. V bistvu gre za situacije, v katerih sodišče vsebino izvedenih dokazov v obrazložitvi sodbe povzema v nasprotju z njihovo dejansko in na podlagi tega sklepa na obstoj ali neobstoj določenih odločilnih dejstev.

11. V obrazložitvi zahteve njen vložnik navaja, da je do sklenitve posla prišlo na pobudo in iniciativo družbe P., ki je zahtevala za realizacijo ustrezna zavarovanja ter se pri tem sklicuje na izpovedbi predstavnikov družbe P., zlasti na izpovedbo priče B. Č. V nadaljevanju navaja okoliščine, ki po njegovi oceni kažejo, da je sklenitev posla bila v gospodarskem interesu P. d. d., in da bi posel bil uspešen, če ne bi prišlo do ravnanja soobsojenega V. ter zaključuje, da sklenjena pogodba med P. d. d., in družbo E. d. o. o., v sami osnovi ne izkazuje goljufivega ozadja. Obsojeni R. N. ni bil razlog za to, da je P. d. d., 26. 7. 2006 podpisal pogodbo z družbo E., d. o. o. Tudi če bi se obsojenec izdajal za direktorja E. d. o. o., to ni dokaz njegovega preslepitvenega namena.

12. Iz teh navedb ni razvidno, da je sodišče bistveno kršilo določbe iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Vložnik zahteve ni konkretno navedel v smislu te določbe upoštevna nasprotja oziroma protispisnosti v obrazložitvi napadene pravnomočne sodbe, temveč z lastno presojo posameznih dejstev in izvedenih dokazov izpodbija dejanske ugotovitve sodišča. S tem pa uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja. Zaradi zmotne in tudi nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti (drugi odstavek 420. člena ZKP).

13. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je ugotovilo, da niso podane kršitve zakona, na katere se sklicuje vložnik zahteve. Zato je zahtevo zagovornika obsojenega R. N. za varstvo zakonitosti zavrnilo (425. člen ZKP). V skladu s takšno odločitvijo je glede na premoženjske razmere, razvidne iz podatkov kazenskega spisa, dolžan plačati sodno takso kot strošek, ki je nastal s tem izrednim pravnim sredstvom (98. a člen v zvezi s prvim odstavkom 95. člena in 6. točko drugega odstavka 92. člena ZKP).

ZKP člen 371, 371/1-11, 372, 372-1, 420, 420/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.