Sodba I Ips 51/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-04-14

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

bistvene kršitve določb kazenskega postopka - nerazumljiv izrek - kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - poslovna goljufija - zakonski znaki kaznivega dejanja

Kaznivo dejanje poslovne goljufije po 234. a členu KZ je storjeno tudi v primeru, če storilec pogodbenega partnerja preslepi pri samem izvajanju pogodbe in ne le ob sklepanju posla.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec je dolžan plačati sodno takso.

1. Okrožno sodišče v Kopru je s sodbo K 105/2008 z dne 18. 5. 2009 obsojenega M. N. spoznalo za krivega kaznivega dejanja poslovne goljufije iz prvega odstavka 234. a člena Kazenskega zakonika (KZ) ter mu izreklo po 56. in 57. členu KZ-1 pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen osem mesecev zapora in preizkusno dobo treh let. Oškodovano družbo V. d. o. o. je s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pravdo, odločilo pa, da je obsojenec dolžan vrniti 6.480,19 EUR protipravne premoženjske koristi. Po prvem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je odločilo, da je dolžan povrniti stroške kazenskega postopka in plačati sodno takso.

2. Višje sodišče v Kopru je s sodbo Kp 263/2009 z dne 9. 9. 2010 zavrnilo zagovornikovo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter odločilo, da je obsojenec dolžan plačati sodno takso kot strošek pritožbenega postopka.

3. Zagovornik je zoper navedeno pravnomočno sodbo pravočasno vložil zahtevo za varstvo zakonitosti iz razlogov po 1. in 2. točki prvega odstavka 420. člena ZKP. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot pristojno sodišče po prvem odstavku 423. člena ZKP, zahtevi ugodi in izpodbijani sodbi razveljavi ter postopek zoper obsojenca ustavi ter še odloči, da se mu povrnejo stroški zastopanja z zakonskimi zamudnimi obrestmi, tekočimi od izdaje sklepa dalje do plačila, v 15 dneh in pod izvršbo oziroma podrejeno izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve in druge stopnje v ponovno odločanje.

4. Vrhovna državna tožilka v odgovoru, podanem po drugem odstavku 423. člena ZKP, meni, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Po njenem obrazloženem stališču niso podane z zahtevo uveljavljane kršitve zakona.

5. Odgovor vrhovne državne tožilke je Vrhovno sodišče vročilo obsojencu in zagovorniku. Slednji v izjavi vztraja, da so podane kršitve zakona, navedene v zahtevi. Prav tako vztraja pri danem predlogu.

6. Po stališču vložnika zahteve je z izpodbijano pravnomočno sodbo kršen kazenski zakon, ker obsojenčevo dejanje nima vseh znakov kaznivega dejanja poslovne goljufije po prvem odstavku 234. a člena KZ. Kaznivo dejanje se lahko izvrši le z direktnim naklepom, ki mora biti podan že pri sklenitvi ali izvajanju pogodbe. V opisu dejanja ni vsebovan ta element. Zahteva uveljavlja tudi bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP s ponovljeno trditvijo, da je izrek sodbe nerazumljiv oziroma da nasprotuje sam sebi.

7. Obsojenčev preslepitveni namen je v izreku sodbe opisan z navedbo okoliščin, da je uslužbenki družbe V. d. o. o., Z. P. in direktorju te družbe V. L. vseskozi obljubljal, da bo obveznosti po posameznem računu poravnal ter ju v znak zaupanja tudi večkrat obiskal na sedežu družbe, zamolčal pa jima je, da je družba B. d. o. o. v slabem finančnem stanju in da na svojih bančnih računih nima denarja za plačilo blaga, ki ga nabavlja in ju na ta način preslepil, da sta mu izročila blago po neporavnanih računih. V skladu s takim opisom obsojenčevega ravnanja je sodišče ugotovilo dejansko stanje in sklepalo, da je obsojenec ravnal z goljufivim namenom, kar pomeni z direktnim naklepom ter v zvezi s tem navedlo dejstva, ki so podlaga takšnemu sklepanju (drugi odstavek na četrti strani prvostopenjske sodbe). Zato ni mogoče pritrditi zahtevi, da opis obsojenčevega ravnanja nima vseh znakov obravnavanega kaznivega dejanja. Pri tem je treba poudariti, da navedba krivdne oblike ni obvezna sestavina opisa kaznivega dejanja in da je kaznivo dejanje poslovne goljufije po 234. a členu KZ storjeno tudi v primerih, ko storilec pogodbenega partnerja preslepi pri samem izvajanju pogodbe in ne le ob sklepanju posla.

8. Trditve, da je izrek sodbe nerazumljiv, vložnik zahteve ni ustrezno obrazložil. Zato tega očitka Vrhovno sodišče ni moglo preizkusiti. Glede na določbe prvega odstavka 424. člena ZKP ni dovolj sklicevanje na kršitev zakona, temveč jo mora glede na že ustaljeno prakso vložnik zahteve tudi obrazložiti.

9. Zahteva tudi neutemeljeno trdi, da izrek napadene sodbe nasprotuje sam sebi. Takšna kršitev je podana le, če obstaja nasprotje glede dejanskega temelja sodbe ali če si nasprotujejo posamezne odločitve v izreku sodbe. V izreku ni nasprotja v opisu kaznivega dejanja, prav tako ne nasprotij v zvezi s posameznimi odločitvami. Družba V. d. o. o. je priglasila premoženjskopravni zahtevek v znesku 7.053,91 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 15. 12. 2005 naprej do plačila (list. št. 96). V skladu z določbo drugega odstavka 105. člena ZKP je sodišče oškodovano družbo napotilo s tem zahtevkom na pravdo, kar je v prvostopenjski sodbi tudi obrazložilo. Hkrati je odločilo, da je obsojenec dolžan vrniti 6.480,19 EUR protipravne premoženjske koristi, to je koristi, ki jo je pridobil s kaznivim dejanjem. Gre za odvzem premoženjske koristi, pridobljene s kaznivim dejanjem po določbah 95. člena KZ, po katerih nihče ne more obdržati premoženjske koristi, ki je bila pridobljena s kaznivim dejanjem ali zaradi njega (prvi odstavek 95. člena KZ). Zato zatrjevana bistvena kršitev določb kazenskega postopka ni podana.

10. Trditev zahteve, da gre v celotni zadevi le za civilnopravno razmerje in ne za kaznivo dejanje, izhaja iz drugačne ocene ugotovljenih dejstev, kot jo je sprejelo sodišče, s čimer njen vložnik v nasprotju z drugim odstavkom 420. člena ZKP nakazuje na zmotno ugotovitev dejanskega stanja.

11. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je ugotovilo, da niso podane kršitve zakona, na katere se sklicuje vložnik zahteve. Zato je zagovorniku zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo (425. člen ZKP) in odločilo, da je obsojenec glede na premoženjske razmere, razvidne iz podatkov kazenskega spisa, dolžan plačati sodno takso kot strošek, ki je nastal s tem izrednim pravnim sredstvom (98. a člen v zvezi s prvim odstavkom 95. člena in 6. točko drugega odstavka 92. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.