Sodba I Ips 7226/2009-39
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-09-15

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - šikaniranje na delovnem mestu - zakonski znaki kaznivega dejanja - način izvršitve - psihično nasilje - trpinčenje - pravna opredelitev

Pri kaznivem dejanju šikaniranja na delovnem mestu je v obravnavanem primeru odločilnega pomena nastop prepovedanih posledic ponižanosti in prestrašenosti oškodovanca, kot posledica obdolženčevega napada na njegovo dostojanstvo in možnosti izgube službe.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi, da je bila z izpodbijano pravnomočno sodbo kršena določba prvega odstavka 197. člena Kazenskega zakonika na način iz 1. točke 372. člena Zakona o kazenskem postopku.

1. Okrajno sodišče v Šmarju pri Jelšah je s sodbo K 7226/2009 z dne 4. 2. 2010 obdolženega D. P. spoznalo za krivega storitve kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1). Izreklo mu je pogojno obsodbo, v okviru katere mu je določilo kazen tri mesece zapora, ki ne bo izrečena, če v preizkusni dobi enega leta ne bo storil novega kaznivega dejanja. Sodišče je D. P. naložilo povrnitev stroškov kazenskega postopka ter plačilo sodne takse. Višje sodišče v Celju je s sodbo II Kp 7226/2009 z dne 19. 10. 2010 ugodilo pritožbi obdolženčevih zagovornikov ter sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da se D. P. oprosti storitve očitanega kaznivega dejanja. Sodišče je odločilo, da stroški kazenskega postopka obremenjujejo proračun.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodbo je vrhovna državna tožilka vložila zahtevo za varstvo zakonitosti. V zahtevi navaja, da je napačen zaključek višjega sodišča, da je obravnavano kaznivo dejanje podano le v primeru ponavljajočega se in sistematičnega psihičnega maltretiranja, temveč je prepovedane posledice, opisane v prvem odstavku 197. člena KZ-1, mogoče povzročiti tudi z drugimi dejanji, sposobnimi, da povzročijo predvidene posledice. Iz izreka sodbe sodišča prve stopnje je razvidno, da se obdolžencu očitata ravnanji v dveh različnih dneh, zato je mogoč zaključek, da je obdolženec ravnanji ponovil. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi, in v skladu z drugim in prvim odstavkom 426. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) ugotovi, da je bil z izpodbijano sodbo prekršen zakon.

3. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila poslana v odgovor obsojencu in njegovim zagovornikom, ki so v odgovoru na zahtevo izrazili nestrinjanje s stališčem vrhovne državne tožilke ter poudarili, da šikaniranje na delovnem mestu ne zajema enkratnega, osamljenega dogodka, temveč mora iti za sistematično, dalj časa trajajoče dejanje.

4. Z obsodilno sodbo sodišča prve stopnje je bilo ugotovljeno, da je D. P. na delovnem mestu s psihičnim nasiljem pri delavcu D. S. povzročil ponižanje in prestrašenost, tako da je dne 4. 11. in 6. 11. 2008 v podjetju, ko je oškodovanec k njemu kot odgovorni osebi za varstvo pri delu prinesel obrazec interne prijave nezgode pri delu, začel nanj vpiti: „Smrkavec, kaj si misliš, vrezal si se nalašč, da bo zoper njega uvedel interno preiskavo in če se bo ugotovilo, da je delal brez rokavic, da ga bo odpustil iz službe, zakaj hodi k odvetniku, da ima prijatelja na zavarovalnici in za poškodbo ne bo dobil ničesar“, zaradi česar se je oškodovanec počutil ponižanega in prestrašenega, zaradi možnosti izgube službe pa sprva tudi ni upal vložiti odškodninskega zahtevka.

5. Višje sodišče v Celju je pritožbi obdolženčevih zagovornikov ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je D. P. oprostilo obtožbe storitve kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu. V razlogih sodbe je pritožbeno sodišče navedlo, da dejanja, opisanega v krivdoreku sodbe sodišča prve stopnje, ni mogoče subsumirati pod določbo prvega odstavka 197. člena KZ-1. Po stališču pritožbenega sodišča, ki se je sklicevalo na 26. člen Evropske socialne listine ter na četrti odstavek 4. člena Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR), se za šikaniranje na delovnem mestu (mobbing) šteje le ponavljajoče se psihično maltretiranje z različnimi aktivnostmi na sistematičen način, s ciljem in posledico degradacije delovnih pogojev, ki lahko privedejo do kršitve človekovih pravic. Po presoji sodišča druge stopnje ravnanja, opisanega v krivdoreku, ni mogoče opredeliti kot ponavljajočega se in sistematičnega psihičnega maltretiranja.

6. Kaznivo dejanje šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena KZ-1 stori, kdor na delovnem mestu ali v zvezi z delom s spolnim nadlegovanjem, psihičnim nasiljem, trpinčenjem ali neenakopravnim obravnavanjem povzroči drugemu zaposlenemu ponižanje ali prestrašenost.

7. Trpinčenje oziroma mobbing (za katerega je, kot pravilno ugotavlja pritožbeno sodišče, značilno ponavljajoče se, sistematično, graje vredno ali očitno negativno in žaljivo ravnanje ali vedenje), ki se obdolžencu v obravnavanem primeru ni očitalo, je zgolj ena izmed štirih izvršitvenih oblik kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena KZ-1. D. P. se je očitalo, da je prepovedani posledici pri oškodovancu dosegel s psihičnim nasiljem. Iz opisa inkriminiranega ravnanja, vsebovanega v izreku sodbe sodišča prve stopnje, je mogoče razbrati zakonske znake najmanj dveh kaznivih dejanj, in sicer razžalitve po prvem odstavku 158. člena KZ-1 (obdolženec naj bi oškodovanca označil za smrkavca) ter kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po prvem odstavku 160. člena KZ-1 (obdolženec naj bi oškodovancu očital, da se je vrezal zanalašč, da bi dobil odškodnino), ki pa izgubita samostojnost in sta vsebovani v kaznivem dejanju šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena KZ-1. Obdolžencu očitano kaznivo dejanje se od kaznivih dejanj razžalitve in žaljive obdolžitve razlikuje po tem, da mora biti storjeno na škodo zaposlenega na delovnem mestu ali v zvezi z delom, in se za obstoj tega kaznivega dejanja (kot njegov zakonski znak) pri oškodovancu zahteva nastop vsaj ene prepovedane posledice; ponižanosti ali prestrašenosti oškodovanca.

8. Vrhovno sodišče ugotavlja, da so v opisu D. P. očitanega ravnanja v izreku sodbe sodišča prve stopnje vsebovani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena KZ-1. Pri tem je odločilnega pomena nastop prepovedanih posledic pri oškodovancu, ki obravnavano kaznivo dejanje loči od nekaterih kaznivih dejanj zoper čast in dobro ime. V obravnavanem primeru je kazenskopravni očitek obdolžencu vseboval opis ponižanosti in prestrašenosti oškodovanca, kot posledica obdolženčevega napada na njegovo dostojanstvo in možnosti izgube službe.

9. Glede na okoliščine konkretnega primera ni moč zavzeti stališča, ali je za obstoj psihičnega nasilja, kot enega izmed v zakonski dispoziciji alternativno naštetih izvršitvenih načinov kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena KZ-1, potrebno ponavljajoče se in sistematično ravnanje storilca, ali za to zadošča že njegovo enkratno aktivno ravnanje, usmerjeno proti zaposlenemu. Kot v zahtevi za varstvo zakonitosti pravilno ugotavlja vrhovna državna tožilka, iz kazenskopravnega očitka obdolžencu v izreku prvostopenjske sodbe izhaja, da naj bi psihičnega nasilja nad oškodovancem ne izvršil le enkrat, temveč dvakrat, z enodnevnim presledkom, z namenom odvrniti oškodovanca od uveljavljanja odškodninskega zahtevka zaradi poškodbe pri delu. D. P. očitano ravnanje je potemtakem mogoče označiti za ponavljajoče (storiti nekaj več kot enkrat) in sistematično (premišljeno, načrtno usmerjeno v dosego določenega cilja), zato razlogi sodbe sodišča druge stopnje, s katerimi je utemeljilo izrek oprostilne sodbe, niso napačni zgolj, ker se nanašajo na izvršitveno obliko trpinčenja oziroma mobbinga, ki se D. P. ni očitala, temveč so tudi v nasprotju z dejanskim opisom kaznivega dejanja, ki se je obdolžencu očitalo v izreku sodbe sodišča prve stopnje.

10. Vrhovno sodišče je ugotovilo, da so bili v opisu obdolženčevega ravnanja v izreku sodbe Okrajnega sodišča v Šmarju pri Jelšah vsebovani vsi zakonski znaki kaznivega dejanja šikaniranja na delovnem mestu po prvem odstavku 197. člena KZ-1. Višje sodišča je zato z ugoditvijo pritožbi obdolženčevih zagovornikov in izrekom oprostilne sodbe kršilo prvi odstavek 197. člena KZ-1 na način iz 1. točke 372. člena ZKP. Ker je zahteva za varstvo zakonitosti vložena v obdolženčevo škodo in je utemeljena, je Vrhovno sodišče v skladu z določbo drugega odstavka 426. člena ZKP zahtevi ugodilo tako, da je ugotovilo kršitev zakona, ne da bi poseglo v pravnomočno sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.