Sodba II Ips 421/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2012-03-29

Sodba Vrhovnega sodišča št. II Ips 421/2011 z dne 29. 3. 2012 se razveljavi in zadeva se vrne drugemu senatu tega sodišča v novo odločanje.

objektivna odgovornost - krivdna odgovornost - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza - izključni vzrok - oprostitev odgovornosti - ravnanje oškodovanca - nepričakovanost dogodka - vzpenjanje na rovokopač v obratovanju posredni oškodovanci - razveljavitev odločbe pred Ustavnim sodiščem

Pritrdilni odgovor na vprašanje, ali je obratovalec rovokopača mogel pričakovati, da se bo na stroj v obratovanju nepooblaščeno povzpel povprečno skrben človek (kaj šele tehnično izkušena in izobražena oseba) ni sprejemljiv. Plezanja na stroj v obratovanju namreč ni mogoče označiti za racionalno (razumno) ravnanje. Škoda v danem primeru tako ne pomeni realizacijo tiste nevarnosti, pred posledicami katere varujeta določbi drugega odstavka 154. člena in določba 173. člena ZOR.

Revizijama toženih strank se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se delno spremeni tako, da se pritožbama toženih strank ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v  1. točki izreka spremeni tako, da se tožbeni zahtevek zoper toženi stranki C. d.d. in P. R., zavrne in v 3. točki izreka tako, da je prva  tožeča stranka dolžna povrniti pravdne stroške prvi toženi stranki v višini 3.559,83 EUR in drugo tožene stranke v višini 4.135,53 EUR, vse v 15. dneh od vročitve te sodbe, od. 16. dne dalje pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Sodba sodišča druge stopnje se spremeni tudi v drugem odstavku izreka tako, da se glasi: „Prva tožeča stranka je dolžna povrniti stroške pritožbenega postopka: prvi toženi stranki v višini 4.288,45 EUR, drugi toženi stranki v višini  2.809,15 EUR in stranskemu intervenientu v višini 1.702,18 EUR,  vse v 15. dneh od vročitve te sodbe, od. 16. dne dalje pa skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi.“

Revizija prve in druge tožeče stranke se zavrne.

Prva tožeča stranka je dolžna povrniti tudi stroške revizijskega postopka in sicer prvi toženi stranki v višini 5.089,88 EUR, drugi toženi stranki  v višini 3.387,7 EUR ter stranskemu intervenientu v višini 1.702,18 EUR, v 15. dneh od prejema te odločitve, od tedaj dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

1. Prvi tožnik se je 5. 9. 1994 hudo telesno poškodoval, ko se je (kot vodja vzdrževanja vodovodov pri K.) v času gradnje podpornega cestnega zidu povzpel na delovni stroj – rovokopač z namenom, da bi strojnika opozoril na bližino vodovodne napeljave, stroj pa se je nato začel premikati in je s ceste zgrmel po pobočju navzdol še preden je prvemu tožniku uspelo sestopiti. Druga tožnica pa je od toženih strank zahtevala plačilo odškodnine zaradi težke invalidnosti moža (prvega tožnika). Pri cestnih delih je bila prva tožena stranka udeležena kot izvajalec del, drugi toženec (lastnik in upravljalec rovokopača) pa kot podizvajalec.

2. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da sta toženi stranki nerazdelno dolžni plačati prvemu tožniku 62.838,64 EUR z obrestmi, drugi tožnici pa znesek 6.259,39 EUR z obrestmi. Presodilo je, da je do premika stroja prišlo zaradi tega, ker je tožnik nehoteno premaknil ročico za pogon stroja v smeri naprej-nazaj, ki ga je sama konstrukcija rovokopača omogočala. Ker je rovokopač v obratovanju nevarna stvar, toženi stranki odgovarjata objektivno. Krivdno odgovornost toženih strank pa je sodišče videlo v tem, da prva tožena stranka z opustitvijo zavarovanja delovišča ni preprečila možnosti dostopa do kraja nevarne dejavnosti, drugi toženec pa je pristal na uporabo nevarne stvari v takšnih okoliščinah. Nepravilno pa je bilo tudi ravnanje tožnika, ki je kot tehnično izobražena oseba stopil na rovokopač med obratovanjem, čeprav bi se moral in mogel zavedati, da se s tem spravlja v nevarnost in da je takšno ravnanje v nasprotju s pravili varstva pri delu. Sodišče se je postavilo na stališče, da gre za deljeno odgovornost pravdnih strank v razmerju 50% na strani obeh toženih strank. Višji tožbeni zahtevek je sodišče zavrnilo in odločilo, da pravdne stranke nosijo vsaka svoje stroške postopka. Sodišče druge stopnje je pritožbe tožnikov, tožencev in stranskega intervenienta zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Revizijo sta vložila tožnika in obe toženi stranki. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v odločbi II Ips 260/2009 dne 16. 7. 2009 revizijama toženih strank ugodilo tako, da se tožbeni zahtevek zavrne in tožnikoma naloži plačilo stroškov postopka toženih strank. Revizijo tožečih strank je zavrnilo in odločilo o povrnitvi revizijskih stroškov.

4. Zoper odločbo Vrhovnega sodišča sta tožnika vložila ustavno pritožbo. Ustavno sodišče je z odločbo Up-1273/09-30 dne 13. 10. 2011 sodbo Vrhovnega sodišča     II Ips 260/2009 z dne 16. 7. 2009 razveljavilo in zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču v novo odločanje.

5. Revizijo sta prvi tožnik in druga tožnica vložila zoper zavrnilni del pravnomočne sodbe iz razloga zmotne uporabe materialnega prava, absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi kršitve Ustave. Tožnik se ne strinja z ugotovljenim deležem svoje soodgovornosti in v tem delu sodbama sodišč prve in druge stopnje očita nejasnost, nerazumljivost in nasprotja v razlogih sodb. Kršitev Ustave in določbe Zakona o pravdnem postopku (ZPP) je podana v tem, ker se sodišči nista ustrezno opredelili do vseh bistvenih trditev (da je odgovornost tožene stranke objektivna in krivdna v odnosu do krivdne odgovornosti tožnika; okoliščine na strani delavcev prvotoženke in na strani drugotoženca, ki so bile podlaga za nastanek škodnega dogodka; pravila o obrnjenem dokaznem bremenu). Kršitev 8. člena ZPP je podana, ker bi morala tožena stranka z gotovostjo dokazati, da je do premika rovokopača prišlo zaradi ravnanja tožnika. Vzrok za zdrs in prevrnitev stroja je bila namreč njegova nepravilna postavitev in fiksacija, kar je pojasnil tudi sodni izvedenec prof. dr. J. K. ter tožnik v vlogah iz marca 2007 in marca 2008, sodišči pa se do mnenja in tožnikovih navedb nista ustrezno opredelili. Kršitev določb postopka pa predstavlja tudi nezadovoljiva opredelitev sodišča do tožnikove soodgovornosti. Zatrjuje tudi napačno uporabo materialnega prava v zvezi z vprašanjem deljene odgovornosti ter obsega njegovega prispevka k nastanku škodnega dogodka. Nepravilna pa je odločitev sodišč tudi v stroškovnem delu. Predlaga spremembo sodbe sodišč druge in prve stopnje v smeri ugoditve tožbenemu zahtevku v celoti ter povrnitev pravdnih in revizijskih stroškov.

6. Prva tožena stranka je vložila revizijo zoper obsodilni del pravnomočne sodbe iz razloga zmotne uporabe materialnega prava. Sodišči sta zmotno uporabili določbe 149 do 152. člena Obligacijskega zakonika (OZ). Rovokopač je bil sicer v funkciji obratovanja, vendar je miroval – ni se gibal po cesti. Revident meni, da njegova odgovornost za škodni dogodek glede na ugotovitev sodišča, da se je tožnik povzpel na stroj in pri tem povzročil njegov premik, ni podana. Nevarnost ceste zaradi izgradnje podpornih zidov in izvajanje priprav za tako gradnjo pa ni v vzročni zvezi z nastalo škodo, saj toženi stranki nista mogli predvideti tožnikovega ravnanja, niti ga nista mogli preprečiti. Tudi pomanjkanje signalizacije, upoštevaje tožnikove kvalifikacije in ugotovljene okoliščine tega primera, niso v vzročni zvezi z nastankom škodnega dogodka. Predlaga, da revizijsko sodišče sodbo sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne temu sodišču v novo odločanje, podrejeno pa, da se izpodbijana sodba spremeni v smeri zavrnitve tožbenih zahtevkov v celoti.

7. Drugi toženec je vložil revizijo zoper obsodilni del pravnomočne sodbe iz razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Ne strinja se z zaključkom sodišča, da sama konstrukcija stroja omogoča njegov nehoteni premik ter da bi se morala druga tožena stranka zavedati, da takšen vklop lahko povzroči sama, kar pomeni, da bi moral biti stroj stabiliziran na način, ki bi premik onemogočal. Izvedenec A. S. je namreč zaključil, da je bil stroj v danih okoliščinah postavljen pravilno in da postavitev ročice v nevtralni položaj ni predstavljala napake. Sodišče je zmotno uporabilo določbe o objektivni odgovornosti, poleg tega pa tožena stranka ni pričakovala, niti ni mogla preprečiti ravnanja tožnika, ki je bil tehnično izobražen in je imel izpit iz varstva pri delu. Glede deljene odgovornosti je odločitev sodišča protislovna tudi v tem, da tožniku očita več nepravilnosti v njegovem ravnanju, odgovornost med njim  in tožencema pa porazdeli po enakih delih. Pomanjkljiva signalizacija tudi ni v vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Revident tožnikovega ravnanja ni mogel predvideti. Meni, da je edini vzrok za nastanek škodnega dogodka ravnanje tožnika ter da odgovornost toženih strank ni podana. Ravnanje prvega tožnika je bilo nepredvidljivo, nepričakovano in ga ni bilo mogoče preprečiti, niti se mu izogniti. Predlaga, da revizijsko sodišče sodbo sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in jo vrne temu sodišču v novo odločanje, podrejeno pa, da se izpodbijana sodba spremeni v smeri zavrnitve tožbenih zahtevkov zoper revidenta v celoti.

8. Sodišče je revizijo vročilo nasprotnim strankam, ki nanjo niso odgovorile in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

9. Revizija prve in druge tožeče stranke ni utemeljena, utemeljeni pa sta reviziji toženih strank.

10. Vse pravdne stranke izpodbijajo temelj tožbenega zahtevka in svojo (so)odgovornost za nastali škodni dogodek, zato je revizijsko sodišče vse revizije glede temelja in (so)odgovornosti obravnavalo skupaj.

11. Iz dejanskih ugotovitev sodišč prve in druge stopnje, ki jih na revizijski stopnji ni več mogoče izpodbijati (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhaja, da je rovokopač miroval (ni se premikal), v obratovanju je bila prednja nakladalna žlica (s katero je upravljal drugi toženec), škodni dogodek pa je posledica premika stroja.

12. Kot je Vrhovno sodišče pojasnilo v razveljavljeni odločbi II Ips 260/2009 z dne 16. 7. 2009 je pri obravnavani zadevi bistveno to, da je škodni dogodek posledica premika rovokopača in ne njegovega obratovanja z nakladalno žlico. Drugače povedano, obratovanje stroja (žlice) ni vzrok nastali škodi, škoda je nastala izključno zaradi njegovega premika. Vzrok premika stroja pa je po ugotovitvi sodišč ravnanje prvega tožnika, ki je ob tem, ko se je nepooblaščeno povzpel na stroj, nehote premaknil ročico za pogon stroja. Prav tako je v 13. in 14. točki obrazložitve razveljavljene odločbe Vrhovno sodišče pojasnilo zakaj po njegovem prepričanju niso pomembne druge okoliščine iz dejstvenega kompleksa konkretnega škodnega dogodka.

13. Da je bil stroj v obratovanju že, ko se je prvi tožnik povzpel vanj, glede na ugotovljeno dejansko stanje ni v vzročni zvezi z nastankom škodnega dogodka. Kljub temu, da je gradbeni stroj nevarna stvar, pa se v konkretnem škodnem dogodku rovokopač ni izmaknil nadzoru, „pobegnil“ in pri tem povzročil škodo. Rovokopač je bil pri miru, obratovala je le nakladalna žlica. Vzrok za nastali škodni dogodek  je bil zdrs rovokopača zaradi tega, ker je prvi tožnik pri vstopu v kabino rovokopača premaknil pogonsko ročico. Domneva vzročnosti po            173. členu ZOR, da škoda, nastala v zvezi z nevarno stvarjo, izvira iz te stvari, je namreč izpodbojna. Drugi odstavek 177. člena ZOR določa, da je imetnik stvari prost odgovornosti, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca ali koga tretjega, ki ga ni mogel pričakovati ali se njegovim posledicam izogniti ali jih odstraniti. Presoja o tem, ali je ravnanje tretjega oziroma oškodovanca izključni vzrok za nastalo škodo, sodi v področje razumevanja vzročne zveze. Izključnost je v tem, da obratovalec na potek dogodkov ni mogel vplivati, tako da bi škodo preprečil. Pojem izključnosti vzroka se tako navezuje na pojma nepričakovanosti in nepreprečljivosti. Pritrdilni odgovor na vprašanje, ali je obratovalec rovokopača mogel pričakovati, da se bo na stroj v obratovanju nepooblaščeno povzpel povprečno skrben človek (kaj šele tehnično izkušena in izobražena oseba) ni sprejemljiv. Plezanja na stroj v obratovanju namreč ni mogoče označiti za racionalno (razumno) ravnanje. Škoda v danem primeru tako ne pomeni realizacijo tiste nevarnosti, pred posledicami katere varujeta določbi drugega odstavka 154. člena in določba 173. člena ZOR.

14. Da je konstrukcija gradbenega stroja v obratovanju omogočala nehoten vklop ročice, po prepričanju Vrhovnega sodišča (glej točko 14 obrazložitve razveljavljene odločbe) ni v vzročni zvezi z nastankom škodnega dogodka. Iz ugotovljenega dejanskega stanja namreč izhaja, da če se prvi tožnik ne bi povzpel na rovokopač, tudi ne bi prišlo do premika pogonske ročice in posledično do zdrsa stroja. Za vklop ročice je bil potreben njen premik, saj se ročica ni premikala neodvisno od človekove volje. Ročico je po dejanskih ugotovitvah premaknil prvi tožnik. Da jo je premaknil nehote pa v konkretnem primeru ne more privesti do odgovornosti toženih strank. Z gradbenim strojem operira za to pooblaščena in usposobljena oseba. Nerazumsko je pričakovati, da bodo gradbeni stroji narejeni tako, da bodo ščitili nepooblaščene in neusposobljene osebe pred tem, da bi le-te nehote sprožile premik stroja in se pri tem morebiti nehote poškodovale.

15. Da je bil stroj (ne)ustrezno postavljen na delovišču, prav tako ni v vzročni zvezi z nastankom škodnega dogodka (glej 14. točko obrazložitve razveljavljene odločbe Vrhovnega sodišča). Postavitev stroja, četudi bi bila neustrezna, v konkretnem škodnem dogodku ni pravno relevantno dejstvo. Neustrezna postavitev gradbenega stroja načeloma še poveča polje nevarnosti, ki se ga pripisuje nevarni stvari. Vendar pa, kot že pojasnjeno, je v konkretnem primeru nevarna stvar tožniku „povzročila“ škodo izključno zaradi tega, ker se je prvi tožnik nanjo nepooblaščeno povzpel in jo spravil v gibanje.

16. Da se je prvi tožnik na rovokopač povzpel nepooblaščeno, ni sporno. Zastavilo pa se je vprašanje, ali sta toženi stranki ustrezno zavarovali delovišče. Kot sta ugotovili sodišči prve in druge stopnje, je bila cesta na kritičnem delu zaradi postavitve rovokopača popolnoma zaprta, vendar pa promet ni bil urejen s signalizanti, ki bi vozila ustavljali in tako preprečevali dostop do stroja v obratovanju. Signalizanti tako služijo urejanju prometa, kadar se opravlja delo na cesti. Vendar v konkretnem primeru do škodnega dogodka ni prišlo zaradi neustreznega prometnega režima. Tožnik je namreč svoje vozilo ustavil pred zaporo na cesti in se nato namenil na delovišče. Tožnik tekom postopka ni niti trdil, da ne bi vedel, da se nahaja na delovišču, prav tako pa se je dobro zavedal nevarnosti, ki izhaja iz nepooblaščenega  poseganja v delujočo mehanizacijo (glede na dejanske ugotovitve sodišča prve in druge stopnje je bil tožnik tehnično izobražena in izkušena oseba, kršil je pravila varstva pri delu in udejanjil povečano nevarnost stroja). Kot je pravilno povzelo že pritožbeno sodišče, se je tožnik sam spravil v situacijo, zaradi katere je prišlo do škodnega dogodka (prvi odstavek na zadnji strani odločbe pritožbenega sodišča) in opustitev postavitve signalizantov v konkretnem primeru nima pravno odločilnega pomena.

17. Glede zatrjevane procesne kršitve v zvezi z opredelitvijo sodišč do izvedenskega mnenja dr. J. K. je tožniku pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče v prvem odstavku na str. 7 obrazložitve sodbe in se nanj revizijsko sodišče v izogib ponavljanju v celoti sklicuje. Sodišči sta se opredelili in obrazložili vse bistvene okoliščine primera in jima s tem v zvezi ni mogoče očitati nobene kršitve določb pravdnega postopka ali Ustave. Nestrinjanje s sprejeto dokazno oceno pa pomeni izpodbijanje dejanskega stanja, kar na revizijski stopnji ni več dovoljeno (tretji odstavek 370. člena ZPP).

18. Mirujoč stroj, na katerega se je nepooblaščeno povzpel prvi tožnik, zanj v danih okoliščinah sam po sebi še ni bil nevaren in je tak postal šele s premikanjem. Vzrok za pričetek premikanja stroja pa je bil tožnikov nehoten premik ročice za pogon stroja, ko se je nepooblaščeno povzpel v kabino rovokopača. Po presoji Vrhovnega sodišča je bilo oškodovančevo ravnanje zunaj sfere objektivno odgovornega (drugi odstavek 177. člena ZOR), prav tako pa toženima strankama ni mogoče naprtiti krivdne odgovornosti za nastanek škodnega dogodka.  Zato je bilo treba na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP sodbi sodišč druge in prve stopnje spremeniti tako, kot to izhaja iz prve točke izreka, revizijo tožnikov na podlagi določbe 378. člena ZPP pa kot neutemeljeno zavrniti.

19. Sprememba odločitve o glavni stvari je narekovala tudi ustrezno spremembo odločitve o stroških postopka (drugi odstavek 165. člena v zvezi s 154. členom ZPP), pri čemer je revizijsko sodišče upoštevaje drugi odstavek 161. člena ZPP povrnitev stroškov naložilo le prvi tožeči stranki. V zvezi s stroški prvostopenjskega postopka je revizijsko sodišče upoštevalo odmero stroškov toženih strank na l. št. 340 in 342 ter stroške glavne obravnave dne 8. 1. 2008 ter ene dodatne vloge vsake od toženih strank. Pri odmeri stroškov pritožbenega in revizijskega postopka toženih strank ter stranskega intervenienta pa je revizijsko sodišče upoštevalo odmero stroškov, navedenih na  list. št. 371, 382, 432, 437, 505, 510, 512, 542, 546, 556, 582 in 600 spisa. Stroški so bili odmerjeni upoštevaje Odvetniško tarifo in Zakon o sodnih taksah.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.