Sklep III Ips 110/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2012-11-27

izstop družbenika iz družbe z omejeno odgovornostjo (d.o.o.) - izplačilo vrednosti poslovnega deleža - trditveno in dokazno breme - prekluzija - koncentracija postopka - pospešitev postopka - onemogočanje zlorabe procesnih pravic

V primeru, ko sodišče v nasprotju z določbami 286. člena ZPP ni upoštevalo prekluzije, je pri odločanju upoštevalo dejstva, ki so sicer relevantna (lahko tudi ključna) za vsebinsko pravilno odločitev. Lahko se zastavi vprašanje, ali je sodba, ki temelji na okrnjeni dejanski podlagi sploh lahko (bolj) zakonita in pravilna kot tista, ki upošteva vsa (ali pa vsaj popolnejša) relevantna dejstva. Argument za stališče, da tudi takšna kršitev pravil o prekluziji (lahko) pomeni bistveno kršitev določb pravdnega postopka, je ta, da bi nasprotno stališče privedlo do tega, da bi se sodišča uporabi določb o prekluziji izogibala, saj sankcije zaradi njihove neuporabe ne bi bilo. Odgovornost sodišča je, da v konkretnem primeru najde pravo ravnovesje med zagotovitvijo koncentracije in pospešitve postopka na eni strani ter težnjo po zagotavljanju materialno pravilne sodbe na drugi. V ozadju ureditve prekluzije pa ni le zagotovitev koncentracije in pospešitve postopka, pač pa lahko tudi onemogočanje zlorabe procesnih pravic. Prepoved zlorabe pravic sicer ne izključuje nujno procesne taktike – vendar le znotraj meja, ki jih določa zakon – v tem primeru 286. člen ZPP.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

1. Tožeča stranka je zahtevala sodno ugotovitev, da ima kot družbenica pravico izstopiti iz tožene stranke z dnem vložitve tožbe. Zahtevala je tudi izplačilo vrednosti svojega 10 % poslovnega deleža v toženi stranki, v znesku 15,000.000,00 SIT (sedaj 62.593,89 evrov). Na prvem naroku za glavno obravnavo dne 15. 6. 2007 sta pravdni stranki sklenili poravnavo glede izstopa iz družbe: predmet poravnave je bila ugotovitev, da je tožnik izstopil iz družbe dne 15. 6. 2007.

2. Sodišče prve stopnje je nato delno ugodilo dajatvenemu zahtevku in odločilo, da mora tožena stranka plačati tožeči vrednost 0,83 % poslovnega deleža v toženi stranki, to je znesek 3.200 evrov z obrestmi. Za presežek, to je 59.393,89 evrov z obrestmi, je tožbeni zahtevek zavrnilo, sodišče druge stopnje pa je pritožbo tožeče stranke zoper zavrnilni del zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožeča stranka vložila revizijo. Uveljavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava.

4. Postopek v tej zadevi se je pred sodiščem prve stopnje končal pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku ZPP-D (Uradni list RS, št. 45/2008). Zato se po drugem odstavku njegovega 130. člena nadaljuje po dotedanjih določbah Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP).

5. Sodišče je revizijo vročilo toženi stranki in Vrhovnemu državnemu tožilstvu RS. Tožena stranka je odgovorila na revizijo. Predlaga, naj jo sodišče zavrne.

6. Sodišči prve in druge stopnje sta svojo odločitev oprli na naslednja pravno odločilna dejstva:

tožeča stranka, ki je imela na dan izstopa 0,83 % poslovni delež v toženi stranki, je dne 15. 6. 2007 izstopila iz tožene stranke;

vrednost tožene stranke na dan izstopa je znašala 380.508,00 evrov.

7. Sodišče naj bi nedopustno ugotavljalo, da višina poslovnega deleža tožeče stranke v toženi stranki znaša 0,83 %. Sklenjena sodna poravnava naj bi namreč implicirala tudi ugotovitev, da poslovni delež tožeče stranke znaša 10 %. V času sklepanja poravnave, 15. 6. 2007, delež tožeče stranke ni bil sporen. Tožena stranka naj bi dotlej ne oporekala tožbeni navedbi, da znaša poslovni delež tožeče stranke 10 %. Ta ugovor je podala šele na (drugem) naroku dne 9. 5. 2008, torej prepozno in bi sodišče prve stopnje teh navedb ne smelo upoštevati.

8. Tožena stranka je v odgovoru na revizijo navedla, da 15. 6. 2007 ni bil opravljen prvi narok za glavno obravnavo. Šlo naj bi le za poravnalni narok, pa še ta naj bi ne bil zaključen. Po stališču tožene stranke je pomembno tudi to, da je stanje v registru javno dostopno in se zato domneva, da je vsakomur znano.

9. Iz vabila na narok dne 15. 6. 2007 je razvidno, da sta bili za ta dan pravdni stranki povabljeni na narok za glavno obravnavo. Vabilo je vsebovalo tudi opozorilo na določbo prvega in drugega odstavka 286. člena ZPP. Tudi iz zapisnika izhaja, da je bila ta dan opravljena (in zaradi izvedbe dokaza z izvedencem preložena) glavna obravnava. Skladno z določbo prvega odstavka 286. člena ZPP bi morali stranki najkasneje na tem naroku navesti vsa dejstva, ki so pomembna za utemeljitev njunih predlogov, ponuditi dokaze, potrebne za ugotovitev njunih navedb, in se izjaviti o navedbah in ponujenih dokazih nasprotne stranke, razen tistih dejstev in dokazov, ki jih brez svoje krivde nista mogli navesti na prvem naroku (drugi odstavek 286. člena ZPP). Ta omejitev glede možnosti navajati dejstva in predlagati dokaze (prekluzija) se nanaša tudi na prerekanje dejstev in dokazov. ZPP stranki nalaga obveznost, da (pravočasno) substancirano in obrazloženo prereka navedbe nasprotne stranke.(1) Četrti odstavek 286. člena določa, da se dejstva in dokazi, ki so navedeni v nasprotju z drugim in tretjim odstavkom 286. člena, ne upoštevajo.

10. Tožeča stranka je v tožbi izrecno navedla, da je družbenica tožene stranke z 10 % poslovnim deležem. Glede višine zahtevka je navedla, da ocenjuje „svoj delež 10 % na 15 milijonov SIT“. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo ugovarjala zahtevku tudi po višini, in sicer z navedbo, da „ni jasno, na kakšni osnovi je tožnik prišel do zneska 15,000.000,00 SIT“. Šele na drugi obravnavi, dne 9. 5. 2008 je nato izrecno navedla, da poslovni delež tožeče stranke ne znaša 10 %, ampak le 0,83 %.

11. Člen 212 ZPP nalaga vsaki stranki, da mora navesti dejstva in predlagati dokaze, na katere opira svoj zahtevek ali s katerimi izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika. Takšno obveznost toženi stranki nalaga tudi določba drugega odstavka 277. člena ZPP, po kateri mora biti odgovor na tožbo obrazložen. Tožena stranka s tem, da je v odgovoru na tožbo oporekala tudi višini zahtevka, ni izpolnila navedenih procesnih zahtev. Res je, da je tudi tožnik glede vrednosti svojega poslovnega deleža v tožbi navedel le oceno – to pa podkrepil le z nekaj splošnimi napotki, na kaj to oceno opira (poslovni prostori, gradbena parcela in dobiček) – takšno ravnanje pa opravičil s tem, da je bil od poslovanja tožene stranke odrinjen, zaradi česar je predlagal, naj točno vrednost ugotovi izvedenec. Na te (zelo splošne) navedbe je toženec odgovoril dovolj določno – čeravno je imel tudi podatke, na podlagi katerih bi bilo mogoče ugotoviti vrednost poslovnega deleža, sam pod nadzorom. Enega ključnih elementov za določitev višine zahtevka, to je poslovni delež tožeče stranke, ki naj bi znašal 10 %, pa je tožeča stranka v tožbi navedla povsem določno in nedvoumno. V tem delu bi tožena stranka mogla in morala že v odgovoru na tožbo, najpozneje pa na prvem naroku za glavno obravnavo, navedbi tožeče stranke oporekati – z navedbo nasprotnega dejstva, za katerega je iz obrazložitve sodbe razvidno, da je obstajalo že ob času vložitve tožbe. Glede na to, da gre za dejstvo, ki je v celoti v notranji sferi in pod nadzorom tožene stranke, tudi ne more biti nobenega dvoma, da je bilo toženi stranki v času, ko je prejela tožbo, znano. Tožena stranka je imela realno možnost, da se o tem ključnem dejstvu v postopku pravočasno izjavi. Okoliščina, da je delež družbenikov mogoče ugotoviti s pogledom v register, ne odvezuje stranke, da takšno dejstvo, če nanj opira svoje zahtevke oziroma ugovore, tudi navede.

12. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje s tem, ko je upoštevalo prepozno ključno navedbo tožene stranke o tem, da tožeča stranka nima 10 %, ampak ima le 0,83 % poslovni delež v toženi stranki, prekršilo določbo četrtega odstavka               286. člena. V primeru, ko sodišče (v nasprotju z določbami 286. člena ZPP) ni upoštevalo prekluzije, je pri odločanju upoštevalo dejstva, ki so sicer relevantna (lahko tudi ključna) za vsebinsko pravilno odločitev. Zato se lahko zastavi vprašanje, ali je v takšnem primeru sploh mogoče uporabiti določbo prvega odstavka 339. člena ZPP, ki sankcionira le tiste kršitve, zaradi katerih je sodba lahko nezakonita ali nepravilna. Ali je sodba, ki temelji na okrnjeni dejanski podlagi sploh lahko (bolj) zakonita in pravilna kot tista, ki upošteva vsa (ali pa vsaj popolnejša) relevantna dejstva. V teoriji in tudi še v praksi Vrhovnega sodišča ni izoblikovanega trdnega, ustaljenega in enotnega odgovora na to vprašanje. Ustavno sodišče je v zvezi z ureditvijo prekluzije v ZPP že izreklo, da „Spodbuda strankam, naj bodo aktivne, ne more biti postavljena le kot prošnja, saj bi zato ostala brez učinka, temveč kot zahteva z jasnimi sankcijami. Zakonska ureditev mora biti zasnovana tako, da od strank (učinkovito – pod grožnjo sankcije) zahteva, da se same skrbno in v ustreznem času pripravijo na pravdo“.(2) Argument za stališče, da tudi takšna kršitev pravil o prekluziji (lahko) pomeni bistveno kršitev določb pravdnega postopka, je ta, da bi nasprotno stališče privedlo do tega, da bi se sodišča uporabi določb o prekluziji izogibala, saj sankcije zaradi njihove neuporabe ne bi bilo.(3) Da je v takšnih primerih treba dati prednost procesni pravilnosti sodbe, je že izreklo tudi Vrhovno sodišče.(4)

13. Vrhovno sodišče je že večkrat izreklo, da pravila o prekluziji pomenijo poseg v pravico stranke v postopku in jih je treba restriktivno razlagati.(5) Zakonodajalec je ob uzakonitvi pravila očitno presodil, da je takšen poseg v ustavno pravico iz 22. člena Ustave na načelni ravni dopusten. To je v navedeni odločbi potrdilo tudi Ustavno sodišče. Opozorilo pa je, da je tudi odgovornost sodišča, da v konkretnem primeru najde pravo ravnovesje med zagotovitvijo koncentracije in pospešitve postopka na eni strani ter težnjo po zagotavljanju materialno pravilne sodbe na drugi. Po presoji Ustavnega sodišča pri tehtanju teh načel ne more priti do tega, da bi eno načelo (povsem) izključilo drugo oziroma da bi vedno prevladalo eno načelo. Z drugimi besedami, redna sodišča morajo v vsakem posamičnem sporu pri odločitvi, kakšno sankcijo upravičuje kršitev tega pravila, še sama opraviti test sorazmernosti, upoštevaje okoliščine konkretnega primera.

14. Pri odločitvi, da je (pre)pozno navajanje dejstva, ki je bilo na koncu odločilno za uspeh tožene stranke, lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe, je revizijsko sodišče upoštevalo nekatere posebnosti tega primera. Predmet spora je bilo namreč tudi vprašanje, ali in kdaj je tožeča stranka veljavno izstopila iz tožene stranke. O tem vprašanju, ki je odločilno vplivalo na položaj tožeče stranke glede dajatvenega zahtevka, sta se stranki sodno poravnali na naroku dne 15. 6. 2007, potem, ko je tožena stranka že podala obrazložen odgovor na tožbo. Obstoječe procesno gradivo na dan, ko je bila poravnava sklenjena, je vsebovalo neprerekano navedbo tožeče stranke, da ima v toženi stranki 10 % delež. Te navedbe pred sklenitvijo poravnave in tudi še po zapisani poravnavi, do konca glavne obravnave, to je podpisa zapisnika, s čimer je bila poravnava sklenjena, tožena stranka ni prerekala. Ni sicer mogoče pritrditi tožeči stranki, da poravnava vsebuje – četudi le implicitno – soglasje glede višine deleža tožeče stranke. Vsebina spora in potek postopka pa sta opozorila na to, da v ozadju ureditve prekluzije ni le zagotovitev koncentracije in pospešitve postopka, pač pa lahko tudi onemogočanje zlorabe procesnih pravic.(6) Pravilo, da se neprerekana dejstva štejejo za priznana, izhaja tudi iz načela resnicoljubnosti in poštene uporabe pravic.(7) Pri presoji primernosti uporabe sankcije za prepozno navajanje odločilnih dejstev v tem primeru je revizijsko sodišče upoštevalo tudi ta vidik, kar naj prepreči, da stranke  nedopustno taktizirajo z doziranjem navedb tako, da jih prilagajajo posameznim procesnim položajem in na ta način skušajo prihajati do ugodnejšega položaja v postopku. Prepoved zlorabe pravic sicer ne izključuje nujno procesne taktike(8) – vendar le znotraj meja, ki jih določa zakon, v tem primeru 286. člen ZPP.

15. Upoštevaje stališče, obrazloženo v prejšnji točki, je ta kršitev postopka vplivala na pravilnost in zakonitost prvostopenjske sodbe. Takšnega pritožbenega očitka sodišče druge stopnje ni upoštevalo, zato je tudi samo prekršilo navedeno določbo ZPP, s čimer je v postopku na drugi stopnji storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP. Zato je revizijsko sodišče na podlagi določbe prvega odstavka 379. člena v povezavi z 2. točko prvega odstavka 370. člena ZPP razveljavilo sodbo sodišča druge stopnje in sodišča prve stopnje in vrnilo temu zadevo v novo sojenje. V novem sojenju naj sodišče prve stopnje presodi utemeljenost tožbenega zahtevka z upoštevanjem neprerekane (oziroma prepozno prerekane) navedbe tožeče stranke, da ima 10 % poslovni delež v toženi stranki.

16. Odločba o stroških temelji na določbi tretjega odstavka 165. člena ZPP.

Op. št. (1):   Galič, v Pravdni postopek, zakon s komentarjem, druga knjiga, str. 601.

Op. št. (2):   Odločba Up 2443/08 z dne 7. 10. 2010.

Op. št. (3):   Galič, v Pravdni postopek, zakon s komentarjem, 2. knjiga, stran 604. Za podobno stališče se zavzema Zobec, op. cit., 3. knjiga, stran 260, 261.

Op. št. (4):   Glej sklep VS II Ips 51/2008 z dne 3. 2. 2011.

Op. št. (5):    Glej npr. sklep VS II Ips 289/2010.

Op. št. (6):   Da zakonska omejitev navajanja novot sodi v „mrežo posamično urejenih tipičnih položajev, v katerih lahko prihaja  do zlorabe pravic“, glej pri Zobec, Zloraba procesnih pravic, Podjetje in delo 6 – 7/2009, str. 1374. O tem, da prekluzija  pomeni tudi varovalko, da uveljavljanje pravic ne bi bilo v nasprotju z načelom vestnosti, tudi Zobec, v Pravdni postopek, zakon s komentarjem, prva knjiga, stran 98.

Op. št. (7):   Tako o tem Galič, Ustavno procesno pravo, stran 301.

Op. št. (8):    Tako za nemško pravo Zobec, Zloraba procesnih pravic, Podjetje in delo 6 – 7/2009, str. 1373.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.