Sodba II Ips 241/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2011-06-23

imisije - povrnitev nepremoženjske škode - kršitev osebnostnih pravic - hrup - pravica do zdravega življenjskega okolja - višina odškodnine - odstop od sodne prakse

Stanovanjska hiša tožnikov je od ceste oddaljena 1,7 metra; v spornem obdobju je bila prva tožnica kot upokojenka praktično ves čas doma, druga tožnica, tretji in četrti tožnik so bili zaradi službenih obveznosti zdoma odsotni okoli osem ur dnevno; peti tožnik je bil v spornem obdobju dijak in zadnje leto študent ter načeloma odsoten zaradi študijskih obveznosti. V odškodnini so upoštevane tudi ugotovitve, da se v neposredni bližini stanovanjskega bloka nahaja križišče, kar je bilo zaradi speljevanja in zaviranja vozil za tožnike posebej moteče, dodaten hrup pa so velikokrat povzročala vozila, ki so se ustavljala na bližnjem avtobusnem postajališču, ter vožnja vozil po udornih jamah.

Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako:

da se v I. točki izreka te sodbe znesek 8.000,00 EUR nadomesti z zneskom 6.500,00 EUR, zneski 6.800,00 EUR za drugo, tretjo in četrto tožečo stranko vsakič nadomestijo z zneskom 5.500,00 EUR ter znesek 6.800,00 EUR za peto tožečo stranko nadomesti z zneskom 5.700,00 EUR, temu ustrezno spremeni odločitev o zakonskih zamudnih obrestih ter da se znesek pravdnih stroškov 5.045,71 EUR nadomesti z zneskom 4.681,60 EUR,

in se po navedeni spremembi sodba sodišča prve stopnje glasi:

„Tožena stranka je dolžna plačati prvi tožeči stranki 6.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6.259,40 EUR od 19. 12. 2006 do plačila in od 240,60 EUR od 8. 4. 2008 do plačila, plačati drugi, tretji in četrti tožeči stranki vsaki po 5.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od tega zneska od 19. 12. 2006 dalje do plačila in peti tožeči stranki 5.700,00 EUR, v roku 15 dni, ter jim povrniti pravdne stroške v znesku 4.681,60 EUR v roku    15 dni od prejema sodbe sodišča druge stopnje, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

V presežku, glede glavnic, zahtevanih zakonskih zamudnih od višjih glavnic od 19. 12. 2006 do 8. 4. 2008 in zakonskih zamudnih obresti od pravdnih stroškov, se tožbeni zahtevek tožečih strank zavrne.“

da se v II. točki izreka te sodbe odločitev o stroških pritožbenega postopka spremeni tako, da so tožeče stranke dolžne v roku 15 dni od vročitve te sodne odločbe povrniti toženi stranki njene stroške pritožbenega postopka v znesku 103,77 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo naslednji dan po poteku roka za izpolnitev obveznosti.

Pravdne stranke same krijejo svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, da prvi tožnici plača znesek 8.000,00 EUR, drugi tožnici, tretjemu, četrtemu in petemu tožniku pa vsakemu znesek 6.800,00 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 12. 2006 dalje do plačila ter da jim povrne pravdne stroške v znesku 5.045,71 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženke delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v obsodilnem delu glede zakonskih zamudnih obresti spremenilo tako, da gredo prvi tožnici obresti od zneska 6.259,40 EUR od 19. 12. 2006 do plačila in od zneska 1.740,60 EUR od 8. 4. 2008 do plačila; drugi tožnici, tretjemu in četrtemu tožniku pa vsakemu od zneska 5.842,10 EUR od 19. 12. 2006 do plačila in od zneska 957,90 EUR od 8. 4. 2008 do plačila, v presežku pa je zahtevek za zakonske zamudne obresti zavrnilo.

3. Vrhovno sodišče je s sklepom II DoR 267/2009 z dne 23. 4. 2010 ugodilo predlogu toženke in revizijo dopustilo glede vprašanja višine odškodnine.

4. Toženka v reviziji uveljavlja razlog zmotne uporabe materialnega prava. Strinja se s stališčem izpodbijane sodbe, da je podan temelj njene odškodninske odgovornosti, trdi pa, da bi bila za prvo tožnico primerna odškodnina v višini 4.200,00 EUR oziroma za 3.800,00 EUR manj od prisojene, za ostale tožnike pa v višini 4.300,00 EUR oziroma za 2.500,00 EUR manj od prisojenih. Navedla je, da je na podlagi enake dejanske in pravne podlage pred sodišči v Pomurju vložilo tožbe okrog 2.100 tožnikov. Praksa Višjega sodišča v Mariboru v doslej razsojenih zadevah ni enotna. Razlike med odškodninami, prisojenimi v primerljivih zadevah, so prevelike in presegajo sprejemljivo toleranco, predvsem pa bistveno odstopajo od prakse Vrhovnega sodišča v zvezi z zadevami, v katerih so bili prizadeti posamezniki, ki so prebivali na Cankarjevi ulici in na Tišinski ulici v Murski Soboti. Tam tožniki niso bili izpostavljeni le hrupu, ampak tudi drugim vrstam emisij (vibracijam in težkim kovinam), izpostavljenost pa je trajala bistveno daljše časovno obdobje. Revidentka se sklicuje na sodbo Višjega sodišča v Mariboru I Cp 1532/2008 z dne 4. 11. 2008 in na odločbe Vrhovnega sodišča v zadevah II Ips 148/2007, II Ips 813/2007, II Ips 940/2007, II Ips 567/2008 in II Ips 409/2009. Izpodbija tudi pravnomočno odločitev o stroških postopka, ker naj bi sodišče napačno presodilo obseg potrebnih stroškov. Ne strinja se z odločitvijo sodišča, ki je tožnikom priznalo stroške številnih pripravljalnih vlog, v katerih so le ponavljali svoje trditve in stališča.

5. Sodišče je revizijo vročilo nasprotni stranki (375. člen Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/1999 s spremembami; v nadaljevanju ZPP), ki je nanjo odgovorila. Tožniki predlagajo zavrnitev revizije iz razlogov, ker so revizijski očitki neutemeljeni in neargumentirani, nanje pa je pravilno odgovorilo že višje sodišče. Neutemeljeni so očitki o odstopu od sodne prakse višjega in Vrhovnega sodišča, odmerjene odškodnine pa so, upoštevaje subjektivni in objektivni kriterij, pravilno individualizirane. Sklicujejo se na številne zadeve Višjega sodišča v Mariboru, v katerih so bile oškodovancem prisojene odškodnine v višinah, primerljivih tem v obravnavani zadevi.

7. Vrhovno sodišče je revizijo dopustilo le glede vprašanja višine odškodnine, prisojene posameznemu tožniku. Ker dopuščena revizija izven dela, glede katerega je bila dopuščena, oziroma izven konkretnih pravnih vprašanj, glede katerih je bila dopuščena, ni dovoljena (tretji odstavek 374. člena ZPP), odločitev o stroških postopka ne more biti predmet revizijske presoje, zato revizijskih navedb, ki se tičejo izpodbijanja stroškovne odločitve, ni mogoče upoštevati.

8. Temelj toženkine odškodninske odgovornosti predstavljajo ugotovitve o znatno povečani ravni hrupa v bivanjskem okolju tožnikov, ki živijo ob regionalni cesti G1-3/316 na relaciji Pesnica – Vučja vas in zaradi katerega so v obdobju 58 mesecev, to je od začetka januarja 2004 do konca oktobra 2008, trpeli psihično neugodje (nespečnost, nezbranost, nervoznost ipd.) v obsegu, ki utemeljuje prisojo denarne odškodnine(1). Sledeč revidentkinim navedbam je na podobni dejanski in pravni podlagi vložilo tožbe okrog 2.100 tožnikov. Nekaj deset zadev je že bilo predmet presoje pred Vrhovnim sodiščem, tako da je le-to dobilo vpogled v široko paleto dejanskih okoliščin posameznih primerov, ki so jih nižja sodišča upoštevala, a so jim pri odmeri odškodnine dala različno težo. Tudi stranki v sporu izpostavljata posamezne izmed njih – vsaka seveda le tiste, ki po njunem prepričanju utemeljujejo bodisi znižanje bodisi ohranitev prisojene odškodnine.

9. Po ustaljeni praksi Vrhovnega sodišča mora odškodnina za nepremoženjsko škodo odražati na eni strani subjektivno prizadetost posameznika, na drugi strani pa vzpostavljati sorazmerno enakost med več osebami glede na težo primera. Pri določitvi višine pravične odškodnine je treba vzeti v obzir individualne značilnosti vsakega primera posebej in jih ovrednotiti na način, ki bo ustvarjal ustrezno razmerje med škodami različnega obsega.

10. Že revidentka je opozorila na odločitve Vrhovnega sodišča o primerni višini odškodnine za duševno trpljenje oseb, ki so živele ob Cankarjevi in Tišinski ulici v Murski Soboti in ki so bile zaradi preusmeritve tranzitnega prometa po osamosvojitvi Republike Slovenije od leta 1991 do leta 2000 izpostavljeni prekomernemu hrupu, vibracijam in izpustu plinov(2). V teh zadevah so bile prisojene odškodnine v razponu do 2,000.000 SIT (8.345,85 EUR) oziroma do 2,100.000 SIT (8.763,14 EUR), kar je tedaj predstavljalo 10 do 11 povprečnih neto plač. Višina odškodnine v posameznem primeru je bila v odločilni meri odvisna od oddaljenosti bivališča od Cankarjeve oziroma Tišinske ulice in od časa dejanske izpostavljenosti v območju prekomernih imisij. Najvišja odškodnina je bila prisojena tožnikom, ki so živeli v neposredni bližini ceste, po kateri je potekal tovorni promet, in ki so bili prekomernim imisijam izpostavljeni prek celega dneva in celotno obdobje desetih let. Osebam, katerih domovi so bili bolj oddaljeni od ceste, oziroma so bile prekomernim obremenitvam izpostavljene krajši čas, je bila prisojena sorazmerno nižja odškodnina.

11. Tem kriterijem je Vrhovno sodišče sledilo tudi pri odločanju v obravnavani in v tej podobnih zadevah. Odločilna teža gre ugotovitvama o oddaljenosti bivališča od ceste G1-3 in o obdobju izpostavljenosti, tako kumulativno gledano kot z vidika povprečne dnevne navzočnosti doma. Tako so bili najbolj obremenjeni tisti, ki se nahajajo v neposredni bližini omenjene ceste, manj pa po naravi stvari tisti, katerih domovi so oddaljeni približno 15 metrov in več. Bolj so bili obremenjeni tisti, ki so zaradi upokojitve, nezaposlenosti ali drugih razlogov večino časa preživljali doma, kot tisti, ki so bili zaradi zaposlitve, šolanja ali drugih razlogov določen čas odsotni. V zvezi s tem revidentka utemeljeno opozarja, da je bilo obdobje izpostavljenosti, gledano kot celota, v obravnavani in tej podobnih zadevah znatno krajše kot v "murskosoboških" zadevah in bi se to moralo odraziti v višini prisojene odškodnine. Ne glede na to ni mogoče premosorazmerno upoštevanje te okoliščine v smislu "ker so bili tožniki v tistih zadevah izpostavljeni imisijam deset let, tu pa le nekaj manj kot pet let, so upravičeni do nekaj manj kot polovico manjše odškodnine". Odmera odškodnine za nepremoženjske škode že nasploh ni matematična operacija, proti takemu izračunu v obravnavanem primeru pa govorita še vsaj dva razloga. Kot prvo se je intenzivnost imisij tako v obravnavanih kot v "murskosoboških" zadevah skozi čas spreminjala in je najvišjo raven dosegla prav v obdobju zadnjih nekaj let pred preusmeritvijo prometa na novozgrajeno avtocesto. V obravnavanem primeru so bile tako v letih 2004 – 2005 presežene že kritične vrednosti dnevnega in nočnega hrupa, v letih 2006 – 2008 pa je bilo to preseganje še bistveno znatnejše, saj so bile presežene kritične vrednosti dnevno-večerno-nočnega hrupa ter nočnega hrupa. Poleg tega škodne posledice nedovoljenih imisij na nepremoženjskih dobrinah po naravi stvari ne nastajajo sorazmerno s časom izpostavljenosti, ampak je večji obseg škodnih posledic nastopil po krajšem obdobju izpostavljenosti, le manjši pa pozneje.

12. Neutemeljene so revizijske navedbe o upoštevnosti dejstva, da so bili prizadeti tožniki iz Murske Sobote izpostavljeni ne le hrupu, ampak tudi vibracijam in težkim kovinam, v obravnavanih primerih pa ne. Ker je vir nedovoljenih imisij v obeh skupinah primerov predstavljal znatno povečan obseg tovornega prometa, opisani razliki v ugotovljenem dejanskem stanju, ki je bil podlaga za prisojo odškodnine v prvi in v obravnavani skupini, ni mogoče pripisati pravno upoštevne teže. Na drugačno stališče v obravnavani zadevi poleg tega ne more vplivati niti revidentkino sklicevanje na odločitve pritožbenega sodišča in na odločitev Vrhovnega sodišča v zadevi II Ips 409/2009. Stališče pritožbenega sodišča o višini primerne odškodnine za Vrhovno sodišče samo po sebi ni zavezujoče. Prepričuje lahko le s težo argumentov, teh pa revidentka ni navedla in se zato z njimi ni treba posebej soočiti. Ker se je raznolikost in razsežnost zadev pokazala šele, ko je Vrhovno sodišče prejelo več revizij zoper sodbe, izdane v podobnih primerih, v zgornji obrazložitvi pa so navedeni argumenti, ki so narekovali sprejeto odločitev, niti sklicevanje na sodbo II Ips 409/2009 ne more privesti do drugačne odločitve.

13. Ob upoštevanju vsega navedenega predstavlja primerno odškodnino, ki gre prvi tožnici, odmera v znesku 6.500,00 EUR oziroma slabih sedem povprečnih neto plač(3), za drugo tožnico, tretjega in četrtega tožnika pa vsakemu odmera v znesku 5.500,00 EUR in za petega tožnika v znesku 5.700,00 EUR, kar za posameznega oškodovanca predstavlja okoli šest povprečnih mesečnih neto plač. Stanovanjska hiša, v kateri so v relevantnem obdobju od začetka januarja 2004 do konca oktobra 2008 prebivali tožniki, je od ceste oddaljena 1,7 metra, v tem obdobju pa je bila prva tožnica kot upokojenka praktično ves čas doma, druga tožnica, tretji in četrti tožnik so bili zaradi službenih obveznosti zdoma odsotni okoli osem ur dnevno, peti tožnik pa je bil v spornem obdobju dijak in zadnje leto študent ter načeloma odsoten zaradi študijskih obveznosti. V tako določeni odškodnini so upoštevane tudi ugotovitve, da se v neposredni bližini stanovanjskega bloka nahaja križišče, kar je bilo zaradi speljevanja in zaviranja vozil za tožnike posebej moteče, dodaten hrup pa so velikokrat povzročala vozila, ki so se ustavljala na bližnjem avtobusnem postajališču, ter vožnja vozil po udornih jamah.

14. Po navedenem je Vrhovno sodišče reviziji delno ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje spremenilo, tako da se prvi tožnici prisojeni znesek odškodnine zmanjša na 6.500,00 EUR, drugi tožnici, tretjemu in četrtemu tožniku na znesek 5.500,00 EUR ter petemu tožniku na znesek 5.700,00 EUR, temu posledično spremeni tek zakonskih zamudnih obresti, v presežku pa se tožbeni zahtevek zavrne (prvi odstavek 380. člena ZPP).

15. Če sodišče spremeni odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, odloči o stroških vsega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Vrhovno sodišče je glede odmere potrebnih stroškov prvostopenjskega postopka upoštevalo pravnomočno odločitev drugostopenjskega sodišča (tj. 5.045,71 EUR), sámo pa je opravilo manjkajočo odmero stroškov toženke. Stroške je odmerilo ob upoštevanju Odvetniške tarife (ta se uporablja na podlagi 41. člena Zakona o odvetniški tarifi, Ur. l. RS, št. 67/2008 v povezavi s prvim odstavkom 19. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o odvetništvu, Ur. l. RS, št. 35/2009). Slednji znašajo 3.515,97 EUR, njihova odmera pa je razvidna iz stroškovnika, ki se nahaja v B3 prilogi spisa.

16. Do zvišanja tožbenih zahtevkov dne 8. 4. 2008 znašajo stroški strank pred sodiščem prve stopnje za tožnike skupno 3.875,05 EUR in stroški toženke 2.827,13 EUR. Glede na spremenjen uspeh strank so tožniki v tej fazi postopka uspeli s približno 99,7 % (6.500 + 3 x 5.500 + 5.700 EUR od zahtevanih 6.259,40 EUR, 2 x 5.842,10 EUR in 2 x 5.424,80 EUR) in so upravičeni do zneska 3.863,42 EUR stroškov, toženka pa z 0,3 % uspehom in je tako upravičena do 8,5 EUR njenih stroškov. Po zvišanju tožbenih zahtevkov 8. 4. 2008 znašajo stroški tožnikov skupno 1.170,70 EUR in stroški toženke 688,84 EUR. Tožniki so v tej fazi postopka uspeli s približno 81,5 % (6.500 + 3 x 5.500 + 5.700 EUR od zahtevanih 8.000 + 4 x 6.800 EUR) in so upravičeni do 954,12 EUR, toženka pa je uspela s 18,5 % in je upravičena do 127,44 EUR stroškov. Glede na navedeno gre tožnikom skupno 4.817,54 EUR stroškov, toženki pa 135,94 EUR. Po medsebojnem pobotanju je toženka dolžna vsem tožnikom skupaj povrniti 4.681,60 EUR stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje skupaj s pravnomočno prisojenimi zakonskimi zamudnimi obrestmi.

17. Znižanje prisojene odškodnine je terjalo tudi spremembo odločitve o stroških pritožbenega postopka. Ker je toženka s pritožbo delno uspela glede odločitve o glavni stvari, je sodišče tožnikom naložilo, da toženki povrnejo ustrezen del njenih stroškov (drugi odstavek 154. člena ZPP). Toženka bi bila po določbah 1. točke Tar. št. 21 in tretjem odstavku 13. člena OT upravičena do 510 točk za vsakega tožnika, skupno torej do 2550 točk. Ker pa je v pritožbi priglasila le 1.200 točk in 2 % za materialne stroške, ji je sodišče priglašene stroške priznalo v celoti. Njeni stroški pritožbenega postopka tako znašajo 560,90 EUR (glej odmero na list. št. 215). Glede na sedanjo odločitev je toženka s pritožbo uspela z 18,5 % (6.500 EUR od izpodbijanih 35.200 EUR). Zato je bilo treba odločiti, da so ji tožniki dolžni povrniti 103,77 EUR stroškov pritožbenega postopka. Le-te so dolžni plačati v petnajstdnevnem paricijskem roku od vročitve te sodne odločbe (prvi in drugi odstavek 313. člena ZPP), v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki začnejo teči prvi dan po poteku tega roka (prvi odstavek 378. člena v zvezi s prvim odstavkom 299. člena Obligacijskega zakonika, Ur. l. RS, št. 83/2001 s spremembami).

18. Toženka je priglasila tudi stroške revizije, tožniki pa stroške odgovora na revizijo. Ker je toženka z revizijo uspela z dobrimi 47 % (6.500 EUR od izpodbijanih 13.800 EUR), je glede na doseženi uspeh revizijsko sodišče odločilo, da vsaka stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Prim. sodbi II Ips 409/2009 z dne 18. 2. 2010 in II Ips 170/2009 z dne 26. 3. 2009.

Op. št. (2): Izmed odločb, navedenih v reviziji, so to sodbe II Ips 148/2007 z dne 8. 11. 2007, II Ips 813/2007 z dne 29. 11. 2007, II Ips 940/2007 z dne 24. 1. 2008 in II Ips 567/2008 z dne 9. 7. 2008.

Op. št. (3): Glede na to, da je bilo v večjem delu zadev razsojeno v letu 2009, razlike v mesečnih povprečnih neto plačah pa so bile v tem letu precejšnje, je Vrhovno sodišče pri presoji izhajalo iz povprečne neto plače, izračunane na letni ravni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep II DoR 205/2010, enako tudi II DoR 232/2010, II DoR 206/2010, II DoR 233/2010