Sklep III Ips 54/2012
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2012-12-17

uredba Bruselj I - pristojnost slovenskega sodišča - prorogacija pristojnosti - dogovor o pristojnosti - prorogacijska klavzula - splošni pogoji poslovanja - kraj izpolnitve

Namen relativno strogih pogojev obličnosti je v varovanju pravne varnosti, v zagotovitvi, da stranke soglašajo z vsebino prorogacijskega sporazuma. Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča EU izhaja, da so nacionalna sodišča pri obravnavi teh pogojev striktno vezana na avtonomno razlago določbe 23. člena Uredbe Bruselj I.

Vrhovno sodišče glede uporabe 23. člena Uredbe Bruselj I opozarja, da je z njo na sodišča prevaljena prvenstvena dolžnost ugotavljanja obstoja soglasja med strankami o vsebini prorogacijskega dogovora, ki mora biti torej jasno oziroma čim bolj določno izkazano.

V zvezi s presojo veljavnosti dogovora o pristojnosti po točki (a) prvega odstavka 23. člena Uredbe Bruselj I je pomembna ustaljena sodna praksa Sodišča EU, iz katere izhaja, da je pogoj pisnosti prorogacijskega sporazuma izpolnjen le, če je stranka v pogodbi izrecno opozorjena na inkorporacijo prorogacijske klavzule v  Splošnih pogojih poslovanja.

Ker tožena stranka ni zatrjevala ustaljenega poslovnega odnosa med pravdnima strankama, na podlagi katerega bi bila tožeča stranka že (predhodno) seznanjena z vsebino spornih Splošnih pogojev poslovanja, sporni dogovor o pristojnosti ni veljaven niti na podlagi točki (b) prvega odstavka 23. člena Uredbe Bruselj I.

Tožena stranka ni uspela dokazati, da je bil sporni dogovor o pristojnosti sklenjen v običajni obliki, skladni z mednarodnimi trgovskimi običaji, na podlagi katerih bi bila tožeča stranka dolžna vedeti za način izbire pristojnosti in posledično za vsebino prorogacijske klavzule. Sicer pa je tudi v okviru mednarodnega trgovinskega poslovanja potrebno nuditi ustrezno varstvo šibkejšemu gospodarskemu subjektu, ki praviloma pristane na že vnaprej oblikovane splošne pogoje poslovanja, če  tovrstna praksa očitno vodi v spregled prorogacijske klavzule.

Reviziji se ugodi ter se sklepa sodišč druge in prve stopnje spremenita tako, da se ugotovi, da je za reševanje tega spora pristojno Okrožno sodišče v Ljubljani.

1. Sodišče prve stopnje je na podlagi 23. člena Uredbe sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (v nadaljevanju Uredbe Bruselj I)(1) sklenilo, da sodišča Republike Slovenije niso pristojna za reševanje tega spora (prva točka izreka) ter posledično zavrglo tožbo (druga točka izreka). Zaključilo je, da se je tožeča stranka s podpisom potrditev naročil o dobavi  kompletov orodja za izdelovanje plastenk veljavno dogovorila za izključno sodno pristojnost sodišč v Kraljevini Nizozemski, ki naj bi izhajala iz določb Splošnih pogojev poslovanja tožene stranke (METAALUNIECONDITIONS), na obstoj katerih je bilo opozorjeno v potrditvah naročil.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo zoper sklep sodišča prve stopnje zavrnilo. Zaključilo je, da je bila tožeča stranka kljub temu, da ji Splošni pogoji poslovanja tožene stranke pri potrjevanju naročil niso bili izročeni, nanje opozorjena ter da bi se z njihovo vsebino lahko seznanila (pri sodišču v Rotterdamu, kjer so bili deponirani).

3. Tožeča stranka je zoper sklep sodišča druge stopnje vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču je prvenstveno predlagala spremembo sklepa sodišča druge stopnje z določitvijo pristojnosti Okrožnega sodišča v Ljubljani, podredno pa razveljavitev sklepov sodišč druge in prve stopnje z vrnitvijo zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje.

4. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila in priglasila stroške revizijskega odgovora z morebitnimi zamudnimi obrestmi.

5. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožeča stranka pri toženi stranki kot proizvajalki iz Kraljevine Nizozemske naročila dobavo različnih kompletov orodja za izdelovanje plastenk, pri čemer je podpisala (tudi) potrditve naročil, na katerih se je tožena stranka v spodnjem delu teh dokumentov izrecno sklicevala na svoje Splošne pogoje poslovanja (METAALUNIECONDITIONS) (v nadaljevanju Splošne pogoje poslovanja). V njih je bila vsebovana sporna prorogacijska klavzula, ki je določala izključno sodno pristojnost sodišč Kraljevine Nizozemske. Iz dejanskih ugotovitev sodišč prve in druge stopnje izhaja še, da Splošnih pogojev poslovanja tožena stranka tožeči stranki nikoli ni izročila.

6. Tožeča stranka je zaradi zatrjevanih napak blaga v okviru pravdnega postopka pred domačim sodiščem zoper toženo stranko uveljavljala odškodninsko terjatev.

7. Sodišči prve in druge stopnje sta kot relevantno pravno podlago za določitev sodne pristojnosti pravilno uporabili Uredbo Bruselj I, saj sta obe pravdni stranki gospodarska subjekta z stalnim prebivališčem oziroma sedežem v državah članicah EU. Vendar pa je utemeljen revizijski očitek, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno uporabili materialno pravo, ko sta sklep o zavrnitvi pristojnosti sodišč Republike Slovenije utemeljili na 23. členu Uredbe Bruselj I, ki ureja dogovor o pristojnosti ter podrobneje določa pogoje njegove obličnosti.

8. Upoštevaje prvi odstavek 23. člena Uredbe Bruselj I je dogovor o pristojnosti veljaven, če je sklenjen a)v pisni obliki ali potrjen v pisni obliki; ali (b) v obliki, ki je v skladu s prakso, ki je ustaljena med strankama; ali c) v mednarodni trgovini v skladu z mednarodnimi trgovskimi običaji, ki so znani strankam ali bi jim morali biti znani ter ki so splošno priznani v mednarodni trgovini in redno upoštevani s strani strank pogodb istega tipa v okviru zadevne panoge. Namen teh relativno strogih pogojev obličnosti je v varovanju pravne varnosti, v zagotovitvi, da stranke (resnično) soglašajo z vsebino prorogacijskega sporazuma.(2) Poleg tega iz ustaljene sodne prakse Sodišča EU izhaja, da so nacionalna sodišča pri obravnavi teh pogojev striktno vezana na avtonomno razlago določbe 23. člena Uredbe Bruselj I.(3) Zato je materialnopravno napačno izhodišče pritožbenega sodišča, ko utemeljuje veljavnost prorogacijskega sporazuma preko določbe nacionalnega materialnega prava, to je 120. člena Obligacijskega zakonika.

9. Vrhovno sodišče glede uporabe 23. člena Uredbe Bruselj I uvodoma opozarja, da je z njo na sodišča prevaljena prvenstvena dolžnost ugotavljanja obstoja soglasja med strankami o vsebini prorogacijskega dogovora, ki mora biti torej jasno oziroma čim bolj določno izkazano.(4)

10. V zvezi s presojo veljavnosti dogovora o pristojnosti po točki (a) prvega odstavka 23. člena Uredbe Bruselj I je pomembna ustaljena sodna praksa Sodišča EU, iz katere izhaja, da je pogoj pisnosti prorogacijskega sporazuma izpolnjen le, če je stranka v pogodbi izrecno opozorjena na inkorporacijo prorogacijske klavzule v  Splošnih pogojih poslovanja.(5) Iz zadeve Estasis Salotti izhaja še, da morajo biti v tovrstnih situacijah Splošni pogoji poslovanja zainteresirani stranki tudi dejansko sporočeni.(6) Na podlagi navedenega torej pogoj pisnosti v okoliščinah konkretne zadeve ni izpolnjen. Iz potrditev naročil je namreč razvidno, da tožeča stranka ni bila izrecno opozorjena na umestitev prorogacijske klavzule v Splošne pogoje poslovanja. Poleg tega Splošni pogoji poslovanja tožene stranke niso bili del dokumentacije posredovanih ponudb oziroma potrditve naročil ali predmet kakršnekoli druge oblike komunikacije med pravdnima strankama. Zato je na podlagi teh dejanskih ugotovitev materialnopravno napačen sklep o veljavno sklenjenem sporazumu o pristojnosti po točki (a) prvega odstavka 23. člena Uredbe Bruselj I, saj tožeča stranka ob podpisu potrditve naročil vsebine Splošnih pogojev poslovanja ni mogla poznati ter posledično ni mogla soglašati z vsebino prorogacijske klavzule.

11. Ker tožena stranka ni zatrjevala ustaljenega poslovnega odnosa med pravdnima strankama, na podlagi katerega bi bila tožeča stranka že (predhodno) seznanjena z vsebino spornih Splošnih pogojev poslovanja, sporni dogovor o pristojnosti ni veljaven niti na podlagi točki (b) prvega odstavka 23. člena Uredbe Bruselj I.

12. Končno tožena stranka ni uspela dokazati, da je bil sporni dogovor o pristojnosti sklenjen v običajni obliki, skladni z mednarodnimi trgovskimi običaji, na podlagi katerih bi bila tožeča stranka dolžna vedeti za način izbire pristojnosti in posledično za vsebino prorogacijske klavzule.(7) Zgolj pisni odkaz na Splošne pogoje poslovanja brez izrecnega sklica na prorogacijsko klavulo ter brez navedbe možnosti ali načina seznanitve s Splošnimi pogoji poslovanja namreč po presoji Vrhovnega sodišča ne zadosti kriterijem običajne mednarodne trgovinske prakse. Sicer pa je tudi v okviru mednarodnega trgovinskega poslovanja potrebno nuditi ustrezno varstvo šibkejšemu gospodarskemu subjektu (stranki), ki praviloma pristane na že vnaprej oblikovane splošne pogoje poslovanja, če  tovrstna praksa očitno vodi v spregled prorogacijske klavzule.(8) Prav slednje pa velja za obravnavano zadevo. Ker torej v okoliščinah konkretnega primera sporna inkorporacija prorogacijske klavzule ne omogoča utemeljenega zaključka o obstoju objektivnega dokaza glede danega soglasja tožeče stranke k vsebini prorogacijske klavzule,(9) ni izpolnjen niti pogoj iz točke (c) prvega odstavka 23. člena Uredbe Bruselj I.

13. Ker uporaba 23. člena Uredbe Bruselj I ne pride v poštev, je za razrešitev predmetnega spora o pristojnosti bistven prvi odstavek 5. člena Uredbe Bruselj I. Gre namreč za pogodbeno razmerje med dvema gospodarskima subjektoma s sedežem v državah članicah EU. Pri določitvi tako imenovane posebne pristojnosti pa je bistveno, da je tožena stranka komplete orodij za izdelovanje plastenk dostavila tožeči stranki v Republiko Slovenijo (Trzin), kot relevantni kraj izpolnitve. Poleg tega je iz podatkov spisa razvidno, da so predmet pogodbe kompleti orodij za izdelovanje plastenk. V zvezi s tem je bilo treba razrešiti pravno vprašanje, ali sporni kompleti orodij predstavljajo prodajo blaga ali opravljanja storitev (kot to zatrjuje tožena stranka), glede na točko (b) prvega odstavka 5. člena Uredbe Bruselj I. Iz podatkov spisa je razvidno, da je pravilna pravna opredelitev sporne pogodbe kot pogodbe o prodaji blaga. Tožena stranka je namreč kljub individualni izdelavi orodja za tožečo stranko, le-to v obliki kompletov dostavila tožeči stranki. Iz sodne prakse Sodišča EU pa jasno izhaja, da je tudi v primeru dobave blaga, ki je izdelano v skladu s potrebami posamezne stranke in je individualno prilagojeno njenim potrebam, izdelava tega blaga del dobave blaga.(10) Četudi proizvodnja blaga obsega opravo določenih storitev, ki poleg poznejše dobave končnega izdelka pripomorejo k izpolnitvi končnega cilja  pogodbe, to ne spremeni opredelitve pogodbe o dobavi blaga v pogodbo o opravi storitev.(11) Zato je glede na določbo prve alineje točke (b) v povezavi s točko (a) prvega odstavka 5. člena Uredbe Bruselj I relevantni kraj izpolnitve pogodbene obveznosti kraj v državi članici, kamor je bilo v skladu s pogodbo blago dostavljeno (Trzin).

14. Ker Uredba Bruselj I v 5. členu ureja tako mednarodno kot tudi krajevno pristojnost,(12) iz točke (a) in prve alineje točke (b) prvega odstavka tega člena izhaja, da je v tem sporu podana mednarodna pristojnost sodišč Republike Slovenije in krajevna pristojnost „kraja izpolnitve“, torej Okrožnega sodišča v Ljubljani.

15. Ker je revizijsko sodišče reviziji zaradi zmotne uporabe materialnega prava ugodilo, je na podlagi prvega odstavka 380. člena v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) spremenilo izpodbijana sklepa in odločilo, da je sodišče Republike Slovenije (konkretno Okrožno sodišče v Ljubljani) pristojno za reševanje tega spora.

Op. št. (1):   Uredba Sveta (ES) št. 44/2001 z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, UL L 12 z dne 16. 1. 2001.

Op. št. (2):    Zadeva 24-76, Estasis Salotti di Colzani Aimo e Gianmario Colzani s.n.c. proti Rüwa Polstereimaschinen GmbH, Zbirka odločb sodne prakse 1976, str. 1831.

Op. št. (3):    Zadeva C-159/97, Trasporti Castelletti Spedizioni Internazionali SpA proti Hugo Trumpy SpA, Zbirka odločb sodne prakse 1999, str. I-1597.

Op. št. (4):   Glej 15. točko obrazložitve v zadevi C-106/95, Mainschiffahrts-Genossenschaft eG (MSG) proti Les Gravières Rhénanes SARL,   Zbirka odločb sodne prakse 1997, str. I-911.

Op. št. (5):    Glej 12. točko obrazložitve v zadevi 24-76, op. cit.

Op. št. (6):    Prav tam; glej tudi Magnus, U., in Mankowski P. (ur)., Brussels I regulation, Sellier european law, Munich, 2012, str. 482-484.

Op. št. (7):    Prim. 16. in 17. točko obrazložitve v zadevi C-106/95, op. cit.; glej tudi Magnus, U., in Mankowski P. (ur)., op. cit., str. 490 in nasl.; Schwenzer, I. (ur.),  Commentary on the UN Convention on the International Sale of Goods (CISG), Oxford University Press, Oxford, 2010, str. 192.

Op. št. (8):     Glej 17. točko obrazložitve v zadevi C-106/95, op. cit.

Op. št. (9):     Prim. 21. točko obrazložitve v zadevi C-106/95, op. cit.

Op. št. (10):   Zadeva C-381/08,   Car Trim GmbH proti KeySafety Systems Srl., Zbirka odločb sodne prakse   2010, str. I-1255.

Op. št. (12):    Glej tudi Galič, A., Mednarodna pristojnost po Uredbi št. 44/2001 („Bruseljska uredba“), Pravosodni bilten, let. XXVIII, 2007, št. 1,  str. 189.

Uredbe sveta (ES) št. 44/2001 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (Uredba Bruselj I) člen 5, 23.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.