Sodba IV Ips 72/2010, enako tudi IV Ips 133/2010, IV Ips 20/2011, IV Ips 9/2013, IV Ips 19/2013
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-06-17

pretrganje zastaranja - zastaranje pregona - zastaranje postopka o prekršku - postopek z zahtevo za sodno varstvo

Posredovanje zahteve za sodno varstvo s strani prekrškovnega organa sodišču je dejanje, ki je usmerjeno v pregon storilca in ki pretrga tek zastaralnega roka.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se postopek o prekrških ustavi.

1. Postaja prometne policije Novo mesto je pravni osebi J.d.o.o. dne 6.11.2006 izdala plačilni nalog zaradi prekrškov po petem odstavku 66. člena in osmem odstavku 70. člena Zakona o varnosti cestnega prometa (v nadaljevanju ZVCP-1) in odgovorni osebi pravne osebe D.J. zaradi enakih prekrškov plačilni nalog. Zoper plačilna naloga sta storilki vložili zahtevi za sodno varstvo, ki ju je Okrajno sodišča v Trebnjem z uvodoma navedeno sodbo zavrnilo kot neutemeljeni.

2. Zahtevo za varstvo zakonitosti vlaga vrhovni državni tožilec zaradi kršitve prvega in tretjega odstavka 42. člena, 57. člena, 8. točke prvega odstavka 155. člena ter prve in druge alineje 62. člena Zakona o prekrških (v nadaljevanju ZP-1) v zvezi s prvim in drugim odstavkom 66. člena ZVCP-1 v zvezi z Zakonom o spremembah Zakona o varnosti cestnega prometa (v nadaljevanju ZVCP-1 E) ter 70. členom ZVCP-1. Navaja, da je sodišče kršilo določbo 42. člena ZP-1, ker je med postopkom prišlo do relativnega zastaranja, da se pravna in odgovorna oseba v postopku nista mogli izjasniti o očitkih in znakih prekrškov, ker z očitki in dejanskim stanjem nista bili seznanjeni ter da je sodišče kršilo določbo 2. člena ZP-1, ker ni uporabilo zakona, ki je za storilca milejši. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi, plačilna naloga in sodbo odpravi oziroma razveljavi ter zadevo vrne v novo postopanje.

3. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila na podlagi 171. člena ZP-1 v zvezi z drugim odstavkom 423. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) vročena storilkama in njuni zagovornici, ki nanjo niso odgovorile.

4. Po prvem odstavku 42. člena ZP-1 postopek o prekršku ni dopusten, če pretečeta dve leti od dneva, ko je bil prekršek storjen (t.i. relativno zastaranje postopka o prekršku). Skladno s tretjim odstavkom istega člena zastaranje pretrga vsako dejanje organa, pristojnega za postopek, ki meri na pregon storilca prekrška. Po vsakem pretrganju začne teči zastaranje znova, vendar postopek o prekršku v nobenem primeru ni več mogoč, ko poteče dvakrat toliko časa, kolikor ga zahteva zakon za (relativno) zastaranje postopka (t.i. absolutno zastaranje postopka o prekršku).

5. Iz spisovnega gradiva je razvidno, da je bil plačilni nalog pravni osebi vročen dne 15.12.2006, odgovorni osebi pravne osebe pa dne 22.12.2006. Prekrškovni organ je zahtevo za sodno varstvo pravne osebe prejel dne 28.12.2006, zahtevo za sodno varstvo odgovorne osebe pravne osebe pa dne 3.1.2007. Okrajno sodišče v Trebnjem je zahtevi za sodno varstvo storilk skupaj s plačilnima nalogoma in opisom dejanskega stanja o prekršku prejelo dne 7.3.2007. Dne 27.7.2009 je sodišče z uvodoma navedeno sodbo zahtevi za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeni.

6. Pravilna je ugotovitev zahteve, da je v obravnavani zadevi postopek o prekršku oziroma pregon prekrška relativno zastaral, saj je med posameznimi dejanji organov, pristojnih za postopek, ki merijo na pregon storilca prekrška, minilo več kot dve leti. Procesno relevantno dejstvo, pomembno za ugotovitev nastopa zastaranja, ki izhaja iz podatkov spisa, je odstop zahtev za sodno varstvo skupaj s plačilnima nalogoma in opisom dejanskega stanja o prekršku s strani prekrškovnega organa sodišču, ki je omenjeno gradivo prejelo dne 7.3.2009.

7. V skladu z določbami 63. člena ZP-1 je prekrškovni organ po prejemu zahteve za sodno varstvo dolžan opraviti njen preizkus. Če ne odloči po drugem, četrtem ali petem odstavku, mora zahtevo s spisom in morebitnimi dodatnimi dokazi posredovati v odločitev pristojnemu sodišču (sedmi odstavek 63. člena ZP-1). Preizkus in posredovanje zahteve pristojnemu sodišču predstavlja postopanje prekrškovnega organa, brez katerega se postopek o prekršku ne more nadaljevati v smeri pravnomočne odločitve. Gre torej za dejanje, ki po svoji naravi meri na pregon storilca prekrška. V obravnavanem primeru je sodišče dopis prekrškovnega organa z dne 23.1.2007, s katerim mu je le-ta odstopil zadevo, prejelo dne 7.3.2007, zato je od tega dne zastaranje začelo teči znova. Iz spisovnih podatkov izhaja, da od tega dne do odločitve sodišča o zahtevah za sodno varstvo dne 27.7.2009 ni bilo storjeno nobeno dejanje, ki bi bilo usmerjeno v pregon domnevnih storilk prekrška in bi imelo za posledico pretrganje zastaranja pregona.

8. Še pred odločitvijo sodišča o zahtevah za sodno varstvo, natančneje dne 8.3.2009, je torej nastopilo relativno zastaranje, zato bi moralo sodišče na podlagi določbe 3. točke 156. člena ZP-1, ki se po tretjemu odstavku 59. člena ZP-1 uporablja tudi v postopku z zahtevo za sodno varstvo, postopek o prekršku ustaviti. Ker tega ni storilo, temveč je nadaljevalo postopek, ki ni bil več dovoljen, je Vrhovno sodišče ugodilo zahtevi vrhovnega državnega tožilca in izpodbijano pravnomočno sodbo v skladu s 426. členom ZKP v zvezi s 171. členom ZP-1 spremenilo tako, da je postopek o prekršku zoper pravno osebo in zoper odgovorno osebo pravne osebe ustavilo.

9. Ker je Vrhovno sodišče postopek o prekrških zaradi nastopa zastaranja ustavilo, drugih zatrjevanih kršitev zakona, ki jih uveljavlja zahteva vrhovnega državnega tožilca za varstvo zakonitosti ni presojalo.

10. Ker je bil postopek ustavljen, stroški postopka bremenijo proračun (četrti odstavek 144. člena ZP-1).

Zakon o prekrških (uradno prečiščeno besedilo) (2006) - ZP-1-UPB3  - člen 42, 42/3, 59, 59/3, 63, 156, 156-3

Opr. št: IV Ips 133/2010, ECLI:SI:VSRS:2010:IV.IPS.133.2010

Opr. št: IV Ips 20/2011, ECLI:SI:VSRS:2011:IV.IPS.20.2011

Opr. št: IV Ips 9/2013, ECLI:SI:VSRS:2013:IV.IPS.9.2013

Opr. št: IV Ips 19/2013, ECLI:SI:VSRS:2013:IV.IPS.19.2013

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.