Sodba in sklep III Ips 138/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-06-02

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

neupravičena pridobitev - dovoljenost revizije - zamudne obresti - vrednost spornega predmeta - postranske terjatve - zavrženje revizije

Dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje v obravnavanem primeru izključujejo obstoj omenjene predpostavke kondikcijskega zahtevka iz prvega in drugega odstavka 210. člena ZOR.

Postranska terjatev (zahtevek za plačilo zamudnih obresti) po 39. členu ZPP ni kriterij za določitev vrednosti spornega predmeta. To pomeni, da terjatev v tem delu po pravilih procesnega prava nima nikakršne vrednosti.

Pravdni stranki nosita vsaka svoje stroške revizijskega postopka.

1. Po prvem odstavku 13. člena Zakona o uvedbi eura (Ur. l. RS, št. 114/2006) se šteje, da se tolarski zneski, navedeni v predpisih in sodnih aktih, z dnem uvedbe eura (1. 1. 2007) glasijo na euro, preračunano po tečaju zamenjave. Tečaj zamenjave je določen v Uredbi Sveta (ES), št. 1086/2006 z dne 11. 7. 2006 (UL L, št. 195 z dne 15. 7. 2006) in znaša 239,640 slovenskih tolarjev za 1 euro.

2. Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku proti drugi toženki, delno pa ga je zavrnilo. Drugi toženki je naložilo plačilo 63.525,77 EUR (15,223.317,60 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24. 10. 2002 do plačila (solidarno s prvo toženko). Tožbeni zahtevek na plačilo zamudnih obresti pred 24. 10. 2002 od prisojenega zneska je zavrnilo. Sodišče prve stopnje je dajatveni del sodbe za znesek 40.725,41 EUR (9,759.438,10 SIT) utemeljilo z obveznostjo druge toženke po asignaciji z dne 15. 8. 1999, za znesek 22.800,36 EUR (5,463.879,50 SIT) pa z obveznostjo druge toženke iz naslova neupravičene pridobitve (210. člen Zakona o obligacijskih razmerjih; v nadaljevanju ZOR).

3. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbama tožeče stranke in druge toženke ter delno spremenilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožbi druge toženke je ugodilo (1) v delu, v katerem ji je bila naložena obveznost plačila iz naslova neupravičene pridobitve (to je za znesek 22.800,36 EUR, prej 5,463.879,50 SIT), (2) v delu, v katerem ji je bila naložena obveznost plačila iz naslova asignacije pa za znesek 6.140,89 EUR (1,471.604,90 SIT). Zato je dajatveni del sodbe sodišča prve stopnje spremenilo in (delno) zavrnilo tožbeni zahtevek za znesek 28.941,26 EUR (6,935.484,40 SIT). Drugače kot sodišče prve stopnje je presodilo, da niso izpolnjene predpostavke za neupravičeno pridobitev, ki jih določa 210. člen ZOR. Glede obveznosti iz naslova asignacije pa je ugotovilo, da je druga toženka sprejela nakazilo le za račune za mesec julij. Pritožbi tožeče stranke je ugodilo tako, da je prisodilo zakonske zamudne obresti od posameznih pravnomočno prisojenih zneskov tudi za čas pred 24. 10. 2002.

4. Tožeča stranka je vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava proti delu sodbe sodišča druge stopnje, v katerem je bila spremenjena sodba sodišča prve stopnje na pritožbo tožene stranke. Predlagala je, naj revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da zavrne pritožbo tožene stranke in potrdi sodbo sodišča prve stopnje v dajatvenem delu v celoti.

5. Druga toženka je vložila revizijo glede odločitve sodišča druge stopnje v obrestnem delu. Uveljavljala je revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo v tem delu razveljavi ter zadevo vrne sodišču druge stopnje v ponovno odločanje.

6. Reviziji sta bili vročeni nasprotni stranki, ki nanju nista odgovorili, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

7. Vrhovno sodišče je na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 45/2008; ZZP-D) uporabilo Zakon o pravdnem postopku s spremembami, ki so bile uveljavljene pred ZPP-D (Ur. l. RS, št. 73/2007 – uradno prečiščeno besedilo).

8. Revizija tožeče stranke ni utemeljena.

9. Ena izmed predpostavk kondikcijskega zahtevka je, (i) ali da je prišlo do premika premoženja brez pravne podlage (prvi in drugi odstavek 210. člena ZOR), (ii) ali da je prišlo do premika premoženja glede na pravno podlago, ki se ni uresničila ali je pozneje odpadla (četrti odstavek 210. člena ZOR). Dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje v obravnavanem primeru izključujejo obstoj omenjene predpostavke kondikcijskega zahtevka iz prvega in drugega odstavka 210. člena ZOR. Sodišči prve in druge stopnje sta namreč ugotovili, da je tožeča stranka sporni gradbeni material dobavljala prvi toženki po naročilih slednje in skladno s pogodbo 276/99, ki sta jo podpisali. Do premika spornega premoženja (to je gradbenega materiala) iz sfere tožeče stranke je prišlo tako na podlagi pogodbe 276/99, sklenjene med tožečo stranko in prvo toženko, kot pravilno izpostavlja sodišče druge stopnje. To pomeni, da do premika tega premoženja iz sfere tožeče stranke ni prišlo brez pravne podlage, tožeča stranka pa poleg tega ni zatrjevala, da ni bilo pravne podlage za nadaljnji premik tega premoženja v sfero druge toženke. Da bi pravkar omenjena pravna podlaga (to je pogodba 276/99) kasneje odpadla (četrti odstavek 210. člena ZOR), tožeča stranka prav tako ni zatrjevala. Presoja sodišča druge stopnje, da obogatitveni tožbeni zahtevek v obravnavanem primeru ni utemeljen, je zato pravilna. Ni namreč izpolnjena predpostavka, ki jo določa 210. člen ZOR. Tako niso pomembne revizijske trditve, da je druga toženka postala z vgradnjo gradbenega materiala lastnica materiala in lastnica stanovanjskih objektov ter da je te objekte prodala.

10. Vlagatelj revizije očita sodišču druge stopnje, da je samo sprejelo oceno o verodostojnosti »zapisa« v asignaciji (očitno tisti z dne 15. 8. 1999). Ker pa vlagatelj revizije ni utemeljil, zakaj bi lahko omenjena postopkovna pomanjkljivost vplivala na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe, teh revizijskih trditev ni mogoče obravnavati kot očitka relativne bistvene kršitve pred sodiščem druge stopnje (prim. prvi odstavek 339. člena ZPP). Revizijsko sodišče zato na te trditve ne odgovarja, ker z njimi revident ne uveljavlja revizijskega razloga iz 2. točke prvega odstavka 370. člena ZPP.

11. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da ni podan nobeden od revizijskih razlogov. Zato je revizijo tožeče stranke zavrnilo na podlagi 378. člena ZPP.

13. V gospodarskem sporu je revizija dovoljena, če vrednost spornega predmeta glede izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 20.864,63 EUR (5,000.000,00 SIT; 490. člen ZPP). Pri določitvi vrednosti spornega predmeta se upošteva le vrednost glavnega zahtevka (prvi odstavek 39. člena ZPP). Vrednost obresti, pravdnih stroškov, pogodbenih kazni in drugih postranskih terjatev se ne upošteva, če se uveljavljajo skupaj z glavnim zahtevkom (drugi odstavek 39. člena ZPP). Obresti, pravdni stroški, pogodbena kazen in druge postranske terjatve pa postanejo kriterij za opredelitev vrednosti spornega predmeta v pravdnem postopku, če se uveljavljajo kot glavni zahtevek (drugi odstavek 39. člena ZPP).

14. Obresti se štejejo za glavni zahtevek, če so osnovni, oziroma edini razlog za začetek pravde. Če pa je zahtevek za njihovo plačilo postavljen poleg zahtevka za plačilo glavnice, se vedno štejejo kot postranska terjatev.

15. Revizija druge toženke izpodbija odločitev sodišča druge stopnje o zakonskih zamudnih obrestih. Njihovo plačilo je tožeča stranka zahtevala poleg plačila glavnice. Gre tako za postransko terjatev, ki po 39. členu ZPP ni kriterij za določitev vrednosti spornega predmeta (prim. 12. točko obrazložitve). To pomeni, da terjatev v tem delu po pravilih procesnega prava nima nikakršne vrednosti (spornega predmeta). Zato ni izpolnjen pogoj za dovoljenost revizije iz 490. člena ZPP. Vrhovno sodišče je nedovoljeno revizijo tožene stranke zavrglo (377. člen ZPP).

16. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 154. člena v zvezi s 165. členom ZPP.

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 210, 210/1, 210/2, 210/4

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 39, 377, 490

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.