Sodba II Ips 1094/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-04-17

povrnitev nepremoženjske škode - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza - deljena vzročnost - adekvatna vzročnost - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti - bistvena kršitev določb pravdnega postopka

Okoliščina, da je zaradi osebnega stanja oškodovanke obseg škode večji, ne vpliva na vprašanje obstoja vzročne zveze med ravnanjem in škodnim dogodkom. Predvidljivost (adekvatnost) posledic dejanja se pri ugotavljanju vzročne zveze upošteva le v razmerju do škodnega dogodka. Ob pravilni uporabi teorije o adekvatni vzročnosti bi zato morali sodišči tožnici odmeriti odškodnino glede na vse telesne omejitve, ki izvirajo iz zloma ledvenega vretenca in zaradi katerih duševno trpi.

Reviziji se delno ugodi in se sodba pritožbenega sodišča spremeni tako, da se glasi:"Pritožbama tožnice in toženke se delno ugodi in se sodba prvostopenjskega sodišča spremeni tako, da se glasi:

Toženka je dolžna v 15 dneh plačati tožnici 17.906,42 EUR in zakonske zamudne obresti od zneska 4.345,82 EUR od 22. 6. 2003 do plačila, od zneska 12.045,82 EUR od 17. 2. 2005 do plačila, od zneska 1.514,77 EUR od 7. 6. 2003 do plačila ter od zneska 6.259,38 EUR od 22. 6. 2003 do 2. 3. 2004.

Vsaka stranka krije svoje pravdne stroške.

V ostalem se pritožbi zavrneta in se v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdi sodba prvostopenjskega sodišča.

Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka."

Toženka je dolžna v roku 15 dni povrniti tožnici 330,48 EUR stroškov revizijskega postopka.

1. Prvostopenjsko sodišče je razsodilo, da je toženka dolžna tožnici plačati 13.296 EUR in pripadajoče zamudne obresti. V ostalem je tožbeni zahtevek zavrnilo in odločilo, da vsaka stranka krije svoje pravdne stroške.

2. Pritožbeno sodišče je delno ugodilo pritožbi toženke in sodbo prvostopenjskega sodišča spremenilo tako, da je toženko obsodilo le na plačilo 11.906,42 EUR in zamudnih obresti. V ostalem je pritožbo toženke in v celoti pritožbo tožnice zavrnilo in v izpodbijanem, a nespremenjenem delu potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča. Odločilo je, da vsaka stranka nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

3. Proti sodbi pritožbenega sodišča vlaga revizijo tožnica zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zaradi zmotne uporabe 179., 182., 270., 285., 295. in 310. člena OZ. Trdi, da iz sodbe ni razvidna prava teža telesnih poškodb tožnice in trajnih posledic. Sodišče ni upoštevalo zdravljenja tožničinih psihičnih težav kot del aktivnega zdravljenja, pa tudi zdravljenje telesnih poškodb je upoštevalo v krajšem obdobju, kot je dejansko potekalo. Do teh ocen je prišlo zaradi premalo kritične ocene izvedenskega mnenja, katerega bi moralo ocenjevati v povezavi z drugimi dokazi. Glede obsega in teže telesnih poškodb ter trajanja zdravljenja je prvostopenjska sodba neobrazložena in je ni mogoče preizkusiti. Tožnica je pričakovala, da bo sodišče na podlagi predložene zdravstvene dokumentacije in mnenja izvedenca psihiatra ugotovilo, da je tudi del psihiatričnega zdravljenja šteti za aktivno zdravljenje tožnice. Ker teh očitkov pred izdajo prvostopenjske sodbe ni mogla podati, bi moralo pritožbeno sodišče obravnavati tudi pritožbene očitke o teh procesnih kršitvah. Pritožbeno sodišče pa neutemeljeno navaja, da gre za pritožbene novote iz razloga, ker na glavni obravnavi izvedenskima mnenjema ni oporekala. Poudarja, da ugotovitvam izvedencev ne ugovarja niti v reviziji, ampak jih le razlaga drugače kot sodišče. Čeprav je prvostopenjsko sodišče upoštevalo, da je tožnica trpela telesne bolečine dalj časa zaradi psihičnih težav, je zaradi objektivizacije njenega trpljenja odškodnino znižalo. Sodba pa v zvezi s tem nima razlogov o odločilnih dejstvih oziroma so ti v nasprotju z izvedenimi dokazi in listinami v spisu. Poudarja, da je izvedenec travmatolog intenziteto in trajanje bolečin upošteval v odnosu na psihično trdnega oškodovanca, ne pa v odnosu na tožečo stranko. Tožnica pa je trpela bolj intenzivne bolečine in v daljšem obdobju. Poudarja navedbe izvedenca, da tožnica pred obravnavano nesrečo ni imela težav zaradi degenerativnih sprememb na hrbtenici in da so bile ugotovljene degenerativne spremembe povsem običajne in primerne za njena leta. Zato je treba nadaljnje ortopedske težave tožnice pripisati obravnavani prometni nesreči in ni mogoče govoriti o deljeni vzročnosti. Tožnica ne more biti odgovorna za to, da je stara 52 let in da ima degenerativne spremembe, primerne svojim letom starosti. Teorije adekvatne vzročnosti ni mogoče obravnavati v odnosu na mlado, povsem zdravo osebo, saj se prometne nesreče ne dogajajo samo njim. Izvedenec travmatolog je na zaslišanju povedal, da so občasne bolečine po zaključku zdravljenja v 50% posledica prometne nesreče, v ostalem pa drugih travm. Ker je tudi večja dovzetnost tožnice za bolečine posledica škodnega dogodka, to narekuje višjo odškodnino. Trdi, da je pritožbeno sodišče povzelo zmotne in protispisne ugotovitve prvostopenjskega sodišča in ob upoštevanju soprispevka tožnice prisodilo nižjo odškodnino. Opis, v čem je tožnica ovirana, se nanaša na čas izdelave izvedenskega mnenja in ne na zdravstveno stanje tožnice v času poškodbe. Višje sodišče je zmotno in brez podlage v izvedenih dokazih in v nasprotju z mnenjem izvedenca travmatologa degenerativne spremembe tožnice upoštevalo kot njen prispevek k škodi. Opozarja, da sodišči ne povzemata mnenja izvedenca travmatologa, da je pri tožnici ostala trajno zavrta gibljivost ledvene hrbtenice srednje stopnje in da je izvedenec vse trajne posledice in njihov vpliv na zmanjšanje življenjske aktivnosti pripisal izrecno in izključno zlomu vretenca. Izvedenec psihiater pa je navedel, da tožnica pred poškodbo ni imela psihičnih težav. Te so se pojavile zaradi prometne nesreče. Izvedenec psihiater je tudi izpovedal, da je težko razmejiti med vplivom posameznih stresnih situacij na skupno podoživljanje tožnice, a je tudi poudaril, da je prvi stres - prometna nesreča tožnico destabilizirala za daljši čas in da je zaradi tega vpliv prometne nesreče še večji kot 50% na njene psihične težave in zmanjšanje življenjske aktivnosti. Ocena izvedenca, da je zmanjšanje življenjske aktivnosti v 50% posledica prometne nesreče, v preostalem pa ne, pa ni vezana na obstoj degenerativnih sprememb, kot ugotavljata sodišči, pač pa na travme, ki jih je ugotovil izvedenec psihiater. Iz sodb ni mogoče razbrati, ali je sodišče psihične težave tožnice sploh upoštevalo pri odmeri odškodnine oziroma na kakšen način jih je upoštevalo. Trdi, da prisojena odškodnina ni pravična denarna odškodnina in da tudi uporaba indeksa cen življenjskih potrebščin za valorizacijo plačanega zneska odškodnine ni pravilna. Valorizacija delnega plačila mora biti opravljena po enakih kriterijih kot valorizacija odškodnine same. Iz izpodbijane sodbe pa ni razvidno, na kakšen način je sodišče valoriziralo neplačani del odškodnine. Revizijskemu sodišču predlaga, da izpodbijani sodbi spremeni, podrejeno pa ju razveljavi in vrne zadevo prvostopenjskemu sodišču v ponovno odločanje.

4. Sodišče je revizijo vročilo Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Tožnica v tej pravdi vtožuje odškodnino za škodo, ki ji je nastala zaradi prometne nesreče 4.4.2002, ko je utrpela stisnjen zlom 12. ledvenega vretenca. Sodišči sta ugotovili, da je trpela štiri tedne hude bolečine, srednje neprestano pet mesecev in stalne blažje bolečine eno leto. Občasno - zlasti zjutraj, ob večjih obremenitvah in dolgotrajni prisilni drži - se bolečine še pojavljajo. Vendar so tiste bolečine, ki se pojavljajo po letu in pol po nezgodi, le v 50% posledica nezgode. Ob upoštevanju še vseh ugotovljenih nevšečnosti med zdravljenjem sta ji sodišči iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem odmerili odškodnino v znesku 10.000 EUR.

7. Revizija neutemeljeno zatrjuje, da je odločitev o obsegu in teži tožničinih telesnih poškodb ter trajanju zdravljenja neobrazložena. Sodbi nižjih sodišč o teh odločilnih dejstvih vsebujeta vse potrebne razloge. Revizijsko sodišče zavrača tudi očitke o tem, da naj bi nižji sodišči protispisno povzeli mnenji obeh izvedencev. Sodišči sta obe mnenji sprejeli, ju v sodbah pravilno povzeli in svojo dokazno oceno o njuni strokovnosti ustrezno obrazložili. Ker sta mnenji obeh izvedencev tudi pravdni stranki označili za jasni in popolni, je pritožbeno sodišče pravilno zaključilo, da so nedopustne pritožbene novote tožničine trditve, s katerimi je šele v pritožbi oporekala v prvostopenjski sodbi povzetim ugotovitvam izvedencev. Tudi revizijski očitki o procesnih kršitvah v tej smeri zato niso utemeljeni.

8. Na dejanske ugotovitve nižjih sodišč je revizijsko sodišče vezano, saj revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Revizijsko sodišče zato ni upoštevalo revizijskih trditev, ki izpodbijajo oceno nižjih sodišč o strokovnosti, popolnosti in jasnosti izvedenskih mnenj ter na njuni podlagi ugotovljeno stopnjo in trajanje tožničinih telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem. Sodišči sta ob ugotovitvi, da je bilo tožničino zdravljenje zaključeno 4. 12. 2002, pri odmeri odškodnine upoštevali, da je tožnica tudi kasneje še hodila na kontrole in občasne protibolečinske terapije, zlasti pa k psihiatru. Revizija zato neutemeljeno trdi, da sodišče ni upoštevalo zdravljenja tožničinih psihičnih težav.

9. Revizija zmotno izpodbija pravilno stališče nižjih sodišč o deljeni vzročnosti glede nekaterih telesnih bolečin. Sodišči sta tožnici odmerili odškodnino za vse bolečine in nevšečnosti, ki jih je tožnica trpela v času leta in pol po nezgodi. Le glede nadaljnjih občasnih bolečin sta ugotovili, da so te v 50% posledica nesreče, v ostalih 50% pa izvirajo iz drugih kasnejših travm. Sodišči sta upoštevali, da je tožnica te nadaljnje bolečine v večji meri trpela tudi zaradi svojega psihičnega stanja. Psihične posledice prometne nesreče in kasnejših stresov (dve smrti v družini in izguba službe) so okrepile tožničine občasne telesne bolečine. Ker pa vse psihične posledice ne izvirajo zgolj iz prometne nesreče, sta sodišči v zvezi s še pojavljajočimi se bolečinami pravilno uporabili deljeno vzročnost in tožnici prisodili odškodnino le za tisti del bolečin, ki izvirajo iz škodnega dogodka. Tudi po presoji revizijskega sodišča tožnica ni upravičena več kot do 50% odškodnine za še pojavljajoče se telesne bolečine. Glede na navedeno tudi neutemeljeno poudarja, da sodišči nista upoštevali vseh individualnih okoliščin tožničinega trpljenja. V skladu z načelom objektivizacije sta namreč odškodnino odmerili upoštevaje višine odškodnin, ki jih za podobne škode prisojajo sodišča, nista pa je znižali zaradi tožničine večje dovzetnosti za bolečine.

10. Delno utemeljena pa je revizija proti odločitvi o zavrnitvi dela zahtevka za plačilo odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Tudi v zvezi s tem zahtevkom sodišči nista protispisno povzeli izvedenskih mnenj. S tem, ko nista povzeli podrobnejšega zapisa izvedenca travmatologa o trajnih posledicah na tožničini hrbtenici, nista zagrešili procesne kršitve. Že s tem, ko sta podrobno ugotovili vse omejitve tožnice, ki so posledica okvar ledvene hrbtenice, sta ugotovili vsa odločilna dejstva v zvezi zahtevkom za plačilo odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Ugotovili sta, da je tožničina življenjska aktivnost močno zmanjšana. Tožnica je izrazito ovirana pri delu v službi in doma ter pri rekreaciji, saj ne more stati ali sedeti več kot uro. Prej je bila športno aktivna, hodila je na fitnes in dolge sprehode, zdaj ji ostaja le sprehajanje po ravnem. Ne more več obiskovati sinov pri košarki in nogometu, na daljših poteh pa mora uživati analgetike. Zaradi poškodbe hrbtenice je utrpela tudi akutno stresno reakcijo, ki se je kronificirala. Tožnica je postala psihično zamorjena oseba brez kapacitet. Ujeta je v depresivnost, strahove, doživljanje hudih bolečin in težko obvladuje svoje reakcije. V hudih težavah je njena spolnost in partnerski odnos. Njeno sedanje funkcioniranje je 30% prejšnjega. Pred poškodbo je namreč imela visoka pričakovanja in zahteve do sebe ter živela aktiven in poln življenjski slog. Ob poškodbi je bila stara 47 let.

11. Življenjska aktivnost tožnice je po ugotovitvah sodišč zmanjšana zaradi zloma vretenca ledvene hrbtenice in zaradi psihičnih težav, vendar je zmanjšanje iz enega in drugega razloga po ugotovitvah sodišč le v 50% posledica nesreče. Revizija utemeljeno poudarja, da je zmotno stališče nižjih sodišč, da tožnica ni upravičena do celotne odškodnine za tisto zmanjšanje življenjske aktivnosti, ki izhaja iz poškodbe ledvenega vretenca. Sodišči sta ugotovili, da degenerativne spremembe hrbtenice tožnici pred poškodbo niso povzročale težav. Sedanje težave je sprožila šele poškodba vretenca v prometni nesreči. Okoliščina, da je zaradi osebnega stanja oškodovanke obseg škode večji, namreč ne vpliva na vprašanje obstoja vzročne zveze med ravnanjem in škodnim dogodkom. Predvidljivost (adekvatnost) posledic dejanja se pri ugotavljanju vzročne zveze upošteva le v razmerju do škodnega dogodka. Ob pravilni uporabi teorije o adekvatni vzročnosti bi zato morali sodišči tožnici odmeriti odškodnino glede na vse telesne omejitve, ki izvirajo iz zloma ledvenega vretenca in zaradi katerih duševno trpi. Drugače pa velja za tiste omejitve tožničinih življenjskih aktivnosti, ki izvirajo iz njenih psihičnih težav. Tudi te težave so se pri tožnici manifestirale šele po prometni nesreči. Vendar pa je bila prometna nesreča le prvi hud stresni dejavnik, na katerega so se kasneje nacepili še ostali stresi (dve smrti v družini, izguba službe). Ob upoštevanju vseh vzrokov tožničinih psihičnih težav sta sodišči po presoji revizijskega sodišča pravilno zaključili, da so omejitve njene življenjske aktivnosti, ki izvirajo iz njenih psihičnih težav, le v 50 % posledica prometne nesreče.

12. Po presoji revizijskega sodišča je tožnica iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti tako upravičena do odškodnine za vse telesne omejitve, ki so posledica zloma vretenca ter za 50% težav, ki jih ima zaradi psihičnih posledic. Ob upoštevanju navedenega revizijsko sodišče ocenjuje, da je odškodnina, ki sta jo iz tega naslova sodišči odmerili v znesku 13.000 EUR, prenizka. Glede na merila iz 179. in 182. člena OZ (Obligacijski zakonik) je tožnica za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, ki so posledica prometne nesreče, upravičena še do nadaljnjih 6.000 EUR odškodnine. Na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP je zato revizijsko sodišče reviziji delno ugodilo in sodbo pritožbenega sodišča spremenilo tako, kot izhaja iz izreka te sodbe. V ostalem pa je revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP). Skupni odmerjeni znesek odškodnine za nepremoženjsko škodo 30.300 EUR pomeni, upoštevaje razmere v času izdaje prvostopenjske sodbe, 37 takratnih povprečnih neto plač in po presoji revizijskega sodišča predstavlja pravično zadoščenje za tožnici nastalo nepremoženjsko škodo.

13. Revizija neutemeljeno izpodbija način valorizacije delnega plačila odškodnine. Nobeni metodi, ki kupno moč plačanega zneska ustrezno objektivizira, ni mogoče odreči pravilnosti. Ta cilj dosega tudi metoda, ki jo je uporabilo pritožbeno sodišče. Toženkino plačilo je valoriziralo na podlagi gibanja indeksa rasti cen življenjskih potrebščin, ki se uporablja kot merilo inflacije oziroma kot merilo rasti cen na splošno, s čimer zagotavlja objektiven odraz sprememb cen v valorizacijskem obdobju. V okviru načela objektivizacije odškodnin za nepremoženjsko škodo sodišča upoštevajo povprečno neto plačo na zaposleno osebo v Republiki Sloveniji, zato revizija neutemeljeno trdi, da ni razvidno, na kakšen način je sodišče valoriziralo neplačani del odškodnine. Valorizacija plačanega zneska odškodnine na podlagi gibanja teh plač pa bi bila v škodo tožnice, ki zato za uveljavljanje takega načina valorizacije nima pravnega interesa.

Povprečne neto plače so se namreč v upoštevnem obdobju zvišale bolj (za 19%) kot cene življenjskih potrebščin (za 11%).

14. Revizijsko sodišče ne vidi kršitev določb 270., 285., 295., in 310. člena OZ, ki jih revizija neobrazloženo uveljavlja.

15. Pri odločanju o stroških prvostopenjskega postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP) je revizijsko sodišče ugotovilo, da je tožnica po odločitvi o reviziji uspela le z nekoliko večjim deležem zahtevka - s 27% zahtevka (od zahtevanih 66.445,50 EUR odškodnine ji je prisojenih 17.906,42 EUR). Njen uspeh z revizijo zato po presoji revizijskega sodišča kljub temu, da je imela imela višje pravdne stroške kot toženka, ne utemeljuje drugačne odločitve o porazdelitvi stroškov prvostopenjskega postopka, kot sta jo sprejeli nižji sodišči. Revizijsko sodišče ni spremenilo niti odločitve o stroških pritožbenega postopka. Ker sta po odločitvi o tožničini reviziji s pritožbo deloma uspeli obe pravdni stranki in ker sta obe priglasili pritožbene stroške, je odločitev, da vsaka stranka kritje svoje pritožbene stroške, skladna z drugim odstavkom 154. člena ZPP.

16. Tožničin uspeh z revizijo je revizijsko sodišče upoštevalo pri odmeri stroškov revizijskega postopka. Glede na to, da je tožnica uspela z nadaljnjimi 6.000 EUR, ji je za sestavo revizije priznalo le 600 od zahtevanih 1200 točk ter 20% DDV na odvetniške storitve. Ob vrednosti odvetniške točke 0,459 EUR ji je toženka dolžna povrniti 330,48 EUR stroškov revizijskega postopka. Tožnici ni priznalo stroškov za sodno takso, saj je plačila sodnih taks oproščena.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 380, 380/1

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 179, 182

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.