Sodba II Ips 66/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-06-11

uporaba tuje stvari v svojo korist - neupravičena pridobitev - uporabnina - korist toženca - prikrajšanje tožnika - višina uporabnine - soglasje zapustnika za bivanje - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - izpodbijanje višine tožbenega zahtevka - ugotovitev višine uporabnine na podlagi izvedenskega mnenja, pridobljenega izven pravde

Tožnica stanuje brez pravnega naslova in brezplačno v hiši, katere lastnik do polovice je drugi toženec, zaradi česar ima korist in je drugi toženec prikrajšan, ker v tem času ni mogel sam uporabljati svoje polovice hiše, niti ni mogel z njo razpolagati. Sodišči sta sicer ugotovili, da je tožnica pred zapustnikovo smrtjo v hiši brezplačno živela z zapustnikovim soglasjem. Ker pa z zapustnikom ni sklenila najemne pogodbe (ne pisne ne ustne) in ker sta toženca po zapustnikovi smrti zahtevala njeno izselitev, sta pravilno zaključili, da je ta pravni temelj prenehal. Zgolj ustno zapustnikovo soglasje ne more vezati njegovih dedičev. Zato je zahtevek za plačilo uporabnine utemeljen na podlagi 219. člena ZOR.

1. Drugi toženec je zoper tožnico vložil nasprotno tožbo zaradi plačila 43.551,13 EUR (prej 10.436.593,42 SIT) uporabnine. Sodišče prve stopnje je njegovemu tožbenemu zahtevku v celoti ugodilo.

2. Pritožbeno sodišče je tožničino pritožbo v tem delu zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Tožnica zoper del sodbe pritožbenega sodišča, na podlagi katerega je dolžna drugemu tožencu plačati uporabnino, vlaga revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Sodišči bi morali uporabiti 591. člen Zakona o obligacijskih razmerjih (v zvezi s 1060. členom Obligacijskega zakonika, v nadaljevanju ZOR), ker je tožnica z zapustnikom sklenila veljavno ustno najemno pogodbo, ki se izvršuje. Imela je zapustnikovo soglasje za brezplačno bivanje v stanovanju in toženca z dedovanjem nista mogla pridobiti več pravic, kot jih je imel zapustnik. Prav tako je mogoče dogovor med zapustnikom in tožnico opredeliti kot stvarno breme, kar pomeni, da sta toženca podedovala obremenjeno nepremičnino, za katero je zapustnik tožnici dovolil brezplačno dosmrtno uporabo. Poleg tega je pritožbeno sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ker ni odgovorilo na tožničine pritožbene navedbe o pridržni pravici in o nelogičnosti odločitve sodišča prve stopnje, ker je ugotovilo, da je toženka pridobila korist v obliki brezplačnega bivanja, kljub temu pa je tožencu priznalo pravico do uporabnine. Kršilo je tudi določbe ZPP o izvedbi dokaza z izvedencem. Uporabnina je bila določena na podlagi mnenja izvedenca, ki ga ni imenovalo sodišče, temveč ga je najel sam toženec. Zato tako mnenje kot dokaz ni dopustno. Ne glede na to pa je tožnica predlagala izvedenca gradbene stroke, vendar sodišče tega dokaza ni izvedlo. Tožnica je nasprotovala terjatvi drugega toženca tudi po višini, saj nasprotovanje po temelju vsebuje tudi ugovor o višini. Revizijo vlaga tudi zoper odločitev o stroških.

4. Revizija je bila po 375. členu ZPP vročena prvemu in drugemu tožencu, ki nanjo nista odgovorila, ter Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

6. Tožničini očitki o bistvenih kršitvah določb pravdnega postopka so neutemeljeni. Po prvem odstavku 360. člena ZPP pritožbenemu sodišču ni bilo treba odgovoriti na pritožbeno navedbo o tožničini pridržni pravici, saj te navedbe kot pritožbene novote ni smelo upoštevati in zato ni bila odločilnega pomena. Pritožbeno sodišče pa je odgovorilo na tožničino pritožbeno navedbo v zvezi z ugotovljeno pravico do brezplačnega bivanja. Pojasnilo je, da je to pravico imela, vendar je po zapustnikovi smrti prenehala. Glede kršitev določb ZPP o izvedbi dokaza z izvedencem revizijsko sodišče ugotavlja, da je toženec višino zahtevka za plačilo uporabnine res ocenil na podlagi mnenja izvedenca, ki ga ni določilo sodišče. Ker pa tožnica trditvam o višini ni nasprotovala (za nasprotovanje zahtevku po višini bi morala navesti, zakaj je zahtevana uporabnina previsoka), sodišče trditev glede višine zahtevka ni bilo dolžno preverjati. To je pritožbeno sodišče izčrpno obrazložilo. Prav tako je pojasnilo, da sodišče ni ugodilo dokaznemu predlogu za določitev izvedenca gradbene stroke, ker zaradi pomanjkanja trditvene podlage (nasprotovanje višini zahtevka) določitev izvedenca ni bila potrebna.

7. Odločitev nižjih sodišč, da ima drugi toženec pravico do plačila uporabnine, je materialnopravno pravilna. Iz dejanskih ugotovitev sodišč izhaja (na te ugotovitve pa je revizijsko sodišče po tretjem odstavku 370. člena ZPP vezano), da je drugi toženec lastnik polovice hiše, da tožnica v tej hiši stanuje brez pravnega naslova ter brezplačno, zaradi česar ima korist in da je drugi toženec prikrajšan, ker v tem času ni mogel sam uporabljati svoje polovice hiše, niti ni mogel z njo razpolagati. Sodišči sta sicer ugotovili, da je tožnica pred zapustnikovo smrtjo v hiši brezplačno živela z zapustnikovim soglasjem. Ker pa z zapustnikom ni sklenila najemne pogodbe (ne pisne ne ustne) in ker sta toženca po zapustnikovi smrti zahtevala njeno izselitev, sta pravilno zaključili, da je ta pravni temelj prenehal. Zgolj ustno zapustnikovo soglasje ne more vezati njegovih dedičev. Zato je zahtevek za plačilo uporabnine utemeljen na podlagi 219. člena ZOR, po katerem lahko lastnik stvari, ki jo je nekdo drug uporabil v svojo korist, od njega zahteva, naj mu nadomesti korist, ki jo je imel od uporabe.

8. Pritožbeno sodišče ima prav, da v tem primeru ni mogoče uporabiti 591. člena ZOR, ki ureja razmerje med pridobiteljem stvari in njenim najemnikom, ki jo je dobil v najem od prejšnjega lastnika. Tožnica z zapustnikom ni sklenila najemne pogodbe, te dejanske ugotovitve pa z revizijo ni dopustno izpodbijati.

9. Tožničine navedbe o tem, da njena pravica živeti v hiši temelji na stvarnem bremenu, ki ga je zapustnik ustanovil v njeno korist, pomenijo nedovoljeno revizijsko novoto.

10. Ker sklep o pravdnih stroških, vsebovan v sodbi, ni sklep, s katerim bi bil postopek pravnomočno končan (prvi odstavek 384. člena ZPP), revizijsko sodišče teh revizijskih trditev ni obravnavalo.

11. Razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, niso podani. Zato je bilo treba revizijo skupaj s priglašenimi revizijskimi stroški na podlagi 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrniti.

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 219

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 339, 339/2-14

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.