Sodba III Ips 183/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-05-18

CIVILNO PROCESNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - zavrnitev pobotnega ugovora - trditvena podlaga - nepopolna vloga

Ugotovitve pritožbenega sodišča, da tožena stranka ni ponudila ustrezne trditvene podlage in ponudila dokazov, same po sebi ni mogoče kvalificirati kot očitek, da sodišče sploh ni moglo presojati utemeljenosti pobotnega ugovora, ker bi zahtevka sploh ne bilo mogoče individualizirati in ga ločiti od drugih morebitnih zahtevkov.

Revidentka je svoj pobotni ugovor substancirala tako, da je bilo uveljavljeno podlago zahtevka mogoče ločiti od drugih dejanskih podlag in tudi nobenega dvoma ni, na kateri življenjski dogodek revidentka veže nastanek svojega domnevnega zahtevka. S tem, ko revidentke ni pozvalo, naj svoj pobotni ugovor dopolni oziroma popravi, sodišče torej ni kršilo določb pravdnega postopka.

Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 743,58 eurov, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je – v delu, ki je predmet revizijske presoje – v 3. točki izreka ugotovilo, da ne obstaja v pobot tožnikovi terjatvi ugovarjana terjatev tožene stranke do tožeče stranke v znesku 40.541,19 eurov (9.715.291,20 SIT) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 6. 2002 do plačila.

2. Tožena stranka se je zoper takšno sodbo pritožila, pritožbeno sodišče pa je njeno pritožbo zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

3. Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo. Uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka in kršitev Ustave. Predlaga, naj Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo drugostopenjskemu sodišču v novo sojenje.

4. Postopek v tej zadevi se je pred sodiščem prve stopnje končal pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D). Zato se po drugem odstavku njegovega 130. člena nadaljuje po določbah Zakona o pravdnem postopku (ZPP).

5. Sodišče je revizijo vročilo tožeči stranki in Vrhovnemu državnemu tožilstvu RS. Tožeča stranka je odgovorila na revizijo. Predlaga njeno zavrnitev.

6. V zvezi s sporno pobotno terjatvijo tožene stranke sta sodišči prve in druge stopnje svojo odločitev oprli na naslednja pravno odločilna dejstva:

- pravdni stranki sta dne 20. 7. 2001 sklenili pogodbo o odsvojitvi poslovnega deleža v družbi S. d. o. o., s katero je tožeča stranka prodala toženi stranki svoj 50% delež v navedeni družbi (Pogodba);

- dne 20. 7. 2001 je bil sestavljen in podpisan tudi Zapisnik o primopredaji poslov, opravljen med V. B., M. O. in prevzemnikoma P. M. in P. S.;

- v Pogodbi je tožeča stranka med drugim (v 3. točki) zagotovila, „da pri družbi S. razen znanih in v polletnem poročilu izkazanih bremen iz seznama z dne 15. 7. 2001 ni drugih obveznosti, ki bi presegale znesek 500,00 DEM“;

- kot zavarovanje tega zagotovila je tožeča stranka izročila toženi stranki lastno bianco menico;

- „seznam z dne 15. 7. 2001“, na katerega se sklicuje Pogodba, je dejansko predstavljal Zapisnik o primopredaji, naveden v drugi alineji te točke;

- tožena stranka je dne 17. 6. 2002 izpolnila navedeno bianco menico na znesek 9.715.291,20 SIT in ta znesek v pravdi uveljavljala v pobot terjatvi tožeče stranke iz naslova kupnine za odsvojeni poslovni delež;

- obstoj in višino pobotne terjatve je tožena stranka opirala na račun podjetja B. d. o. o., št. 18/2001, z dne 6. 8. 2001, s katerim je to podjetje bremenilo družbo S. za znesek 269.282,77 HRK (hrvaških kun) – pri tem se je sklicevalo na sporazum med podjetjem B. in S. z dne 3. 7. 2001;

- sporazum z dne 3. 7. 2001 je podlaga za terjatev za opravljena gradbena dela v višini 640.697,00 HRK;

- terjatev po spornem računu, na katerega tožena stranka opira svoj pobotni ugovor, nima podlage v sporazumu z dne 3. 7. 2001, pač pa gre za obračun škode zaradi zaprtja gradbišča v stanovanjskem naselju K.

7. Pritožbeno sodišče naj bi storilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP – in pri tem kršilo ustavno pravico iz 22. člena Ustave - ker je zavrnitev pobotnega ugovora oprlo na ugotovitev, da tožena stranka ni ponudila ustrezne trditvene podlage in ni ponudila dokazov, da je odškodninska terjatev družbe B. nastala še pred prenosom poslovnega deleža po Pogodbi. Na ta način naj bi pritožbeno sodišče ugotovilo, da je bila vloga, s katero je tožena stranka uveljavljala pobotni ugovor, nepopolna. Sodišče bi jo bilo zato moralo vrniti v popravo ali dopolnitev, kot to določa 108. člen ZPP. Pri tem se revidentka sklicuje na argumente iz odločbe Ustavnega sodišča Up 1013/05 z dne 6. 7. 2006.

8. Enako kršitev naj bi storilo prvostopenjsko sodišče – ker je po pritožbi tožene stranke ni odpravilo, pa tudi sodišče druge stopnje - s tem, da je svojo odločitev oprlo na pisno izjavo J. N., ki pa ga ni zaslišalo kot pričo. Revidentki naj bi bilo tako onemogočeno, da bi priči zastavljala vprašanja, s katerimi bi dokazala svoje trditve o obstoju terjatve do tožeče stranke.

9. Sodišči prve in druge stopnje naj bi zagrešili tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker naj ne bi utemeljili svojega zaključka, da je terjatev družbe B. nastala po 20. 7. 2001.

10. Argument, da revidentka s pobotnim ugovorom ni mogla uspeti že zato, ker „ni ponudila ustrezne trditvene podlage in ponudila dokazov glede nastanka odškodninske terjatve družbe B. d. o. o. še pred prenosom poslovnega deleža“, je v tej obliki izrazilo in uporabilo kot podlago za svojo odločitev šele pritožbeno sodišče. Šele tedaj je bila revidentka seznanjena s stališčem, ki ga sama kvalificira kot sodno ugotovitev o nepopolnosti vloge – ki naj bi je zato ne bilo mogoče obravnavati. Če bi šlo res za takšno vlogo, sodišče pa jo je meritorno obravnavalo – bi bila zaradi opustitve postopka po prvem odstavku 108. člena ZPP revidentka v postopku pred sodiščem prve stopnje res lahko prikrajšana za pravico do (vsebinskega) obravnavanja njene vloge pred sodiščem. To bi predstavljalo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero je bilo drugostopenjsko sodišče pri obravnavanju pritožbe dolžno paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Ob morebitni ugotovitvi, da je bilo prvostopenjsko sodišče pri preizkusu popolnosti vloge premalo natančno in je prezrlo njeno formalno pomanjkljivost, bi moralo instančno sodišče prvostopenjsko sodbo razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v nov postopek z opozorilom, naj sodišče prve stopnje ravna po 108. členu ZPP.

11. Revizijsko sodišče je torej moralo presoditi, ali je bila vloga, s katero je revidentka uveljavljala svoj pobotni ugovor, res nerazumljiva oziroma pomanjkljiva tako, da je ni bilo mogoče obravnavati.

12. Revizijsko sodišče soglaša z revidentkinim stališčem, da je za presojo morebitne nepopolnosti oziroma nerazumljivosti njene vloge, v kateri je podala ugovor pravdnega pobota, treba uporabiti kriterije, po katerih se presoja popolnost oziroma razumljivost tožbe. Ugovor pravdnega pobota je namreč procesno dejanje, ki vsebuje (tako kot tožba) zahtevo stranke (v tem primeru toženca), naslovljeno na sodišče, naj mu v izreku sodbe z učinkom pravnomočnosti zagotovi pravno varstvo konkretne vsebine proti nasprotni stranki (v tem primeru proti tožniku). Zato se revidentka utemeljeno sklicuje na odločbo Ustavnega sodišča Up 1013/05 z dne 6. 7. 2006. V tej je Ustavno sodišče obravnavalo ravno vprašanje razlike med nesklepčnostjo in nepopolnostjo tožbe.

13. V navedeni zadevi, kjer je bila zaradi nesklepčnosti tožbe izdana zavrnilna zamudna sodba, je Ustavno sodišče res ugotovilo, da ni šlo za nesklepčnost, ampak za nepopolnost tožbe. Z izdajo zamudne sodbe, ne da bi imela ustavna pritožnica možnost popraviti oziroma dopolniti tožbo, ji je bila kršena pravica do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave (ki je poseben izraz načela enakosti pred zakonom iz drugega odstavka 14. člena Ustave). Vendar pa utemeljitev takšne odločitve v citirani zadevi ne podpira revidentkinega stališča, da je bila ta pravica iz enakih razlogov kršena tudi pri obravnavi njenega pobotnega ugovora. V primeru, ki ga je obravnavalo Ustavno sodišče, je bilo namreč ugotovljeno, da dejanski stan, na katerega se je nanašal zahtevek ustavne pritožnice, v tožbi ni bil določen, niti ni bil določljiv. Ustavno sodišče je ugotovilo, da v tem primeru tožbena trditvena podlaga ni individualizirala življenjskega primera in tako ni omogočala identifikacije zahtevkov v tožbi ter njihove ločitve od morebitnih drugih zahtevkov. Opozorilo je še, da za popolnost tožbe ni treba navesti vseh pravotvornih dejstev, pač pa je bistveno, da je navedenih toliko dejstev, da omogočajo jasno individualizacijo zahtevka in njegovo ločitev od drugih zahtevkov. S tem je Ustavno sodišče tudi za naš pravni red očitno sprejelo razrahljano teorijo substanciranja.(1) Vrhovno sodišče pritrjuje takšnemu stališču, saj bi konsekventna izpeljava teorije substanciranja pripeljala do mešanja med sklepčnostjo in popolnostjo, kar bi v skrajni posledici lahko pomenilo, da bi sploh ne bilo več mogoče govoriti o nesklepčnih tožbah (in neutemeljenih vlogah), ampak bi bile vse lahko le bodisi sklepčne oziroma utemeljene bodisi nepopolne.

14. Ugotovitve pritožbenega sodišča, da tožena stranka ni ponudila ustrezne trditvene podlage in ponudila dokazov glede nastanka odškodninske terjatve družbe B. še pred prenosom poslovnega deleža, zato same po sebi ni mogoče kvalificirati kot očitek, da sodišče sploh ni moglo presojati utemeljenosti pobotnega ugovora, ker bi zahtevka sploh ne bilo mogoče individualizirati in ga ločiti od drugih morebitnih zahtevkov. Revidentka je v ugovoru zoper sklep o izvršbi (l.št. 5) res pomanjkljivo opisala podlago za svoj pobotni ugovor (sklicevala se je na menico), pozneje, v drugi pripravljalni vlogi dne 3. 1. 2005 (l.št. 53) pa je, potem ko je tožeča stranka podala dopustne ugovore iz temeljnega razmerja, svoj pobotni ugovor substancirala tako, da se je sklicevala na 3. člen Pogodbe, da je navedla primopredajni zapisnik in omenila račun družbe B. ter njegovo višino. K tem navedbam je ponudila tudi dokaze. Vse navedeno zadošča, da je bilo uveljavljeno podlago zahtevka mogoče ločiti od drugih dejanskih podlag in tudi nobenega dvoma ni, na kateri življenjski dogodek revidentka veže nastanek svojega domnevnega zahtevka. Sporno ugotovitev pritožbenega sodišča je zato mogoče razumeti le kot sklep, da revidentka v postopku ni uspela izkazati in dokazati obstoja vseh pravotvornih dejstev, ki bi bila podlaga za ugoditev pobotnemu ugovoru, v prvi vrsti okoliščine, da je odškodninska terjatev družbe B. nastala še pred prenosom poslovnega deleža po Pogodbi. Še več – prvostopenjsko sodišče je po kontradiktorno izpeljanem postopku ugotovilo, drugostopenjsko sodišče pa preverilo in potrdilo pravilnost ugotovitve prvostopenjskega sodišča, da je ta terjatev nastala šele po sklenitvi Pogodbe (glej v nadaljevanju tč. 16 te obrazložitve). S tem, ko revidentke ni pozvalo, naj svoj pobotni ugovor dopolni oziroma popravi, sodišče torej ni kršilo določb pravdnega postopka.

15. Neutemeljen je tudi revidentkin očitek, da so bile kršene določbe pravdnega postopka s tem, da je prvostopenjsko sodišče svojo odločitev oprlo na pisno izjavo J. N., ki pa ga ni zaslišalo kot pričo. Takšen pritožbeni očitek je prepričljivo zavrnilo že pritožbeno sodišče (glej zlasti zadnji odstavek na tretji strani in nadaljevanje na 4. strani obrazložitve drugostopenjske sodbe). Revizijsko sodišče v celoti pritrjuje razlogom pritožbenega sodišča in se sklicuje nanje, da ne bo nepotrebnega ponavljanja.

16. Neutemeljen pa je tudi očitek o kršitvi določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, češ da sodišči nista utemeljili svojega zaključka, da je terjatev družbe B. nastala po 20. 7. 2001. Sodišče prve stopnje je ugotovilo (prvostopenjska sodba, tretji, četrti in peti odstavek na 5. strani), da je B. kot podlago za sporni račun, na katerega revidentka opira svojo pobotno terjatev, navedel Sporazum z dne 3. 7. 2001. Nadalje je ugotovilo, da je obveznost po navedenem računu predstavljala stroške oziroma odškodnino, nastalo zaradi zaprtja gradbišča in ponovne vzpostavitve lastništva SHP-Istra zaradi nadaljevanja gradnje. Ugotovilo je tudi, da v Sporazumu ni neposredne podlage za obstoj terjatve, ki jo izkazuje sporni račun. In nadalje, da je bil sporni račun izdan in plačan na podlagi dogovorov o ponovni pridobitvi lastništva in nadaljevanju gradnje, ki jih je sklepala tožena stranka po tem, ko je 20. 7. 2001 postala izključni lastnik S. Pravilnost ključne ugotovitve, da obstoja terjatve po spornem računu ni mogoče utemeljevati na sporazumu z dne 3. 7. 2001, je preverilo in jo argumentirano potrdilo tudi sodišče druge stopnje (drugi odstavek na 3. strani sodbe). Sodbi sodišč prve in druge stopnje torej nimata pomanjkljivosti, zaradi katerih bi ju glede te odločilne okoliščine ne bilo mogoče preizkusiti.

17. Glede na navedeno je revizijsko sodišče ugotovilo, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena. Ker tudi ni našlo napak pri uporabi materialnega prava, je revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

18. Odločba o stroških temelji na določbi prvega odstavka 165. člena in prvega odstavka 154. člena ZPP. Znesek 743,58 eurov predstavlja stroške, ki jih je imela tožeča stranka z zastopanjem pri vložitvi odgovora na revizijo, odmerjene skladno z odvetniško tarifo. Od priznanih stroškov gredo toženi stranki za primer zamude tudi zahtevane zamudne obresti (Pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. 12. 2006 – Pravna mnenja I/2006).

Op. št. (1): Glej A. Galič, Pravdni postopek s komentarjem, Ljubljana,: Uradni list GV založba, 2005, str. 130.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 108, 108/1, 339, 339/2-8, 339/2-14, 350, 350/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.