Sodba III Ips 39/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-10-05

pridobitev lastninske pravice - priznanje lastninske pravice med posamezniki - obstoj pravnega naslova - delna ničnost - smiselna uporaba prepovedi komisorične klavzule - svoboda urejanja obligacijskih razmerij - kršitev pogodbe - posojilo

Zgolj priznanje lastninske pravice med posamezniki zaradi absolutnih učinkov lastninske pravice ne zadostuje za pridobitev lastninske pravice. Za pridobitev lastninske pravice je poleg priznanja v nekem relativnem razmerju potreben (med drugim) še veljaven pravni naslov.

Tožeča stranka sama nosi svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo odškodninski tožbeni zahtevek, ki ga je tožeča stranka utemeljevala na različnih podlagah.

2. Sodišče prve stopnje je presodilo, da 2. člen Posojilne pogodbe št. 1 (v prilogi A 3; v nadaljevanju Posojilna pogodba) ni ničen. To presojo je utemeljilo s stališčem, (1) da v obravnavanem primeru ni mogoče niti smiselno uporabiti 69. člena takrat veljavnega Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (v nadaljevanju ZTLR), ker iz 2. člena Posojilne pogodbe sledi, da sta se pravdni stranki za primer odstopa od pogodbe dogovorili za enako vrednost vzajemnih (denarnih) dajatev. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, (2) da je tožena stranka ob prevzemu posesti spornega objekta postopala skladno z 2. členom Posojilne pogodbe, je presodilo, (3) da ji ni mogoče očitati, da je kršila Pogodbo št. 07 (v prilogi A 2). Glede odškodninske odgovornosti zaradi zatrjevane ničnosti (dela) 2. člena Posojilne pogodbe pa je presodilo še, (4) da je tožbena trditvena podlaga pomanjkljiva, ker tožeča stranka ni zatrjevala, da ni niti vedela niti ni mogla vedeti za očitano ničnost tega dela Posojilne pogodbe, kar je predpostavka tovrstne sopogodbenikove odškodninske odgovornosti po 108. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR). Iz razlogov sodbe sodišča prve stopnje sledi še, (5) da je bil pravnomočno zavrnjen petitorni tožbeni zahtevek (ki ga je tožeča stranka postavila v tem gospodarskem sporu, a ga je po razdružitvi obravnavalo Okrožno sodišče v Kopru v pravdnem postopku P 390/2004), ker je bilo ugotovljeno, da tožeča stranka ni lastnica spornega objekta.

3. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritrdilo je nosilnim razlogom sodišča prve stopnje.

4. Tožeča stranka je vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb postopka. Predlagala je, naj revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni ali pa naj razveljavi sodbi sodišč prve in druge stopnje ter zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje.

5. Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

6. Vrhovno sodišče je na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS 45/2008; ZZP-D) uporabilo Zakon o pravdnem postopku s spremembami, ki so bile uveljavljene pred ZPP-D (Ur. l. RS 73/2007 – uradno prečiščeno besedilo).

8. Revizijski očitki o protispisnosti ne utemeljujejo absolutne bistvene kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Izpostavljajo namreč, kot bo razvidno iz nadaljevanja obrazložitve, vprašanja pravilne uporabe materialnega prava, ne pa pomanjkljivosti izpodbijanih sodb, zaradi katerih ju ne bi bilo mogoče preizkusiti.

9. Tezo tožeče stranke, da je lastnica spornega objekta, sta sodišči prve in druge stopnje zavrnili, upoštevaje pri tem razloge pravnomočnih sodb iz petitorne pravde, v kateri je bil pravnomočno zavrnjen njen tožbeni zahtevek na izročitev spornega objekta.(1) V zvezi z revizijskimi izvajanji revizijsko sodišče pojasnjuje, da zgolj priznanje lastninske pravice med posamezniki zaradi absolutnih učinkov lastninske pravice ne zadostuje za pridobitev lastninske pravice. Za pridobitev lastninske pravice je poleg priznanja v nekem relativnem razmerju potreben (med drugim) še veljaven pravni naslov. Pogodba št. 07 pa ni tak pravni naslov, kot je to pravilno presodilo sodišče druge stopnje. Zato del besedila te pogodbe (iztrgan iz njenega konteksta), da po preteku obdobja 23 let sporni objekt preide »v last in posest L.« ne zadostuje za presojo, da je tožeča stranka pridobila lastninsko pravico na spornem objektu.

10. Pri presoji je tako treba upoštevati, da tožeča stranka ob sklepanju Posojilne pogodbe ni bila lastnica spornega objekta (niti ni imela veljavnega pravnega naslova za pridobitev lastninske pravice). Direktna uporaba 68. člena ZTLR za presojo je zato izključena. Zakaj ne pride v poštev analogna uporaba te določbe, je obrazložilo sodišče prve stopnje. Tem razlogom revizijsko sodišče dodaja, da je pri tehtanju o enakovrednosti nasprotnih dajatev pravdnih strank sodišče prve stopnje pravilno izhajalo iz obligacijskih upravičenj tožeče stranke v razmerju do tožene stranke v pogledu uporabe spornega objekta, ki se bistveno razlikujejo od razpolagalnih upravičenj lastnika nepremičnine. Zato je pravilna presoja, da konkretni dogovor in položaj tožeče stranke v pogledu obligacijskih (in ne lastninskih) upravičenj do spornega objekta v obravnavanem primeru izključujeta presojo o delni ničnosti Posojilne pogodbe kljub navidezni podobnosti spornega 2. člena Posojilne pogodbe(2) s prepovedano komisorično klavzulo.

11. Iz razlogov sodb sodišč prve in druge stopnje sledi, da je tožena stranka zaradi zamude tožeče stranke z vračilom posojila ravnala skladno z 2. členom Posojilne pogodbe, realizirala tam dogovorjeno zavarovanje in v tem (pravnem) okviru prevzela tudi posest spornega objekta. Ker tožeča stranka ni uspela z argumentom o prikritem komisoričnem sporazumu in ničnosti dela 2. člena Posojilne pogodbe iz tega razloga, očitano ravnanje, skladno tej (veljavni) pogodbeni določbi, zaradi načela svobode urejanja pogodbenih razmerij (10. člen ZOR) ne more imeti pomena kršitve Pogodbe št. 07. Svoje upravičenje do uporabe spornega objekta po Pogodbi št. 07 je tožeča stranka namreč sama omejila s tem, ko je podpisala Posojilno pogodbo.

12. Revizijo je Vrhovno sodišče zavrnilo na podlagi 378. člena ZPP.

13. Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na prvem odstavku 165. člena in prvem odstavku 154. člena ZPP.

Op. št. (1): S sodbo Vrhovnega sodišča II Ips 104/2007 z dne 12. 11. 2009 je bila zavrnjena revizija tožeče stranke proti sodbi Višjega sodišča v Kopru I Cp 683/2006 z dne 6. 9. 2007 v zvezi s sodbo Okrožnega sodišča v Kopru P 390/2004 z dne 3.10.2005.

Op. št. (2): Bistveni del 2. člena Posojilne pogodbe se glasi: »[] Uporabnik [tožeča stranka] izrecno izjavlja in soglaša, da za obveznosti iz te pogodbe jamči solidarno tako, da lahko Posojilodajalec [tožena stranka] terjatev do Uporabnika iz te pogodbe pobota z vrednostjo poslovnega objekta, navedenega v Pogodbi št. 07. Stranki sta sporazumni, da je pobot lahko tudi enostranski, s pismeno notifikacijo o izvršenem pobotu [].

Pobot iz tega člena se izvrši tako, da [] terjatev iz te pogodbe pobota z dogovorjeno vrednostjo objekta v Pogodbi št. 07 do višine nižje terjatve. Za neodplačani del vrednosti objekta ima Posojilodajalec pravico izbire, ali skrajša dogovorjeni rok, v katerem preide objekt v njegovo posest, ali Uporabniku na njegov račun nakaže preostalo v Pogodbi 07 dogovorjeno vrednost objekta in objekt prevzame v posest nemudoma po izvršenem plačilu.«

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 10, 108

Zakon o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (1980) - ZTLR  - člen 68

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.