Sklep X Ips 63/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-04-22

dovoljenost revizije - neenotnost sodne prakse sodišča prve stopnje - odstop od sodne prakse Vrhovnega sodišča - odstop od sodne prakse Sodišča Evropskih skupnosti - prava vrednost carinskega blaga - združitev

Morebiten odstop sodišča prve stopnje od sodne prakse v neki posamični zadevi ne omogoča dopustitve revizije v zadevi, ki od ustaljene sodne prakse ne odstopa.

I. Zadeve, ki se pri Vrhovnem sodišču vodijo kot X Ips 63/2010, X Ips 64/2010, X Ips 66/2010, X Ips 68/2010 in X Ips 69/2010 se združijo v skupno obravnavanje in odločanje tako, da postane osnovni spis X Ips 63/2010.

III. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

1. Zoper pravnomočne sklepe sodišča prve stopnje, navedene v uvodu tega sklepa, je tožeča stranka (revident) dne 15. 9. 2010 po odvetniku vložila revizije. Njihovo dovoljenost utemeljuje z 2. točko drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu – ZUS-1.

2. Ker gre v obravnavanih zadevah za več postopkov o istem predmetu, saj tožnik z isto vlogo in v vseh primerih z vsebinsko povsem enakimi razlogi izpodbija sklepe, izdane na isti pravni podlagi in ob bistveno enakem dejanskem stanju, in ker sta v vseh primerih isti tudi stranki spora, so izpolnjeni pogoji za združitev postopkov na pritožbeni stopnji. Zato je Vrhovno sodišče – ob upoštevanju načela pospešitve in ekonomičnosti postopka iz prvega odstavka 11. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 – smiselno uporabilo določbo prvega odstavka 42. člena ZUS-1 in v uvodu navedene zadeve združilo v skupno obravnavanje in odločanje.

4. Z izpodbijanimi pravnomočnimi sodbami je sodišče prve stopnje kot neutemeljene zavrnilo revidentove tožbe zoper odločbe tožene stranke, s katerimi so bile zavrnjene revidentove pritožbe zoper odločbe prvostopenjskega carinskega organa. V vseh obravnavanih carinskih postopkih je prvostopenjski carinski organ naknadno obračunal carinski dolg na podlagi točke a) prvega odstavka 154. člena v povezavi s tretjim odstavkom 146. člena ter 47. in 47a. členom Carinskega zakona - CZ, ker izkazane vrednosti blaga sproščenega v prost promet niso bile prave.

5. Po drugem odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je podan eden od tam navedenih pogojev za njeno dovoljenost, pri čemer je po ustaljeni upravnosodni praksi Vrhovnega sodišča tako trditveno kot dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti oziroma uvesti. Ustavno sodišče je v več svojih sklepih, med drugim tudi v Up-858/08-8 z dne 3. 6. 2008, Up-1057/08 z dne 2. 4. 2009 in Up-1186/08 z dne 23. 4. 2009 ugotovilo, da to stališče Vrhovnega sodišča ni v nasprotju z Ustavo RS.

6. Po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1, ki jo uveljavlja revident, je revizija dovoljena, če gre po vsebini zadeve za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločba sodišča prve stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišča prve stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

7. Revident zatrjuje, da upravnosodna praksa neenotno obravnava primere, v katerih se naknadno odkrije, da so bila potrdila o poreklu carinskega blaga ponarejena. Zatrjuje, da je Upravno sodišče, Oddelek v Novi Gorici, v sodbah U 338/2006 in U 337/2006, zavzelo stališče, da je treba v primerih ponarejenih listin obvezno izvesti obnovo postopka po 2. točki 260. člena ZUP. Zatrjuje tudi, da izpodbijani sodbi odstopata od stališča, ki naj bi ga v številnih odločbah zavzelo prvostopenjsko in Vrhovno sodišče, katerih opravilne številke navaja, da je treba v primerih ponarejenih potrdil o poreklu blaga uporabiti določbe ZUP o obnovi, ne pa določb CZ o naknadnem obračunu.

8. Iz citiranih sodb po presoji revizijskega sodišča ne izhaja, kar zatrjuje revident, ampak zgolj to, da je sodišče prve stopnje presodilo, da je v konkretnih primerih podan obnovitveni razlog po 2. točki 260. člena ZUP (zaradi kaznivega dejanja davčne utaje). V zvezi s tem revizijsko sodišče tudi opozarja na svoje ustaljeno stališče (glej npr. sodbe X Ips 512/2006, X Ips 647/2006, X Ips 801/2006 in X Ips 114/2007), da v primeru suma ponarejenosti listin ni treba obvezno uvesti obnove postopka po 2. točki 260. člena ZUP, saj se obnova lahko uvede po vsaki izmed točk, naštetih v 260. členu ZUP, če so za to izpolnjeni zakonski pogoji. Poleg tega se po ustaljenem stališču revizijskega sodišča obnova po ZUP in naknadni obračun carinskega dolga po CZ ne izključujeta (glej npr. sodbe X Ips 330/2006, X Ips 394/2007, X Ips 917/2006, X Ips 918/2006 in X Ips 653/2008). Zgolj zato, ker je bila v sicer podobnih posameznih primerih uporabljena drugačna pravna podlaga, pa ni mogoče govoriti o neenotnosti oziroma odstopu od sodne prakse.

9. Revident tudi zatrjuje, da izpodbijani sodbi odstopata od stališča Sodišča Evropskih skupnosti iz sodbe, C-204/07-P z dne 25. 7. 2008, v skladu s katerim se zoper špediterja ne more uporabiti objektivna odgovornost za ponarejeno listino. V navedeni zadevi je sodišče obravnavalo uvoz turškega blaga, ki je bilo po pogojih iz pridružitvenega sporazuma med Turčijo in Evropsko unijo oproščeno plačila carine. Italijanski uvoznik je ob uvozu predložil potrdila o turškem poreklu blaga, za katera so turški carinski organi naknadno ugotovili, da so ponarejena, posledično pa je bila uvozniku obračunana carina. Sodišče Evropskih skupnosti je takšno odločitev razveljavilo, ker je presodilo, da Komisija Evropskih skupnosti ni ustrezno nadzorovala pravilnega izvajanja pridružitvenega sporazuma, zaradi česar ugotovitve turških carinskih organov o ponarejenosti potrdil o poreklu niso bile zanesljive. Na takšno odločitev in razloge zanjo pa se po presoji Vrhovnega sodišča revident ne more uspešno sklicevati. V carinskih postopkih, ki so predmet obravnavanih revizij, ne gre za vprašanje verodostojnosti potrdil o poreklu blaga ampak za vprašanje (prave) carinske vrednosti uvoženega blaga, ki izhaja iz predloženih računov (verodostojnost računov). Revident pa tudi ni zatrjeval, da so nemški ali slovenskih carinski organi v postopkih mednarodnega upravnega sodelovanja, ki jih je urejal pridružitveni sporazum, storili kakšne nepravilnosti. Glede na to citirana sodba Sodišča Evropskih skupnosti ni pravno pomembna za rešitev obravnavanih zadev.

10. Revident tudi zatrjuje, da izpodbijani sodbi odstopata od stališča, ki ga je zavzelo Upravno sodišče, Oddelek v Celju, v sodbi U 275/2006-15 z dne 18. 11. 2008. Iz navedene sodbe naj bi izhajalo, da je treba odgovornost deklaranta v zvezi z naknadno določenim carinskim dolgom razlagati zelo restriktivno in da deklarant ni odgovoren za netočnost podatkov v potrdilu o poreklu, če sam carinski urad ni dvomil v njihovo verodostojnost zaradi očitno dobre ponareditve. Kot je Vrhovno sodišče že ugotovilo, v carinskih postopkih, ki so predmet obravnavanih revizij, ne gre za vprašanje verodostojnosti potrdil o poreklu blaga ampak za vprašanje (prave) carinske vrednosti uvoženega blaga, ki izhaja iz predloženih računov (verodostojnost računov). V kolikor bi revizijsko sodišče kljub temu citirano sodbo smiselno upoštevalo tudi za obravnavane spore, pa poudarja, da čeprav bi sodišče prve stopnje v zadevi, na katero se sklicuje revident, res zavzelo omenjeno stališče to še ne pomeni, da sodbe, ki so predmet teh revizij, odstopajo od siceršnje prakse prvostopenjskega ali Vrhovnega sodišča. Sodišče prve stopnje je namreč v številnih primerih potrdilo, da je tudi deklarant lahko odgovoren za carinski dolg, ki je bil obračunan zaradi naknadno ugotovljene neverodostojnosti potrdil o poreklu blaga, takšno stališče pa je zavzelo tudi Vrhovno sodišče (glej npr. sodbe X Ips 679/2005, X Ips 647/2006, X Ips 801/2006, X Ips 836/2006 in X Ips 1183/2006). Morebiten odstop sodišča prve stopnje od sodne prakse v neki posamični zadevi, torej ne omogoča dopustitve revizije v zadevi, ki od ustaljene sodne prakse ne odstopa.

11. Ker je Vrhovno sodišče presodilo, da zatrjevani pogoji za dopustitev revizije niso podani, je revizije kot nedovoljene zavrglo na podlagi 89. člena ZUS-1.

12. V skladu z določilom prvega odstavka 154. člena in prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 revident sam trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.