Sodba I Ips 88/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-07-01

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - silobran - istočasnost in neizogibnost obrambe - sorazmernost

Presoja, ali sta sredstvo in način obrambe primerna oziroma nujna za odvrnitev istočasnega protipravnega napada, je odvisna od nastalega položaja, ki ga je ustvaril napadalec, in vseh okoliščin, ki jih v zvezi s tem ugotovi sodišče v konkretnem primeru.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je z oprostilnim delom sodbe I K 392/2005 z dne 22.1.2009 obtoženega V.L. po 1. točki 358. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) oprostilo obtožbe poskusa kaznivega dejanja umora po prvem odstavku 127. člena v zvezi z 22. členom KZ. Odločilo je, da po prvem odstavku 96. člena ZKP stroški tega dela kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena istega zakona ter potrebni izdatki obtoženca in potrebni izdatki ter nagrada zagovornika obremenjujejo proračun.

2. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo II Kp 384/2009 z dne 19.11.2009 med drugim zavrnilo pritožbo okrožne državne tožilke kot neutemeljeno in tudi v oprostilnem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Ker je zavrnilo zagovornikovo pritožbo zoper obsodilni del prvostopenjske sodbe, je odločilo, da je obtoženec dolžan plačati stroške pritožbenega postopka.

3. Vrhovni državni tožilec je zoper oprostilni del navedene pravnomočne sodbe vložil zahtevo za varstvo zakonitosti glede poskusa kaznivega dejanja umora po prvem odstavku 127. člena v zvezi z 22. členom KZ iz razloga po 1. točki prvega odstavka 420. člena v zvezi s 1. točko 372. člena ZKP, ker je bil kršen kazenski zakon zaradi neutemeljene ugotovitve, da dejanje, za katerega se je obtoženec preganjal, zaradi silobrana ni kaznivo dejanje. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije spozna, da je zahteva za varstvo zakonitosti utemeljena in ker je vložena v obsojenčevo škodo, ugotovi, da je bil zakon kršen, ne da bi poseglo v pravnomočno odločbo.

4. Obtoženčevi zagovorniki v odgovoru, podanem po drugem odstavku 423. člena ZKP, izhajajoč iz ugotovljenega dejanskega stanja, menijo, da je bila obtoženčeva obramba s pištolo primerna in sorazmerna glede na objektivno nevarnost, ki jo je povzročil oškodovanec. Ocenjujejo, da tožilstvo polemizira tudi s pravilnostjo ugotovljenega dejanskega stanja, kar z zahtevo za varstvo zakonitosti ni dopustno.

5. Po oceni vložnika zahteve za varstvo zakonitosti niti opis dejanja, niti razlogi obeh sodnih odločb ne omogočajo zaključka, da zaradi silobrana ne gre za kaznivo dejanje, ker je odpadla njegova protipravnost. Sedem strelov v predele telesa, kjer so vitalni organi, ne more predstavljati neizogibne obrambe pred napadom s palico v fazi, ko se je obtoženec že umaknil z dvorišča na cesto. Iz izpovedbe G.J. je razvidno, da je K. držal palico tako, kakor da bi hotel obtoženca le prestrašiti in bi ga, če bi to hotel, tudi udaril. Sodišče je posredno ugotovilo, da tudi konkretna uporaba pištole proti palici ne ustreza sorazmernosti med obrambo in napadom. Pri tem zahteva izhaja iz utemeljitve sodišča, da od obtoženca ni bilo mogoče pričakovati in zahtevati, da bi lahko intenziteto svoje obrambe kontroliral, da bi bila obramba pred oškodovancem še vedno uspešna in bi bile posledice milejše. Pomanjkanje sorazmernosti med napadom in obrambo izključuje uporabo instituta silobrana, sodišče pa je kršilo zakon že s tem, ko se ni odločilo niti za uporabo tretjega odstavka 11. člena KZ. Iz vseh drugih primerov, ki jih je obravnavalo sodišče v tej zadevi, je razvidno, da obtoženec ni zgolj po nesrečnem naključju zadel vitalnih delov oškodovančevega telesa, pač pa sodišče tudi ni nasprotovalo dejstvu, da je vešč uporabe pištole. To pa pomeni, da uporaba pištole proti delom telesa, kjer so vitalni organi, ne omogoča subsumpcije, da gre za silobran, saj bi obtoženec lahko meril mimo oškodovanca ali v spodnji del telesa, ne da bi spravil v nevarnost oškodovančevo življenje.

6. Kot je razvidno iz obrazložitve sodbe, je sodišče prve stopnje na podlagi dokazov, izvedenih v dokaznem postopku, sklepalo, da je obtoženec dejanje storil v silobranu. Izhajalo je iz ugotovitev, da je oškodovani S.K. s kovinsko palico napadel obtoženca, ko je slednji prišel na dvorišče svojega doma. Ugotovilo je tudi, da je šlo za debelo, težko in veliko palico in da je oškodovanec stekel oziroma s hitrejšim korakom šel za obtožencem, ki se je umikal, pri čemer ga je oškodovanec „pospremil“ z verbalnimi grožnjami. Na podlagi tega je zaključilo, da je bil napad na obtoženca stvaren, resničen in tudi protipraven, palica je bila namenjena in usmerjena v poškodbo obtoženca, saj je očitno oškodovanec na koncu vrgel palico proti njemu. Prav tako je ugotovilo, da se obtoženec pred tem ni agresivno obnašal do oškodovanca, ni ga napadal in izzival, temveč se je vedno umaknil. Glede obtoženčeve obrambe je sodišče prve stopnje utemeljilo, da se je začel braniti po tem, ko se je napad nanj že začel s strani oškodovanca. Obtoženčevo obrambno dejanje je prenehalo, ko je oškodovanec palico odvrgel, saj po tem obtoženec ni več streljal (tretji odstavek na 29. strani prvostopenjske sodbe). Sodišče je na podlagi dejstva, da je oškodovanec še po prvih strelih šel za obtožencem, sklepalo, da napada ni mogel odvrniti drugače, kot s poškodbo oškodovančevega zdravja. Ocenilo je tudi, da je podana sorazmernost med intenzivnostjo napada in obrambe ter pri tem upoštevalo enakovrednost napadene in oškodovane dobrine in sredstvi, ki sta bili uporabljeni za napad in obrambo ter tudi okoliščine, povezane s siceršnjimi odnosi med obtožencem in oškodovancem, vključno s tem, kakšno je bilo oškodovančevo ravnanje z obtožencem (večkratna pretepenost) in kakšne so pri tem bile obtoženčeve reakcije.

7. Sodišče druge stopnje je sledilo dejanskim ugotovitvam in zaključkom prvostopenjskega sodišča ter sprejelo presojo, da je obtoženčevo dejanje bilo storjeno v silobranu. Utemeljilo je, da je sodišče prve stopnje obtoženčevo dejanje ocenjevalo z vidika njegovega psihičnega stanja in ravnanja neposredno pred samim inkriminiranim dogodkom. Ob vseh ugotovljenih okoliščinah je zavrnilo pritožbeno oceno obtoženčevega ravnanja, predvsem glede tega, da oškodovanca ni opozoril, da ima pištolo ter da bi lahko pobegnil in se tako izognil fizičnemu kontaktu. Pritožbeno sodišče je tudi sprejelo prvostopenjsko presojo o sorazmernosti med intenzivnostjo napada in obrambe ter sklepalo, da dejansko stanje ni bilo ugotovljeno zmotno in da ni podana kršitev kazenskega zakona.

8. Med kriterije, ki jih je treba ugotoviti in presoditi v primerih, v katerih se pojavi vprašanje silobrana, se uvršča tudi sorazmernost med intenziteto napada in obrambe. Gre v prvi vrsti za dejansko vprašanje, ki zahteva presojo vseh okoliščin, ugotovljenih v posameznem primeru. Pri tem je treba upoštevati, kako močan in nevaren je bil napad in katere obrambne možnosti je imel na razpolago napadeni storilec. Sodišče je navedlo okoliščine, na podlagi katerih je razumno sklepalo na sorazmernost med intenziteto oškodovančevega napada in obsojenčevo obrambo. Pri tej presoji je v bistvu izhajalo iz okoliščin, povezanih s silovitostjo in vztrajnostjo oškodovančevega napada z za življenje obsojenca nevarnim predmetom in iz obtoženčevega čustvenega stanja (strah pred nevarnostjo za življenje in že doživeta ravnanja oškodovanca z obtožencem). V takem položaju ni mogoče slediti nasprotnim navedbam zahteve za varstvo zakonitosti, zlasti pa ne trditvi o posredni ugotovitvi sodišča, da uporaba pištole proti palici ne ustreza sorazmernosti med napadom in obrambo. Zahteva pri tem v omejenem obsegu in drugače kot sodišče ocenjuje vsebino izpovedbe priče G.J., v ostalem pa se osredotoči na interpretacijo razlogov, s katerimi je sodišče prve stopnje utemeljilo neizogibno potrebnost obrambe za odvrnitev napada, ne da bi upoštevala njihovo celoto.

9. Tudi presoja o tem, ali sta sredstvo in način obrambe primerna oziroma nujna za odvrnitev istočasnega protipravnega napada, je odvisna od nastalega položaja, ki ga je ustvaril napadalec, in vseh okoliščin, ki jih v zvezi s tem ugotovi sodišče v konkretnem primeru. Potrebno je ugotoviti, ali se je storilec nahajal v situaciji, v kateri je bilo ogroženo njegovo življenje in glede na ugotovljena dejstva presoditi, ali je bila uporaba strelnega orožja za odvrnitev protipravnega napada nujna. V tej zadevi je sodišče glede na nastali položaj in vsa ugotovljena spremljajoča dejstva sklepalo, da je obtoženec uporabil strelno orožje, ko je bil napaden s kovinsko palico in ko mu je glede na kontinuirani napad oškodovanca neposredno grozila nevarnost za življenje. Okoliščino, da je obtoženec večkrat streljal, vendar samo dokler je trajal napad, je zato sodišče utemeljeno presojalo v tem okviru.

10. Kršitev kazenskega zakona po 1. točki 372. člena ZKP je podana, če je kazenski zakon prekršen v vprašanju, ali je dejanje, zaradi katerega se obtoženec preganja, kaznivo dejanje. V tej zadevi je sodišče ugotovilo, da obtoženčevo dejanje ni kaznivo, ker ga je storil v silobranu (11. člen KZ oziroma 22. člen KZ-1). Ker pravni zaključek izhaja iz ugotovljenega dejanskega stanja, ni mogoče sklepati na kršitev kazenskega zakona, ki jo uveljavlja vložnik zahteve.

11. Po obrazloženem je Vrhovno sodišče Republike Slovenije zavrnilo zahtevo vrhovnega državnega tožilca za varstvo zakonitosti (425. člen ZKP).

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 372, 372-1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.