Sklep II Ips 73/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-04-29

zahteva za varstvo zakonitosti - ugovor zoper sklep o izvršbi - odlog izvršbe - obseg izpodbijanja - višina denarne kazni - vpliv odloga izvršbe na odločanje o pravnih sredstvih

Dolžnica v pravočasnem ugovoru zoper sklep o izvršbi denarne kazni, izrečene po po prvem odstavku 238.f člena v zvezi z 226. členom ZIZ ni niti omenjala. S tem je obseg izpodbijanja sklepa o izvršbi omejila na preizkus utemeljenosti izreka denarne kazni kot izvršilnega sredstva, torej posledico naložitve prisilne izpolnitve dolžničine obveznosti, vsebovane v izvršilnem naslovu. Sodišče zato ni moglo (niti smelo) po uradni dolžnosti posegati v odločitev o njeni višini.

Ugovor je pravno sredstvo zoper sklep o izvršbi in se tiče faze dovolitve izvršbe, odlog pa je zastoj v fazi oprave izvršbe in pomeni (začasno) ustavitev izvršilnih dejanj. Če oba stadija postopka (dovolitev in oprava) izvršbe tečeta istočasno, odlog izvršbe nima vpliva na postopek o pravnih sredstvih zoper sklep o izvršbi in se ta postopek lahko izvede do konca.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

1. Sodišče prve stopnje je 4. 8. 2008 izdalo sklep o izvršbi, s katerim je dolžnici naložilo, da takoj omogoči stike upnika z otrokom, kakor so bili določeni v sodni poravnavi, za primer, če ne bo ravnala tako, pa ji je izreklo denarno kazen 2.000 EUR, ki se bo, če obveznosti ne bo izpolnila, prisilno izterjala, hkrati pa se bo dolžnici naložil nov rok za izpolnitev obveznosti ter izrekla denarna kazen, višja od 2.000 EUR.

2. S sklepom 21. 5. 2009 je sodišče prve stopnje zavrnilo ugovor dolžnice zoper sklep o izvršbi (1. točka izreka sklepa). Dolžnici je naložilo, da takoj začne izpolnjevati obveznosti, določene v izvršilnem naslovu, za primer, da te obveznosti ne bi izpolnjevala, pa ji je izreklo denarno kazen 3.000 EUR, ki se bo izterjala po uradni dolžnosti (2. točka izreka sklepa). Za predhodno, s sklepom o izvršbi izrečeno kazen v višini 2.000 EUR je odredilo, da se izterja z rubežem sredstev na dolžničinem računu pri banki (3. točka izreka sklepa). Odločilo je še, da je dolžnica dolžna upniku povrniti odmerjene stroške odgovora na ugovor (4. točka izreka sklepa).

3. Sodišče druge stopnje je pritožbi dolžnice delno ugodilo in sklep prve stopnje s sklepom z dne 21. 5. 2009 razveljavilo v 2. točki in v tem obsegu vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nov postopek, sicer pa je pritožbo zavrnilo in v preostalem delu potrdilo sklep prve stopnje.

4. Vrhovno državno tožilstvo z zahtevo za varstvo zakonitosti izpodbija sklep višjega sodišča v delu, s katerim je potrdilo odločitev izvršilnega sodišča o zavrnitvi dolžničinega ugovora glede izreka denarne kazni v znesku 2.000 EUR ter njene izterjave. Uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) zaradi neupoštevanja pritožbenih navedb dolžnice glede določitve denarne kazni in njene izterjave ter po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, ker izrek izpodbijanega dela pritožbenega sklepa nasprotuje razlogom v obrazložitvi, zaradi česar je tako pomanjkljiv, da ga ni mogoče preizkusiti. V zvezi s prvo kršitvijo pojasnjuje, da je dolžnica sklepu o izvršbi ugovarjala v celoti, predlagala njegovo razveljavitev in zavrnitev predloga za izvršbo. Izrek denarne kazni je izvršilno sredstvo, s katerim se prisili dolžnika, da opravi dejanje po izvršilnem naslovu, ki ga lahko opravi le on sam. Vezan je torej na obstoj veljavnega izvršilnega naslova. S tem, ko je dolžnica ugovarjala primernosti izvršilnega naslova, je avtomatično po temelju in po višini ugovarjala tudi izrečeni denarni kazni, čeprav tega ni izrecno navajala. Zato je zmotno stališče pritožbenega sodišča, da ni izpodbijala odločitve o denarni kazni v (pravočasnem) ugovoru, temveč šele v poznejši, prepozno vloženi pripravljalni vlogi. Ker se ni opredelilo do pritožbenih navedb dolžnice, ki se nanašajo na temelj in višino denarne kazni, izrečene v sklepu o izvršbi, je dolžnici nezakonito odvzelo pravico do vsebinskega obravnavanja teh navedb. Dolžnica je že v ugovoru zoper sklep o izvršbi opozarjala na nedokončan nepravdni postopek zaradi odvzema pravice upniku do stikov z mladoletno hčerko. S tem je smiselno predlagala odlog izvršbe po šestem odstavku 238.f členu Zakona o izvršbi in zavarovanju (v nadaljevanju ZIZ), izrecno pa ga je predlagala v vlogi z dne 13. 5. 2009, torej še preden je izvršilno sodišče odločilo o njenem ugovoru. Izvršilno sodišče je v nasprotju z vsebino ugovora, predvsem pa vsebino te pripravljalne vloge, v obrazložitvi svojega sklepa navedlo, da dolžnica odloga ni predlagala. Pritožbeno sodišče je to kršitev sicer odpravilo, v nadaljevanju pa je s tem, ko je potrdilo odločitev izvršilnega sodišča o izterjavi izrečene denarne kazni, še preden je bilo na prvi stopnji odločeno o predlaganem odlogu izvršbe, dolžnici v tem obsegu nezakonito odvzelo možnost obravnavanja njenega predloga za odlog izvršbe in ponovno zagrešilo kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Namen predlaganega odloga je namreč bil, da se odloži izvrševanje vseh izvršilnih sredstev, ki naj bi prisilila dolžnico k izpolnitvi njene obveznosti iz izvršilnega naslova, dokler je v teku nepravdni postopek za spremembo odločitve o stikih. Predlagani odlog zaradi potrjene izterjave izrečene denarne kazni ne more imeti več pravnih učinkov, saj opravljene izvršbe denarne kazni ni več mogoče preprečiti oziroma odložiti. Preizkus utemeljenosti predlaganega odloga bo namreč mogoč le glede razveljavljene odločitve o določitvi nove denarne kazni. Ker že izvršenega izvršilnega sredstva ni mogoče več odložiti, je izrek pritožbenega sklepa tudi v nasprotju z razlogi o obstoju dolžničinega predloga za odlog izvršbe. V tem delu je odločitev pritožbenega sodišča tako pomanjkljiva, da je ni mogoče preizkusiti, kar predstavlja kršitev postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ. Predlaga, da vrhovno sodišče sklep sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in v tem obsegu zadevo vrne sodišču druge stopnje v novo odločanje.

5. Po drugem odstavku 391. člena v zvezi s 375. členom ZPP in 15. členom ZIZ je bila zahteva za varstvo zakonitosti vročena obema strankama postopka, ki nanjo nista odgovorili.

6. Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

7. Sodna odločba glede pravice do osebnih stikov z otrokom se (praviloma) izvrši po določbah prvega, drugega, tretjega in petega odstavka 226. člena ZIZ (prvi odstavek 238.f člena ZIZ), torej po pravilih, ki veljajo za dosego dejanj, ki jih more opraviti le dolžnik (ti. nenadomestna dejanja). Gre za izvršbo z uporabo posredne prisile, tj. z izrekanjem denarnih kazni, s katerimi naj bi se dolžnika prisililo, da izpolni svojo obveznost, ki izhaja iz izvršilnega naslova. Prvenstveni namen denarne kazni torej ni v kaznovanju dolžnika, pač pa je denarna kazen izvršilno sredstvo (238.č člen ZIZ), s katerim naj bi sodišče od dolžnika doseglo spoštovanje obveznosti iz izvršilnega naslova, ki je v dejanju, ki ga lahko izvrši le on sam oziroma v konkretnem primeru v zagotovitvi osebnih stikov otroka. Sredstva izvršbe so metode, s katerimi sodišče prisilno izvrši upnikovo terjatev; gre za različna izvršilna dejanja sodišča zaradi prisilne uveljavitve terjatve(1). Ker gre za izvršilno sredstvo, izrek denarne kazni nima nekega samostojnega „temelja“, temveč je njen izrek nujno odvisen od obstoja obveznosti iz izvršilnega naslova in odločitve o njeni prisilni izpolnitvi. Zato oporekanje tej obveznosti in njeni prisilni izterjavi samo po sebi pomeni obenem tudi oporekanje izreku denarne kazni. Dolžnica v pravočasnem ugovoru denarne kazni ni omenjala, ker pa je oporekala obveznosti zagotovitve osebnih stikov otroka, je s tem logično izpodbijala tudi utemeljenost izreka denarne kazni. V tem obsegu torej vrhovno sodišče pritrjuje argumentom, navedenim v zahtevi za varstvo zakonitosti.

8. Pač pa vrhovno sodišče ne pritrjuje argumentom zahteve za varstvo zakonitosti glede (pravočasnega) izpodbijanja višine denarne kazni. Po določilu petega odstavka 226. člena ZIZ sodišče pri odmerjanju denarne kazni v predpisanih mejah upošteva pomen dejanja, ki bi ga moral opraviti dolžnik in druge okoliščine primera. Denarno kazen sodišče izreče že v sklepu o izvršbi. Sklep o izvršbi izda sodišče le na podlagi podatkov, ki jih je posredoval upnik v predlogu za izvršbo in sodišče resničnosti njihove vsebine ne preverja (drugi odstavek 44. člena ZIZ). Ker je tako postopek izvršbe do izdaje sklepa o izvršbi povsem enostranski, sodišče pri odmeri denarne kazni ne more upoštevati vseh okoliščin primera, pač pa lahko (vsaj na abstraktni ravni) upošteva le prvi kriterij, torej pomen dejanja, ki bi ga moral opraviti dolžnik; druge okoliščine primera sodišču praviloma niti niso poznane. Samemu dejanju iz izvršilnega naslova v obravnavanem primeru ni mogoče odrekati pomena. Gre namreč za izvrševanje otrokovih stikov, s stiki pa se zagotavljajo predvsem koristi otroka (in v postopku, iz katerega izvira sodna odločba, ki je izvršilni naslov, je bilo ocenjeno, da so stiki, kot so bili dogovorjeni, v otrokovo korist, saj bi sicer sodišče sodne poravnave ne dovolilo – prim. drugi odstavek 412. člena ZPP). Ker je namen izrekanja denarnih kazni v vplivanju na dolžnikovo voljo, da bo zaradi teh (zagroženih ali izrečenih) kazni vendarle izpolnil obveznost iz izvršilnega naslova, mora biti denarna kazen tako visoka, da prepreči, da bi se dolžniku bolj splačalo plačevati kazni po 226. členu ZIZ, kot pa izpolniti obveznost iz izvršilnega naslova.(2) Na tej abstraktni ravni je torej prav, da je denarna kazen kot sredstvo izvršbe razmeroma visoka.

9. Postopek izvršbe postane dvostranski in kontradiktoren po vročitvi sklepa o izvršbi dolžniku. Šele tedaj namreč pridobi dolžnik možnost, da vpliva na vsebino in obseg procesnega gradiva, predstavi svoja stališča in tako vpliva na odločitev v zadevi. Kontradiktornost se tako vzpostavi naknadno, z dolžnikovo možnostjo vložitve ugovora kot nedevolutivnega pravnega sredstva, o katerem torej odloča sodišče, ki je sklep o izvršbi izdalo.

10. V postopku izvršbe se smiselno uporabljajo določbe ZPP, če v zakonu ni drugače določeno (15. člen ZIZ). Tako tudi za postopek izvršbe velja načelo dispozitivnosti (izjema je postopek, za katerega zakon določa, da se uvede po uradni dolžnosti, za kar pa v obravnavanem primeru ne gre). Načelo o prostem razpolaganju z zahtevki velja za obe stranki (prim. drugi odstavek 3. člena ZPP), zlasti pa je postopek s pravnimi sredstvi povsem odvisen od dispozicije strank.(3) V postopku s pravnimi sredstvi pa sodišče v skladu z načelom dispozitivnosti izpodbijano odločbo preizkuša le v tistem delu, v katerem se s pravnim sredstvom izpodbija. Ali povedano drugače: obseg izpodbijanja odločbe določi stranka s pravnim sredstvom in tudi v okviru preizkusa razlogov, na katere je sicer treba vselej paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 55. člena ZIZ in drugi odstavek 350. člena ZPP), ni mogoče povsem prosto posegati v prvotno odločitev ter tako razširjati izpodbijani obseg (meje) odločbe.

11. Kot je bilo že omenjeno, v obravnavani zadevi dolžnica v pravočasnem ugovoru zoper sklep o izvršbi denarne kazni ni niti omenjala. S tem je obseg izpodbijanja sklepa o izvršbi omejila na preizkus utemeljenosti izreka denarne kazni kot izvršilnega sredstva, torej posledico naložitve prisilne izpolnitve dolžničine obveznosti, vsebovane v izvršilnem naslovu. Ugovor višini denarne kazni je dolžnica prvič uveljavila v vlogi z dne 26. 1. 2009, kar je po preteku roka za ugovor zoper sklep o izvršbi. S tem pa je vsebinsko razširila prvotni ugovor, saj je doslej iz njega jasno izhajalo le, da želi doseči zavrnitev predloga za izvršbo, torej zavrnitev tudi izreka denarne kazni, a na račun neutemeljenosti prisilne izvršitve njene primarne nenadomestne obveznosti iz izvršilnega naslova. Vsebinsko razširjanje pravnega sredstva po izteku roka za njegovo vložitev pa ni dopustno (je prepozno). Preizkus izpodbijane odločbe je zato lahko obsegal le utemeljenost izdaje sklepa o izvršbi in izreka denarne kazni („po temelju“) kot posledice dosege nenadomestnega dejanja od dolžnice. Ker dolžnica ni pravočasno izpodbijala višine denarne kazni in s tem sodišču ni ponudila procesnega gradiva, ki bi omogočal preizkus njene višine v skladu s petim odstavkom 226. člena ZIZ, sodišče (ne prvostopno, ki je odločalo o ugovoru, ne pritožbeno ob odločanju o pritožbi) ni moglo (smelo) po uradni dolžnosti posegati v odločitev o njeni višini. Potrditev odločitve o (izreku in višini) denarne kazni je bila tako zgolj posledica ugotovitve neutemeljenosti dolžničinega ugovora (katerega bistveni del se je nanašal na primernost izvršilnega naslova). Zahteva za varstvo zakonitosti zato sodišču druge stopnje neutemeljeno očita bistveno kršitev določb postopka po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ, ki naj bi jo sodišče storilo z neobravnavanjem dolžničinega ugovora glede denarne kazni.

12. Iz obrazložitve zahteve za varstvo zakonitosti izhaja, da naj bi isto kršitev sodišče druge stopnje zagrešilo tudi s tem, ko je potrdilo odločitev izvršilnega sodišča o izterjavi v sklepu o izvršbi izrečene denarne kazni, še preden je bilo na prvi stopnji odločeno o predlaganem odlogu izvršbe. Ni sicer mogoče pritrditi zahtevi, da je bil odlog po šestem odstavku 238.f členu ZIZ smiselno uvaljavljan že v pravočasnem ugovoru zoper sklep o izvršbi, v katerem je dolžnica opozarjala na nedokončan nepravdni postopek zaradi odvzema pravice upniku do stikov z otrokom. Dolžnica je ta postopek resda omenjala, a so v kontekstu njenega ugovora te navedbe merile na izpodbijanje dovolitve izvršbe, ne pa na odlog. Je pa odlog, kot je navedla sama, podrejeno za primer, če ne bo ugodeno njenemu „prvenstvenemu“ predlogu za razveljavitev sklepa o izvršbi in ustavitev izvršbe, predlagala v vlogi z dne 13. 5. 2009. Že uvodoma vrhovno sodišče pojasnjuje, da je takšna kumulacija pravnih sredstev nepravilna. Gre namreč za dve povsem različni pravni sredstvi, ki zasledujeta različen namen, nanašata pa se tudi na povsem različni fazi postopka izvršbe: ugovor je pravno sredstvo zoper sklep o izvršbi in se tiče faze dovolitve izvršbe, odlog pa je zastoj v fazi oprave izvršbe in pomeni (začasno) ustavitev izvršilnih dejanj. Obe fazi lahko tečeta tudi vzporedno (saj se izvršba začne opravljati pred pravnomočnostjo sklepa o izvršbi, če zakon za posamezna izvršilna dejanja ne določa drugače – prvi odstavek 46. člena ZIZ). Če oba stadija postopka (dovolitev in oprava) izvršbe tečeta istočasno, pa odlog izvršbe nima vpliva na postopek o pravnih sredstvih zoper sklep o izvršbi in se ta postopek lahko izvede do konca.(4) Ker o predlogu za odlog izvršbe še ni bilo odločeno, tudi ni moglo priti do odvzema možnosti obravnavanja tega predloga. Do odločitve o tem bo prišlo šele v nadaljevanju postopka in morebitne kršitve postopka v zvezi z odločanjem o tem bodo torej lahko šele nastale. Na drugi strani pa zato, ker o njem še ni bilo odločeno, še niso nastopili nikakršni učinki predloga za odlog.(5)

13. Potrditev izvršitve denarne kazni (3. točke izreka sklepa prve stopnje) je tako (le) posledica potrditve odločitve o neutemeljenosti dolžničinega ugovora. Morebitna ugoditev predlogu za odlog pa bo še vedno lahko imela vpliv na nadaljnji tek postopka izvršbe odločbe o osebnih stikih otroka, katerega sestavni del (ali posamezne faze) predstavljajo tudi izrekanje in izvršitev (novih) denarnih kazni in bo tako tudi dosežen namen odloga. Gre namreč za en izvršilni postopek (znotraj katerega se izvršujejo posamezne denarne kazni), zato bo morebiten odlog izvršbe učinkoval na postopek kot celoto. Ker bo torej predlog dolžnice za odlog obravnavan v nadaljevanju postopka, ni podana kršitev po 8. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, sklep sodišča druge stopnje pa je glede tega tudi mogoče preizkusiti in njegova obrazložitev ni v nasprotju z izrekom, zato ni podana niti uveljavljana kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP vse v zvezi s 15. členom ZIZ.

14. Obseg preizkusa izpodbijane odločbe je omejen samo na preizkus tistih kršitev, ki jih zahteva za varstvo zakonitosti izrecno uveljavlja (prvi odstavek 391. člena ZPP), ta preizkus pa je po navedenem pokazal, da zahteva ni utemeljena. Zato jo je vrhovno sodišče zavrnilo (drugi odstavek 391. člena v zvezi s 378. členom ZPP).

Op. št. (1): Triva, Belajec, Dika: Sudsko izvršno pravo, Opći dio, Informator, Zagreb, 1984, stran 162.

Op. št. (2): Odločba Ustavnega sodišča RS št. U-I-339/98.

Op. št. (3): Triva, Belajec, Dika: Sudsko izvršno pravo, Opći dio, Informator, Zagreb, 1984, stran 39; Vesna Rijavec: Civilno izvršilno pravo, GV Založba, Ljubljana, 2003, stran 53.

Op. št. (4): Triva, Belajec, Dika: Sudsko izvršno pravo, Opći dio, Informator, Zagreb, 1984, stran 226.

Op. št. (5): Prejšnji Zakon o izvršilnem postopku je v četrtem odstavku 66. člena določal: „Do pravnomočnosti sklepa o predlogu za odlog izvršbe sme sodišče opravljati le tista izvršilna dejanja, ki nimajo za posledico, da bi bil odlog odveč.“ ZIZ kaj podobnega ne določa, temveč nasprotno, postavlja v primerjavi s prejšnjim zakonom strožja merila in pogoje za odlog, kar kaže, da naj bi bil odlog izvršbe vendarle izjema od neprekinjenega teka postopka. ZIZ roka za odločitev o predlogu za odlog ne določa, prav tako tudi ne vrstnega reda odločanja, če je predlog podan z ugovorom oziroma v postopku z ugovorom.

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 44, 44/2, 46, 46/1, 55, 55/2, 226, 226/5, 238f, 238f/1, 238f/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.