Sodba II Ips 720/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-09-30

pooblastilo - prekoračitev pooblastila - povrnitev škode zaradi prekoračitve pooblastila - zastaranje odškodninske terjatve - škoda zaradi prekršitve pogodbene obveznosti - začetek teka zastaralnega roka

Sodišči, ki sta ugotovili, da je imel toženec pooblastilo za naročilo brezplačne storitve izdelave celostne grafične podobe, bi morali v sporu o povrnitvi škode zaradi prekoračitve pooblastila, uporabiti tista določila o zastaranju, ki se nanašajo na pogodbene obveznosti, torej tretji odstavek 376. člena in ne prvega.

Datum, od katerega je treba šteti zastaranje, ne more nastopiti preden je toženka sploh zvedela za morebitni nastanek škode. Šele s prejemom računa za opravljeno storitev je začela razčiščevati razloge, za škodo pa je izvedela pozneje. Toda tudi če bi sprejeli tožnikovo zatrjevanje med postopkom, češ da je zastaranje začelo teči s prejemom računa, je treba ugotovitvi, da do vložitve tožbe 30. 5. 2005 petletni zastaralni rok ni potekel.

Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki stranki 374,02 EUR stroškov za odgovor na revizijo, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki (v nadaljevanju toženec) naložilo plačilo zneska 2.086.915,64 tolarjev oziroma 8.708,54 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od različnih zneskov in različnih datumov, kot so navedeni v izreku prve sodbe, do plačila.

2. Proti tej sodbi se je pritožil toženec, toda sodišče druge stopnje je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Proti pravnomočni sodbi je toženec vložil revizijo. Uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga razveljavitev sodb sodišč druge in prve stopnje in vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje. Zmotno uporabo materialnega prava očita sodiščema zato, ker sta zavrnili njegov ugovor zastaranja terjatve. Prvo sodišče je ob ugotovitvi pogodbenega (pooblastilnega) razmerja med strankama zmotno uporabilo prvi odstavek 376. člena ZOR, ki se uporablja za zastaranje neposlovnih odškodninskih obveznosti, čeprav bi moralo uporabiti tretji odstavek 376. člena ZOR, ki določa, da odškodninska terjatev za škodo, ki je nastala s prekršitvijo pogodbene obveznosti (v konkretnem primeru prekoračitvijo pooblastila), zastara v času, določenem za zastaranje te obveznosti. Pritožbeno sodišče pa je tretji odstavek 376. člena ZOR samo navedlo in ga ni uporabilo, sicer bi moralo ugotoviti, da je terjatev zastarala. Ker so razlogi sodbe v zvezi z zastaranjem nejasni in med seboj v nasprotju, mu očita še bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Toženec navaja, da je Vrhovno sodišče RS v svoji sodbi II Ips 266/2004 pojasnilo, da je treba najprej ugotoviti vrsto terjatve, na katero se navezuje čas, ki je potreben za zastaranje in začetek zastaralnega roka. V konkretnem primeru sta sodišči ugotovili, da gre za pooblastilno razmerje in za poslovno odškodninsko odgovornost in da je treba presojati zastaranje po tretjem odstavku 376. člena ZOR, kar pomeni, da znaša pet let in je začel teči prvi dan po dnevu, ko je tožeča stranka imela pravico zahtevati izpolnitev pred pričetkom prireditve 28. tedna cvička, za katerega je potrebovala izdelavo celostne podobe, torej pred 26. 5. 2000. Ker je tožeča stranka (v nadaljevanju tožnica) vložila tožbo 30. 5. 2005, je njena terjatev zastarala. Sodiščema tudi očita, da bo morali pri višini škode upoštevati 266. člen ZOR. Po njegovem tožnica ni ravnala razumno potem, ko je prejela račun za opravljene storitve družbe C. d. o. o. z dne 12. 5. 2000. Tedaj se ni prepričala, zakaj je bil izdan račun. Če bi to storila, bi se bilo mogoče dogovoriti za nižje plačilo ali za brezplačno storitev. Poleg tega je grajala napake, pa ni zahtevala znižanja plačila. Na koncu dodaja, da je toženec obljubil tožnici le, da se bo pri B. B. zavzel, da bo izvedel celostno grafično podobo prireditve brezplačno.

4. Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP)(1), ki se uporablja po 130. členu zadnje novele Zakona o pravdnem postopku(2), je bila revizija vročena tožnici, ki je je odgovorila na revizijo, predlaga njeno zavrnitev ter povrnitev stroškov za odgovor na revizijo. Opozarja, da toženec v reviziji na novo navaja, da bi morala tožnica zahtevati izpolnitev od toženca pred začetkom prireditve 28. tedna cvička, to je pred 26. 5. 2000. Taka novota ni dovoljena, poleg tega pa izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar v reviziji ni mogoče. Dodaja, da iz računa družbe C. d. o. o. z dne 12. 6. 2000 izhaja, da je bila storitev opravljena 30. 5. 2000. Račun je bil izdan najprej za znesek 714,476 tolarjev, nato so potekali pogovori o opravljeni storitvi in brezplačni izdelavi celostne podobe prireditve ter je bil znesek znižan na 595.000 tolarjev. Iz tega izhaja, da je tožnica predvidevala, da bo storitev brezplačna in se je po prejemu računa pogovarjala, torej ni ravnala nerazumno in terjatev ni zastarala.

5. Revizija je bila vročena tudi Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

7. Uvodoma je treba pojasniti, da je revizija izredno pravno sredstvo proti že pravnomočni sodbi, zato je omejeno. V tretjem odstavku 370. člena ZPP je določeno, da revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in toženec s svojim pojasnilom, češ da je obljubil tožnici le, da se bo pri B. B. zavzel, da bo izvedel celostno grafično podobo prireditve brezplačno, posega v ugotovljeno dejansko stanje, ki ga je sodišče druge stopnje lepo povzelo na 3. strani sodbe.

8. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno uporabili materialno pravo, zlasti določbe Obligacijskega zakonika (OZ)(3) in na podlagi 1060. člena še Zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR).(4) Ta določa, da morajo biti za nastanek odškodninske obveznosti izpolnjene naslednje štiri predpostavke: nedopustno ravnanje ali škodljivo dejstvo, ki je v vzročni zvezi z nastalo škodo, odgovornost tožene stranke in nastanek premoženjske ali nepremoženjske škode. Obstoj teh predpostavk sta v svojih sodbah popolno in razumljivo obrazložili. Tudi zavrnitev toženčevega ugovora zastaranja je razložena. Toženec sicer pravilno ugotavlja, da bi morali sodišči, ki sta ugotovili, da je imel toženec pooblastilo za naročilo brezplačne storitve izdelave celostne grafične podobe, v sporu o povrnitvi škode zaradi prekoračitve pooblastila, uporabiti tista določila o zastaranju, ki se nanašajo na pogodbene obveznosti, torej tretji odstavek 376. člena in ne prvega, kot je napačno storilo sodišče prve stopnje. Rok za zastaranje terjatve za škodo, povzročeno v zvezi s pogodbo, je celo daljši od tistega, ki je določen za škodo, ki nastane brez pogodbe. Določen je isti zastaralni rok kot za pogodbo samo, torej splošni petletni zastaralni rok iz 371. člena ZOR. Datum, od katerega je treba šteti zastaranje, ne more nastopiti preden je toženka sploh zvedela za morebitni nastanek škode, zato gotovo ne more nastopiti pred prejemom računa za storitve C. d. o. o. dne 12. 6. 2000. Šele tedaj se je lahko pojavilo prvo začudenje in dvom in tedaj je tožnica začela razčiščevati razloge za prejem računa. Višje sodišče je razložilo, da rok tudi tedaj še ni mogel začeti teči, ker je bila tožnica prepričana, da računa ni dolžna plačati. Tedaj se je šele začela pogovarjati s tožencem in izstaviteljem računa in pritožbeno sodišče meni, da je rok začel teči »po zaključku« pravdnega postopka v zadevi P 75/2001. Razlaga pritožbenega sodišča, da je bil pravilno zavrnjen ugovor zastaranja, je ustrezno obrazložena in ni bistvena kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

9. Začetek teka zastaralnega roka od začetka prireditve 28. tedna cvička dne 26. 5. 2000, ki ga toženec navaja šele v reviziji, ni sprejemljiv, saj je bila tožnica takrat prepričana, da je bila storitev opravljena brezplačno. Celo če bi sprejeli njegovo zatrjevanje med postopkom, češ da je zastaranje začelo teči z dnem prejema računa 12. 6. 2000, pa je treba ugotoviti, da do vložitve tožbe 30. 5. 2005 petletni zastaralni rok ni potekel.

10. Višino nastale premoženjske škode je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje in toženec posameznih zneskov ni izpodbijal. Pavšalno navržen očitek v reviziji, češ da se tožnica ni prepričala, zakaj je bil izdan račun in ga ni skušala zmanjšati, pa je v nasprotju z ugotovljenim dejanskim stanjem.

11. Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija in Vrhovno sodišče po 378. členu ZPP zavrnilo revizijo in z njo toženčev predlog za povrnitev stroškov revizije. V zvezi s stroški tožnice za odgovor na revizijo pa je na podlagi prvega odstavka 165. člena ZPP odločilo, da jih mora toženec povrniti, ker z revizijo ni uspel (prvi odstavek 154. člena ZPP). Stroške je odmerilo po veljavni odvetniški tarifi za sestava odgovora 600 točk, torej 275,40 EUR, za 20 % DDV 55,08 EUR in za sodno takso 43,54 EUR.

Op. št. (1): Uradni list RS, št. 26/1999-73/2007.

Op. št. (2): Uradni list RS, št. 45/2008.

Op. št. (3): Uradni list RS, št. 83/2001 – 40/2007.

Op. št. (4): Uradni list RS, št. 29/78 – 57/89.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 1060

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 371, 376/1, 376/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.