Sodba II Ips 751/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-02-11

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

dokazovanje - izvedenec - povrnitev škode - imisije - hrup, ki presega normalne (običajne) meje kot pravni standard - opredeljenost odškodninskega tožbenega zahtevka

Upravni predpisi o dovoljenih količinah imisij so (lahko) orientacija, vendar sodišče pri presoji pravnega standarda iz tretjega odstavka 156. člena ZOR nanjo v principu ni vezano.

Če tožnik zahteva denarno odškodnino, mora vsako vrsto škode posebej denarno ovrednotiti.

1. Sodišče prve stopnje je odločilo, da je toženka dolžna tožnikoma v roku 15 dni plačati znesek 197.353,34 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17. 5. 2007 dalje do plačila, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženke delno ugodilo in izpodbijano sodbo tako spremenilo, da je znesek prisojene odškodnine zmanjšalo za polovico (na 98.676,67 EUR) s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi, sicer pa pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3.  Zoper to sodbo sta vložili revizijo obe pravdni stranki. Toženka uveljavlja vse revizijske razloge in predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo tako spremeni, da tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa, da sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje. Zmotna je ugotovitev, da je hrup zaradi prometa, ki poteka po obvoznici, prekomeren, ker presega normalne meje. Opozarja na 7. člen takrat veljavne Uredbe o hrupu v naravnem in življenjskem okolju, Uredbo o mejnih vrednostih kazalcev hrupa v okolju ter dejstvo, da po ugotovitvah družbe E. d. o. o., ki jo je angažiral izvedenec S. P., nivoji hrupa zaradi vira cestnega prometa pri stanovanjskem objektu A. 2 in 3 ne presegajo kritičnih ravni za III. stopnjo varstva pred hrupom. Kritične nivoje presegajo le rezultati meritev z merilnikom z dne 23. in 24. 6., pri katerih pa so bila ugotovljena določena odstopanja, zato ne izkazujejo povprečnih razmer na letni ravni. Izračun obremenitve s hrupom na podlagi povprečnega letnega prometa ne izkazuje prekoračitve kritičnih ravni, temveč le mejnih. Poleg tega je treba v skladu z Uredbo o ocenjevanju in urejanju hrupa v okolju za reševanje obremenitev s hrupom izdelati strateške karte hrupa ter operativne programe varstva pred hrupom, in sicer v določenih rokih, ki pa za obravnavano območje še niso nastopili. Ne drži, da J. D. ni bil zaslišan kot izvedenec, čeprav ga sodišče ni postavilo za izvedenca, prav tako ne podjetja E. d. o. o. To podjetje tudi ni opravilo nobenih predhodnih meritev na letni ravni, ampak le 23. in 24. 6., kljub temu, da je toženka zahtevala opravo meritev v različnih obdobjih med letom. Popolnoma nesprejemljiva in protispisna je ugotovitev, da je obravnavani objekt obremenjen s hrupom do 15 %. Tega izvedenec P. ni ugotavljal in za to tudi ni kvalificiran. Kriteriji kvalitete mikrolokacije, ki jih je izdelal pokojni M. M. in katere je uporabil izvedenec P., niso nobena metodologija in niso bili objavljeni v nobeni strokovni literaturi. Ti kriteriji nikakor ne morejo biti podlaga za izračun manjvrednosti nepremičnine zaradi hrupa. Iz navedenega sledi, da so razlogi o odločilnih dejstvih sami s seboj v nasprotju, kar predstavlja bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP).

4. Tudi tožnika uveljavljata vse revizijske razloge in predlagata, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo tako spremeni, da pritožbo toženke v celoti zavrne. Poudarjata, da sta v IV. točki tožbe izrecno navedla, da iz naslova prekomerne hrupnosti uveljavljata odškodnino v znesku 1,000.000 SIT, zaradi izgube intimnosti in funkcionalnosti hiše pa 500.000 SIT, pri čemer sta si izrecno pridržala pravico uskladiti denarni zahtevek iz te točke glede na prejeto ustrezno izvedensko mnenje. Na glavni obravnavi 7. 2. 2001 sta tožnika ponovno povedala, da zahtevata odpravo vsakršne škode na podlagi ugotovitev izvedenca ter da bosta imela možnost oblikovati natančen denarni tožbeni zahtevek šele takrat, ko bo izvedenec določen in bo podal mnenje o zmanjšanju vrednosti nepremičnine zaradi avtoceste. Že ob vložitvi tožbe je bilo jasno, da je hrup, ki ga povzroča avtocesta, samo eden od virov škodne nevarnosti, ostalo pa odpade na zmanjšanje intimnosti in funkcionalnosti hiše, kar sta tožnika ob svojem zaslišanju tudi izrecno potrdila. Opozarjata, da se v svojih nadaljnjih vlogah pri zatrjevanju dejanske osnove za svoje prikrajšanje (zmanjšanje vrednosti nepremičnine) nikoli nista omejila le na hrup. Izvedencu P. je sklep o postavitvi z dne 28. 4. 1999 določil (tudi) nalogo, da opredeli manjvrednost nepremičnine zaradi hitre ceste Koper - Dekani, in izvedenec je ob neposrednem zaslišanju pojasnil, da je izvedensko mnenje podal glede na nalogo iz navedenega sklepa. Že ob določitvi naloge izvedencu P. je bilo torej strankam in sodišču prve stopnje jasno, da je hrup le eden od dejanskih razlogov za manjvrednost nepremičnine tožnikov. Po prejemu izvedenskega mnenja sta tožnika v vlogi z dne 30. 11. 2006 sporočila, da to mnenje sprejemata, svoj denarni tožbeni zahtevek pa sta prilagodila izvedenčevim ugotovitvam, da je vrednost nepremičnine zmanjšana zaradi hrupa 15 %, imisij 10 % in vedute 5 %. Z naslonitvijo denarnega tožbenega zahtevka na izvedensko mnenje z opisanimi dejanskimi ugotovitvami sta torej tožnika svoj zahtevek postavila na te dejanske osnove. Iz tega razloga ne drži, da tožnika nista imela trditvene podlage za zmanjšanje vrednosti nepremičnine zaradi imisij in vedute. S sprejemom denarne ocene prikrajšanja iz mnenja izvedenca P. je sprejeta in postavljena tudi dejanska osnova za to oceno.

5. Reviziji sta bili vročeni Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in nasprotnima  strankama, ki nanju nista odgovorili.

7. Vrhovno sodišče opozarja, da revidentka

bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP

ugotovitvijo, da je obravnavana nepremičnina obremenjena s hrupom do 15 %

zgolj izraža svoje nestrinjanje z njuno dokazno oceno;

z navideznim uveljavljanjem procesne kršitve v resnici

nedovoljeno izpodbija oziroma problematizira dejansko stanje

(tretji odstavek 370. člena ZPP), zaradi česar teh navedb ni moč upoštevati.

Revizijsko opozarjanje na obveznosti toženke in roke za njihovo izpolnitev po

Uredbi o ocenjevanju in urejanju hrupa v okolju pa

je zgolj ponovljeno pritožbeno opozarjanje, na katero je revidentka (že) dobila pravilen odgovor (ki ga ne omenja in z njim ne polemizira), zaradi česar Vrhovno sodišče teh razlogov sodišča druge stopnje ne bo ponavljalo.

8.  Drži sicer, da predstavnik podjetja E. d. o. o., ki je opravilo meritve in izračune hrupa, ni bil zaslišan kot priča, temveč kot izvedenec, čeprav kot takšen ni bil izrecno postavljen s strani sodišča, vendar takšno postopanje ni v nasprotju s procesnimi pravili (primerjaj drugi odstavek 252. člena ZPP)(1). Sodišče prve stopnje je izvedenca P. glede na njegovo opozorilo, da mnenja ne more izdelati brez sodelovanja specializiranih izvajalcev merjenja hrupa (kar je predstavljalo del dokaznega predloga tožnikov in izvedenčeve naloge, ki mu jo je naložilo sodišče v sklepu o postavitvi), ter predloženo ponudbo za izvedbo meritev hrupa družbe E. d. o. o. izrecno pozvalo, naj naroči njihovo izvedbo, predstavnika tega podjetja pa je nato v skladu s prvim odstavkom 252. člena in prvim odstavkom 253. člena ZPP tudi zaslišalo (glede česar nobena pravdna stranka ni imela pripomb).

9. Določba tretjega odstavka 156. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) predstavlja posebnost odškodninskega prava, ki določa obveznost povračila škode, čeprav ta izhaja iz opravljanja splošno koristne dejavnosti, za katero je dal dovoljenje pristojni organ – vendar le tiste, ki presega normalne meje; (le) ta škoda je nedopustna (protipravna)(2). Denarni odškodninski zahtevek po tretjem odstavku 156. člena ZOR je tako odvisen od odgovora na vprašanje, ali je nastala oziroma ali nastaja škoda, ki presega normalne (običajne) meje. Glede na revizijske navedbe je treba posebej poudariti, da so upravni predpisi o dovoljenih količinah emisij (lahko) orientacija, vendar sodišče pri presoji omenjenega standarda v principu nanje ni vezano(3). Kljub temu velja opozoriti

na prvi odstavek 9. člena Uredbe o hrupu v naravnem in življenjskem okolju (katere 7. člen izpostavlja revidentka), ki določa, da je celotna obremenitev območja s hrupom čezmerna, če dnevna ali nočna raven presega mejno raven, določeno v tabeli 1 v 5. členu te uredbe(4). Prav tako ni moč prezreti, da je po Zakonu o varstvu okolja (ZVO-1) čezmerna obremenitev okolja obremenitev, ki presega mejne vrednosti emisije, standarde kakovosti okolja, pravila ravnanja ali dovoljeno rabo naravne dobrine (6.1. točka 3. člena); kritična obremenitev ali alarmna vrednost pa je s predpisom določena vrednost obremenitve, nad katero so škodljivi vplivi na človekovo zdravje za vse prebivalce verjetni že pri kratkotrajni izpostavljenosti in pri kateri so potrebni takojšnji ukrepi (6.4. točka istega člena)(5).

Iz ugotovitev sodišč nižjih stopenj, na katere je revizijsko sodišče vezano, izhaja, da povprečne obremenitve s hrupom na nepremični tožnikov zaradi prometa na hitri cesti K.-D. na letni ravni presegajo mejne ravni vseh kazalcev hrupa za infrastrukturne vire, določene z relevantnim podzakonskim predpisom

zaključkih sta se sodišči prve in druge stopnje oprli na

strokovna mnenja izvedencev P. in D., katerih dognanja sta v sodbah obširno povzeli, jih sprejeli kot verodostojne in nanje oprli svojo odločitev. Toženki je treba (ponovno) pojasniti, da se vrednosti kazalcev hrupa v skladu z Uredbo o ocenjevanju in urejanju hrupa v okolju, Uredbo o mejnih vrednostih kazalcev hrupa v okolju in Pravilnikom o prvih meritvah in obratovalnem monitoringu hrupa za vire hrupa ter o pogojih za njegovo izvajanje določajo na podlagi meritev in računske ocene, ki je poglavitna. Vrhovno sodišče poudarja

zaradi prometa na hitri cesti Koper - Dekani na nepremični tožnikov prekoračene relevantne mejne vrednosti hrupa, materialnopravno pravilna presoja sodišč nižjih stopenj, da ta hrup presega normalne (običajne) meje (tretji odstavek 156. člena ZOR); gre za takšen obseg te imisije, da ga lahko štejemo za škodo, ki je tožnika nista dolžna tolerirati.

11. V primeru, ko je v eni tožbi združenih več zahtevkov, je treba jasno opredeliti vsak zahtevek posebej (primerjaj prvi odstavek 180. člena ZPP). Če tožnik zahteva denarno odškodnino, mora vsako vrsto škode posebej denarno ovrednotiti. V samem tožbenem predlogu je sicer lahko vsebovan (le) seštevek vseh posameznih odškodnin, vendar mora biti vsaj iz tožbenih navedb jasno razvidno, kakšen denarni znesek tožnik zahteva za vsako posamezno vrsto škode. Dodati je treba, da v pravdnem postopku sodišče odloča v mejah postavljenih zahtevkov (prvi odstavek 2. člena ZPP)(6). V obravnavani zadevi sta tožnika v tožbi jasno in izrecno zahtevala ter denarno ovrednotila le povračilo škode zaradi prekomernega hrupa ter izgube intimnosti in funkcionalnosti hiše, ne pa tudi zaradi (drugih) imisij in vedute. Nobenega dvoma tudi ni, da v svojih nadaljnjih vlogah pri zatrjevanju dejanske osnove za svoje prikrajšanje te nista razširila (še) na omenjeni obliki škode. Navedbe tožnikov "tožeča stranka svoj tožbeni zahtevek prilagodi izvedenčevemu mnenju in povzeti sodni praksi"(7), "avtocesta tožene stranke s prometom in s tem zvezanim prekomernim hrupom povzroča zmanjšanje vrednosti nepremičnine, bivalnih pogojev tožeče stranke, intimnosti" in "v izogib ponavljanju se tožeča stranka sklicuje na izvedenčeva pojasnila in mnenje"(8) za to ne zadoščajo. Ne drži, da je bila s sprejemom denarne ocene prikrajšanja iz mnenja izvedenca P. sprejeta in postavljena tudi dejanska osnova za to oceno. Izvedenec mora namreč navesti vse, kar opazi in dožene(9), vendar je treba to pojmovati v skladu z razpravnim načelom(10) – ugotovitve izvedenca so procesno uporabne le, če imajo isti predmet kot trditve strank. Bistveno je, da tožnika (niti) v svojih nadaljnjih vlogah škode zaradi (drugih) imisij in vedute nista posebej zahtevala in  denarno ovrednotila, zato jima odškodnine za ti vrsti škode ni moč prisoditi. Vrhovno sodišče poudarja, da del izvedenega dokaza, ki ga je treba dokazno oceniti, nikakor ne more nadomestiti ne strankine manjkajoče trditvene podlage ne nedoločno in nekonkretno opredeljenega tožbenega zahtevka. Pripomniti velja, da tožnika v postopku sploh nista bila zaslišana, kot neutemeljeno navajata v reviziji.

12. Uveljavljani revizijski razlogi niso podani, zato je Vrhovno sodišče na podlagi 378. člena ZPP  zavrnilo reviziji in z njima tudi priglašene revizijske stroške.

Primerjaj tudi prvi odstavek 244. člena in prvi odstavek 252. člena ZPP – izvedensko delo opravljajo izvedenci, ki jih določi pravdno sodišče; to dokazovanje z izvedenci tudi vodi.

Op. št. (2):    Primerjaj tudi tretji odstavek 133. člena sedaj veljavnega Obligacijskega zakonika (OZ), ki določa obveznost povrnite škode, ki presega običajne meje.

Primerjaj sodbi Vrhovnega sodišča RS II Ips 919/2007 z dne 17. 9. 2009 in II Ips 390/2006 z dne 21. 2. 2008 ter D. Jadek Pensa v

M. Juhart, N. Plavšak in drugi, Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 770.

urejanju hrupa v okolju, ki (med drugim) določa, da je mejna vrednost  vrednost za L(dvn) in L(noč), in kjer je

primerno, L(dan) ali L(večer), ki ne sme biti presežena, če pa je, je treba izvajati ukrepe za zmanjšanje hrupa.

točko 5. člena prej veljavnega Zakona o varstvu okolja (ZVO).

Sodišče tožniku ne more prisoditi niti kaj več niti kaj drugega, kot je s tožbo zahteval (

ne eat iudex  ultra et extra petita partium

je morda tožnik po materialnem pravu upravičen do česa več ali drugega.

Op. št. (7):    Pripravljalna vloga tožnikov z dne 5. 4. 2007.

Op. št. (8):    Pripravljalna vloga tožnikov z dne 22. 5. 2007.

Op. št. (9):    Primerjaj prvi odstavek 251. člena ZPP.

stranke so tiste, ki morajo navesti vsa dejstva, na katere opirajo svoje zahtevke oziroma ugovore, in predlagati dokaze, s katerimi se ta dejstva dokazujejo. S

odišče ni upravičeno upoštevati ničesar, česar vsaj ena od strank ni zatrjevala

ZPP člen 2, 2/1, 180, 180/1, 252, 252/2, 253, 253/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.