Sklep X Ips 65/2010, enako tudi X Ips 520/2009, X Ips 173/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-04-22

dovoljenost revizije - zavrženje - neenotnost sodne prakse sodišča prve stopnje - odstop od sodne prakse Vrhovnega sodišča - odstop od sodne prakse Sodišča Evropskih skupnosti

Morebiten odstop sodišča prve stopnje od sodne prakse v neki posamični zadevi ne omogoča dopustitve revizije v zadevi, ki od ustaljene sodne prakse ne odstopa.

I. Zadevi, ki se pri Vrhovnem sodišču vodita kot X Ips 65/2010 in X Ips 67/2010, se združita v skupno obravnavanje in odločanje tako, da postane osnovni spis  X Ips 65/2010.

III. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

1. Zoper pravnomočni sodbi sodišča prve stopnje, navedeni v uvodu tega sklepa, je tožeča stranka (revident) dne 15.9.2009 po odvetniku vložila reviziji. Njuno dovoljenost utemeljuje z 2. točko drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu – ZUS-1.

2. Ker gre v obravnavanih zadevah za več postopkov o istem predmetu, saj tožnik z isto vlogo in v obeh primerih z vsebinsko povsem enakimi razlogi izpodbija sodbi, izdani na isti pravni podlagi in ob bistveno enakem dejanskem stanju, in ker sta v obeh primerih isti tudi stranki spora, so izpolnjeni pogoji za združitev postopkov na revizijski stopnji. Zato je Vrhovno sodišče – ob upoštevanju načela pospešitve in ekonomičnosti postopka iz prvega odstavka 11. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 – smiselno uporabilo določbo prvega odstavka 42. člena ZUS-1 in v uvodu navedeni zadevi združilo v skupno obravnavanje in odločanje.

4. Z izpodbijanima pravnomočnima sodbama je sodišče prve stopnje kot neutemeljeni zavrnilo revidentovi tožbi zoper odločbi tožene stranke, s katerimi sta bili zavrnjeni revidentovi pritožbi zoper odločbi prvostopenjskega carinskega organa. V obeh obravnavanih carinskih postopkih je prvostopenjski carinski organ naknadno obračunal carinski dolg na podlagi točke a) prvega odstavka 154. člena Carinskega zakona – CZ in naložil doplačilo carine v različnih zneskih, saj je bilo ugotovljeno, da uvoženo blago ne bi smelo biti deležno preferencialne carinske obravnave, ker potrdila o poreklu blaga niso bila verodostojna.

5. Po drugem odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je podan eden od pogojev za njeno dovoljenost, pri čemer je po ustaljeni upravnosodni praksi Vrhovnega sodišča tako trditveno kot dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti oziroma uvesti. Ustavno sodišče je v več svojih sklepih, med drugim tudi  Up-858/08-8 z dne 3.6.2008, Up-1057/08 z dne 2.4.2009 in Up-1186/08 z dne 23.4.2009 ugotovilo, da to stališče Vrhovnega sodišča ni v nasprotju z Ustavo RS.

6. Po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1, ki jo uveljavlja revident, je revizija dovoljena, če gre po vsebini zadeve za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločba sodišča prve stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišča prve stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

7. Revident zatrjuje, da upravnosodna praksa neenotno obravnava primere, v katerih se naknadno odkrije, da so bila potrdila o poreklu carinskega blaga ponarejena. Zatrjuje, da je Upravno sodišče, Oddelek v Novi Gorici, v sodbah U 338/2006 in U 337/2006, zavzelo stališče, da je treba v primerih ponarejenih listin obvezno izvesti obnovo postopka po 2. točki 260. člena ZUP. Zatrjuje tudi, da izpodbijani sodbi odstopata od stališča, ki naj bi ga v številnih odločbah zavzelo prvostopenjsko in Vrhovno sodišče, katerih opravilne številke navaja, da je treba v primerih ponarejenih potrdil o poreklu blaga uporabiti določbe ZUP o obnovi, ne pa določb CZ o naknadnem obračunu.

8. Iz citiranih sodb po presoji revizijskega sodišča ne izhaja, kar navaja revident, ampak zgolj to, da je sodišče prve stopnje presodilo, da je v konkretnih primerih podan obnovitveni razlog po 2. točki 260. člena ZUP (zaradi kaznivega dejanja davčne utaje). V zvezi s tem revizijsko sodišče tudi opozarja na svoje ustaljeno stališče (glej npr. sodbe X Ips 512/2006, X Ips 647/2006, X Ips 801/2006 in X Ips 114/2007), da v primeru suma ponarejenosti listin ni treba obvezno uvesti obnove postopka po 2. točki 260. člena ZUP, saj se obnova lahko uvede po vsaki izmed točk, naštetih v 260. členu ZUP, če so za to izpolnjeni zakonski pogoji. Poleg tega se po ustaljenem stališču revizijskega sodišča obnova po ZUP in naknadni obračun carinskega dolga po CZ ne izključujeta (glej npr. sodbe X Ips 330/2006, X Ips 394/2007, X Ips 917/2006, X Ips 918/2006 in X Ips 653/2008). Zgolj zato, ker je bila v sicer podobnih posameznih primerih uporabljena drugačna pravna podlaga, pa ni mogoče govoriti o neenotnosti oziroma odstopu od sodne prakse.

9. Revident tudi zatrjuje, da izpodbijani sodbi odstopata od stališča Sodišča Evropskih skupnosti iz sodbe, C-204/07-P z dne 25.7.2008, v skladu s katerim se zoper špediterja ne more uporabiti objektivna odgovornost za ponarejeno listino. V navedeni zadevi je sodišče obravnavalo uvoz turškega blaga, ki je bilo po pogojih iz pridružitvenega sporazuma med Turčijo in Evropsko unijo oproščeno plačila carine. Italijanski uvoznik je ob uvozu predložil potrdila o turškem poreklu blaga, za katera so turški carinski organi naknadno ugotovili, da so ponarejena, posledično pa je bila uvozniku obračunana carina. Sodišče Evropskih skupnosti je takšno odločitev razveljavilo, ker je presodilo, da Komisija Evropskih skupnosti ni ustrezno nadzorovala pravilnega izvajanja pridružitvenega sporazuma, zaradi česar ugotovitve turških carinskih organov o ponarejenosti potrdil o poreklu niso bile zanesljive. Na takšno odločitev in razloge zanjo pa se po presoji Vrhovnega sodišča revident ne more uspešno sklicevati. V carinskih postopkih, ki sta predmet obravnavanih revizij, namreč ni nasprotoval rezultatom preverjanj potrdil o poreklu, niti ni zatrjeval, da so nemški ali slovenskih carinski organi v postopkih mednarodnega upravnega sodelovanja, ki jih je urejal pridružitveni sporazum, storili kakšne nepravilnosti. Glede na to citirana sodba Sodišča Evropskih skupnosti ni pravno pomembna za rešitev obravnavanih zadev.

10. Revident tudi zatrjuje, da izpodbijani sodbi odstopata od stališča, ki ga je zavzelo Upravno sodišče, Oddelek v Celju, v sodbi U 275/2006-15 z dne 18.11.2008. Iz navedene sodbe naj bi izhajalo, da je treba odgovornost deklaranta v zvezi z naknadno določenim carinskim dolgom razlagati zelo restriktivno in da deklarant ni odgovoren za netočnost podatkov v potrdilu o poreklu, če sam carinski urad ni dvomil v njihovo verodostojnost zaradi očitno dobre ponareditve. Četudi bi sodišče prve stopnje v zadevi, na katero se sklicuje revident, res zavzelo omenjeno stališče, to še ne pomeni, da sodbi, ki sta predmet teh revizij, odstopata od siceršnje prakse prvostopenjskega ali Vrhovnega sodišča. Sodišče prve stopnje je namreč v številnih primerih potrdilo, da je tudi deklarant lahko odgovoren za carinski dolg, ki je bil obračunan zaradi naknadno ugotovljene neverodostojnosti potrdil o poreklu blaga, takšno stališče pa je zavzelo tudi Vrhovno sodišče (glej npr. sodbe X Ips 679/2005, X Ips 647/2006, X Ips 801/2006, X Ips 836/2006 in X Ips 1183/2006). Morebiten odstop sodišča prve stopnje od sodne prakse v neki posamični zadevi ne omogoča dopustitve revizije v zadevi, ki od ustaljene sodne prakse ne odstopa.

11. Ker je Vrhovno sodišče presodilo, da zatrjevani pogoji za dopustitev revizij niso podani, je reviziji kot nedovoljeni zavrglo na podlagi 89. člena ZUS-1.

12. V skladu z določilom prvega odstavka 154. člena in prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 revident sam trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

Opr. št: X Ips 520/2009, ECLI:SI:VSRS:2009:X.IPS.520.2009

Opr. št: X Ips 173/2009, ECLI:SI:VSRS:2009:X.IPS.173.2009

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.