Sklep X Ips 375/2009, enako tudi X Ips 233/2009, X Ips 260/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-01-13

dovoljenost revizije - neenotnost sodne prakse sodišča prve stopnje - odstop od sodne prakse Vrhovnega sodišča - obnova carinskega postopka - naknadni obračun carinskega dolga - odstop od sodne prakse Sodišča Evropskih skupnosti

Revident mora izpolnjevanje pogoja za dovoljenost revizije izkazati sam. Izpolnjevanja pogoja iz 2. točke drugega odstavka 83. člena ZUS-1 ne more izkazati s sklicevanjem na različno prakso Upravnega sodišča glede določenega vprašanja, če je Vrhovno sodišče do tega vprašanja že zavzelo stališče, z revizijo izpodbijana sodba pa od tega stališča Vrhovnega sodišča ne odstopa.

I. Zadeve, ki se pri Vrhovnem sodišču vodijo kot X Ips 375/2009, X Ips 376/2009,  X Ips 377/2009, X Ips 378/2009, X Ips 379/2009 in X Ips 380/2009, se združijo v skupno obravnavanje in odločanje tako, da postane osnovni spis X Ips 375/2009.

III. Tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

1. Zoper pravnomočne sodbe sodišča prve stopnje, navedene v uvodu tega sklepa, je tožeča stranka po odvetniku vložila revizije. Njihovo dovoljenost utemeljuje z 2. točko drugega odstavka 83. člena Zakona o upravnem sporu – ZUS-1.

2. Ker gre v obravnavanih zadevah za več postopkov o istem predmetu, saj tožeča stranka v vseh primerih z vsebinsko povsem enakimi razlogi izpodbija sodbe, izdane na isti pravni podlagi in ob bistveno enakem dejanskem stanju, in ker sta v vseh primerih isti tudi stranki spora, so izpolnjeni pogoji za združitev postopkov na revizijski stopnji. Zato je Vrhovno sodišče – ob upoštevanju načela pospešitve in ekonomičnosti postopka iz prvega odstavka 11. člena Zakona o pravdnem postopku – ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 – smiselno uporabilo določbo prvega odstavka 42. člena ZUS-1 in v uvodu navedene zadeve združilo v skupno obravnavanje in odločanje.

4. Z izpodbijanimi pravnomočnimi sodbami je sodišče prve stopnje kot neutemeljene zavrnilo tožbe, ki jih je tožeča stranka vložila zoper več odločb Carinskega urada Ljubljana, s katerimi je ta v vsakem posameznem primeru po uradni dolžnosti naknadno obračunal uvozne dajatve na podlagi točke (a) prvega odstavka 154. člena Carinskega zakona – CZ. Za blago, ki je bilo uvoženo po posameznih carinskih deklaracijah, je bilo namreč v postopku naknadnega preverjanja deklaracij ugotovljeno, da niso bila pravilno predložena potrdila o poreklu, zaradi česar je bilo blago neupravičeno preferencialno obravnavano v posamezni carinski deklaraciji.

5. Po drugem odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je podan eden izmed pogojev za njeno dovoljenost, na katero se sklicuje revident, pri čemer je po ustaljeni upravno sodni praksi Vrhovnega sodišča tako trditveno kot dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti oziroma uvesti. Ustavno sodišče je v več svojih sklepih (na primer: Up-858/08-8 z dne 3. 6. 2008, Up-1057/08 z dne 2. 4. 2009 in Up-1186/08 z dne 23. 4. 2009) ugotovilo, da to stališče Vrhovnega sodišča ni v nasprotju z Ustavo RS.

6. Po 2. točki drugega odstavka 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če gre po vsebini zadeve za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju ali če odločba sodišča prve stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišča prve stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

7. Tožnik zatrjuje, da upravnosodna praksa neenotno obravnava primere, v katerih se naknadno odkrije, da so bila potrdila o poreklu carinskega blaga ponarejena in se pri tem sklicuje na sodbi Upravnega sodišča RS, Oddelka v Novi Gorici, U 338/2006 in U 337/2006, ki ju prilaga reviziji. Zatrjuje tudi, da izpodbijana sodba odstopa od stališča, ki naj bi ga v številnih odločbah zavzeli prvostopenjsko in Vrhovno sodišče, katerih opravilne številke navaja, da je treba v primerih ponarejenih potrdil o poreklu blaga uporabiti določbe ZUP o obnovi, ne pa določb CZ o naknadnem obračunu.

8. Sodbi, ki sta priloženi reviziji, nista predmet presoje v tem upravnem sporu, zato se do njune vsebine Vrhovno sodišče ne opredeljuje, temveč se sklicuje na svoje ustaljeno stališče (glej npr. sodbe X Ips 512/2006, X Ips 647/2006, X Ips 801/2006, in X Ips 114/2007), da v primeru suma ponarejenosti listin ni treba obvezno uvesti obnove postopka po 2. točki 260. člena ZUP, saj se obnova lahko uvede po vsaki izmed točk, naštetih v 260. členu ZUP, če so za to izpolnjeni zakonski pogoji.

9. Izpodbijane sodbe pa ne odstopajo od ustaljenega stališča revizijskega sodišča, po katerem se obnova po ZUP in naknadni obračun carinskega dolga po CZ ne izključujeta (glej npr. sodbe X Ips 330/2006, X Ips 394/2007, X Ips 917/2006, X Ips 918/2006 in X Ips 653/2008). Zgolj zato, ker je bila v sicer podobnih dejanskih primerih uporabljena drugačna pravna podlaga, pa ni mogoče govoriti o neenotnosti oziroma odstopu od sodne prakse Vrhovnega sodišča.

10. Tožnik zatrjuje tudi, da izpodbijane sodbe odstopajo od stališča Sodišča Evropskih skupnosti iz sodbe C-204/07-P z dne 25. 7. 2008, v skladu s katerim špediter ne more biti objektivno odgovoren za ponarejeno listino. V navedeni zadevi je sodišče obravnavalo uvoz turškega blaga, ki je bilo po pogojih iz pridružitvenega sporazuma med Turčijo in Evropsko unijo oproščeno plačila carine. Italijanski uvoznik je ob uvozu predložil potrdila o turškem poreklu blaga, za katera so turški carinski organi naknadno ugotovili, da so ponarejena, posledično pa je bila uvozniku obračunana carina. Sodišče Evropskih skupnosti je takšno odločitev razveljavilo, ker je presodilo, da Komisija Evropskih skupnosti ni ustrezno nadzorovala pravilnega izvajanja pridružitvenega sporazuma, zaradi česar ugotovitve turških carinskih organov o ponarejenosti potrdil o poreklu niso bile zanesljive. Na takšno odločitev in razloge zanjo pa se po presoji Vrhovnega sodišča tožnik ne more uspešno sklicevati. V carinskem postopku, ki je predmet obravnavane revizije, namreč ni nasprotoval rezultatom preverjanj potrdil o poreklu, niti ni zatrjeval, da so nemški ali slovenskih carinski organi v postopkih mednarodnega upravnega sodelovanja, ki jih je urejal pridružitveni sporazum, storili kakšne nepravilnosti. Glede na to citirana sodba Sodišča Evropskih skupnosti ni pravno pomembna za rešitev obravnavane zadeve.

11. Tudi sodba Upravnega sodišča, Oddelka v Celju, U 275/2006-15 z dne 18. 11. 2008, katere kopijo tožnik prilaga reviziji, ni predmet tega upravnega spora, zato se Vrhovno sodišče do nje ne opredeljuje. Izpodbijane sodbe, ki so predmet te revizije, pa ne odstopajo od siceršnje ustaljene prakse Vrhovnega sodišča. Vrhovno sodišče je namreč v številnih primerih odločilo, da je tudi deklarant lahko odgovoren za carinski dolg, ki je bil obračunan zaradi naknadno ugotovljene neverodostojnosti potrdil o poreklu blaga (glej npr. sodbe X Ips 679/2005, X Ips 647/2006, X Ips 801/2006, X Ips 836/2006 in X Ips 1183/2006). Morebiten odstop sodišča prve stopnje od sodne prakse Vrhovnega sodišča v neki posamični zadevi, ki ni predmet obravnavane revizijske presoje, torej ne omogoča dopustitve revizije v zadevi, ki od ustaljene sodne prakse ne odstopa.

12. Ker je Vrhovno sodišče presodilo, da zatrjevani pogoji za dopustitev revizije niso podani, je revizije kot nedovoljene zavrglo na podlagi 89. člena ZUS-1.

13. V skladu z določbami prvega odstavka 154. člena in prvega odstavka 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 22. člena ZUS-1 tožeča stranka sama trpi svoje stroške revizijskih postopkov.

Opr. št: X Ips 233/2009, ECLI:SI:VSRS:2009:X.IPS.233.2009

Opr. št: X Ips 260/2009, ECLI:SI:VSRS:2009:X.IPS.260.2009

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 653/2008, enako tudi X Ips 55/2008, X Ips 637/2008,  X Ips 829/2007