Sodba III Ips 122/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-05-18

povrnitev premoženjske škode - izgubljeni dobiček - načelo prepovedi retroaktivne uporabe zakona - davek od dobička iz dejavnosti - ocena izgubljenega dobička - načela odškodninskega prava - dolžnost zmanjševanja škode - zmanjšanje odškodnine - uporaba OZ-A

Upoštevaje presojo Ustavnega sodišča, da 3. člen OZ-A ni v neskladju z Ustavo in da je treba v tovrstnih primerih upoštevati splošno ustavno prepoved retroaktivnosti zakonov, revizijsko sodišče ne more sprejeti argumentov tožeče stranke, da ji po uveljavitvi OZ-A znova pripadajo od prisojene, a še ne plačane odškodnine zamudne obresti, ne glede na to, da so 1. 1. 2002 prenehale teči zaradi takrat uveljavljene prepovedi teka zamudnih obresti ultra alterum tantum.

Ni pravilno stališče, po katerem bi v okviru presoje o oceni izgubljenega dobička (prim. tretji odstavek 189. člena ZOR), ki ga mora plačati odškodninsko odgovorna oseba, davek od dobička iz dejavnosti upoštevali tako, da bi ga prišteli ocenjenemu izgubljenemu dobičku in na ta način s plačilom tega davka obremenili odškodninsko odgovorno osebo.

Opustitev dolžnosti zmanjševanja škode je razlog za zmanjšanje odškodnine. Oškodovanec nima pravice čakati, ko vidi, da se škoda veča. V konkretnem primeru se ne upošteva le dejanski izkaz uspeha poslovanja v obdobju, za katerega se izračunava izgubljeni dobiček, temveč je treba upoštevati tudi, ali je dobiček izostal, ker je bil oškodovanec v danih okoliščinah manj skrben, kot se pričakuje od razumnega in odgovornega gospodarstvenika v pogledu uspešnosti poslovanja, katerega merilo je (tudi) ustvarjeni dobiček.

Izvedenčeva metoda ne sme izključevati izhodišč, ki jih je po zakonu treba upoštevati za izračun ustreznega zneska odškodnine. Če bi konkretna metoda izhodišča zakona izključevala, metoda ni pravilna, ker nasprotuje zakonu.

Reviziji tožene stranke se ugodi, spremenita se sodbi sodišča prve stopnje v prvi točki izreka in sodišča druge stopnje v tretji točki izreka, tako da se zavrne tožbeni zahtevek na plačilo glavnice 73.056,62 EUR in zakonskih zamudnih obresti od 17.507.288,00 SIT za čas od 1. 1. 1996 do 1. 1. 2002.

Tožeča in tožena stranka nosita vsaka svoje stroške postopka.

1. Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo plačilo 511.013,09 EUR iz naslova izgubljenega dobička ter zakonske zamudne obresti od 122.459.177,33 SIT za čas od 1. 1. 1996 do 1. 1. 2001. Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek na plačilo 209.425,90 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2007 dalje do plačila ter za zakonske zamudne obresti od 50.186.822,67 SIT za čas od 1. 1. 1996 do 31. 12. 2006, od 122.459.177,33 SIT od 2. 1. 2002 do 31. 12. 2006 in od 511.013,09 EUR od 1. 1. 2007 do plačila.

2. Proti sodbi sodišča prve stopnje sta se pritožili tožeča in delno tožena stranka (do zneska 200.809,89 EUR). Pritožbeno sodišče je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo zavrnilni del sodbe sodišča prve stopnje, delno pa je ugodilo pritožbi tožene stranke in izpodbijani del dajatvenega dela sodbe sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je zavrnilo tožbeni zahtevek na plačilo 127.753,27 EUR in pripadajoče zakonske zamudne obresti. Sicer je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijani, a ne spremenjeni dajatveni del sodbe sodišča prve stopnje (to je za znesek 73.056,62 EUR s pripadajočimi zamudnimi obrestmi).

3. Tožeča in tožena stranka sta vložili revizijo proti zanju neugodnemu delu sodbe sodišča druge stopnje zaradi absolutnih bistvenih kršitev postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Tožeča stranka je predlagala, naj revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, ali pa naj razveljavi sodbi sodišč prve in druge stopnje v zanjo neugodnemu delu ter zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Tožena stranka je predlagala spremembo izpodbijane sodbe v delu, v katerem je bila zavrnjena njena pritožba.

4. Reviziji sta bili vročeni nasprotnima strankama in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije. Tožena stranka je odgovorila na revizijo tožeče stranke. V odgovoru na revizijo je predlagala, naj revizijsko sodišče zavrne revizijo tožeče stranke.

5. Vrhovno sodišče je na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS 45/2008; ZZP-D) uporabilo Zakon o pravdnem postopku s spremembami, ki so bile uveljavljene pred ZPP-D (Ur. l. RS 73/2007 – uradno prečiščeno besedilo)

6. Revizija tožeče stranke ni utemeljena.

7. Revizijsko sodišče (enako kot sodišči prve in druge stopnje) v podatkih spisa ni našlo zahtevka tožeče stranke za plačilo zakonskih zamudnih obresti za čas pred 31. 12. 1995. Vprašanje, na kakšen način sta izvedenca prof. dr. B. K. in mag. R. H. obračunavala obresti od izgubljenega dobička, ki sta ga ugotavljala po mesecih, na obrestni del tožbenega zahtevka ne more imeti nobenega vpliva. Zmotno je zato stališče tožeče stranke, da bi sodišči prve in druge stopnje morali pri presoji o oceni izgubljenega dobička v obravnavanem primeru upoštevati obračun obresti, ki sta ga podala omenjena izvedenca. Na pavšalni očitek absolutne bistvene kršitve postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pa revizijsko sodišče ne more konkretno odgovoriti.

8. Ustavno sodišče Republike Slovenije je z odločbo U-I-188/07 z dne 2. 4. 2009(1) odločilo, da 3. člen Zakona o spremembi in dopolnitvi Obligacijskega zakonika (OZ-A) ni v neskladju z Ustavo. Iz te odločbe (med drugim) sledi, (1) da je odgovor na vprašanje, katera ureditev (ali po OZ ali po OZ-A) velja za posamezne kategorije dolžnikov glede na okoliščine posameznega primera, stvar uporabe prava, (2) različne razlage zakona pa so lahko sestavni del presoje pred Ustavnim sodiščem šele, če je treba iz pravnega reda izločiti njegovo neustavno razlago.(2) V odločbi Up-227/05 z dne 24. 5. 2007 pa je Ustavno sodišče že zavzelo stališče da se OZ-A ne more nanašati na primere, ko so zapadle pa neplačane zamudne obresti v obdobju od uveljavitve OZ do uveljavitve OZ-A že dosegle glavnico. V teh primerih so obresti po stališču Ustavnega sodišča po samem zakonu nehale teči in z uveljavitvijo OZ-A ne morejo začeti teči znova. Iz te odločbe sledi še, da takšno presojo Ustavnega sodišča utemeljuje splošna prepoved retroaktivnosti, ki jo je treba upoštevati, ker OZ-A nima izrecne prehodne določbe, ki bi povedala, na katera obligacijska razmerja se nanaša sprememba zakona. Stališče o utemeljenosti principa o splošni prepovedi retroaktivnosti za primere, kakršen je obravnavani, je bilo že sprejeto tudi v praksi Vrhovnega sodišča (prim. zadeve III Ips 191/2007 z dne 12. 2. 2008, II Ips 983/2007 z dne 10. 4. 2008, II Ips 787/2008 z dne 18. 12. 2008 in VIII Ips 113/2008 z dne 12. 5. 2009). Upoštevaje presojo Ustavnega sodišča, da 3. člen OZ-A ni v neskladju z Ustavo in da je treba v tovrstnih primerih upoštevati splošno ustavno prepoved retroaktivnosti zakonov, revizijsko sodišče ne more sprejeti argumentov in stališča tožeče stranke, da ji po 22. 5. 2007 (to je po uveljavitvi OZ-A) znova pripadajo od prisojene, a še ne plačane odškodnine zamudne obresti, ne glede na to, da so 1. 1. 2002 prenehale teči zaradi takrat uveljavljene prepovedi teka zamudnih obresti ultra alterum tantum.

9. Zavezanec za plačilo davka po Zakonu o davku od dohodka pravnih oseb je pravna oseba, ki izkazuje v davčnem obdobju dobiček iz dejavnosti. Odgovor na vprašanje, ali je vir prihodka davčnega zavezanca (ki vpliva na izkaz dobička iz dejavnosti) plačana odškodnina za izgubljeni dobiček ali prihodek iz opravljanja dejavnosti (na primer od prodaje zalog), na (javnopravno) dolžnost plačila tega davka nima nobenega vpliva. Iz tega logično sledi, da ni pravilno stališče, po katerem bi v okviru presoje o oceni izgubljenega dobička (prim. tretji odstavek 189. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, ZOR), ki ga mora plačati odškodninsko odgovorna oseba, davek od dobička iz dejavnosti upoštevali tako, da bi ga prišteli ocenjenemu izgubljenemu dobičku in na ta način s plačilom tega davka obremenili odškodninsko odgovorno osebo.

10. Revizijsko sodišče je ugotovilo, da ni podan nobeden od revizijskih razlogov. Zato je zavrnilo revizijo tožeče stranke na podlagi 378. člena ZPP.

11. Revizija tožene stranke je utemeljena.

12. Iz pravnomočne vmesne sodbe Okrožnega sodišča v Ljubljani VIII Pg 143/2002-112 (med drugim) izhaja, da je oskrbovanje prosto carinskih prodajaln z blagom na način, ki je bil predpisan s Pravilnikom o prosto carinskih prodajalnah in o preskrbovanju sredstev v mednarodnem prometu (Ur. l. SFRJ 48/86 in 55/91), treba šteti za sestavni del poslovanja prosto carinske prodajalne, ker je za to poslovanje nujen pogoj. Iz tega logično sledi, da je omejevanje oskrbovanja s tem blagom v času, ko je tožeča stranka (še) razpolagala z dovoljenjem za odprtje prosto carinske prodajalne, v nasprotju s tem dovoljenjem. Obdobje ustavljenih dobav zajema po dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje čas od 1. 6. 1993 do 1. 9. 1993. Motena oskrba z blagom v tem obdobju je bila tako res ob protipravnem zaprtju prosto carinske prodajalne (1. 9. 1993) dejstvo, kot trdi vlagateljica revizije. A pri tem prezre, da je to dejstvo in z njim neugodno stanje za opravljanje dejavnosti tožeče stranke povzročila tožena stranka z ravnanjem, ki je v nasprotju z dovoljenjem za odprtje prosto carinske prodajalne, ki ga je sama izdala. Upoštevanje tega neugodnega stanja kot dejstva v okviru primerjalnega obdobja, ki bi služilo za oceno izgubljenega dobička (po tretjem odstavku 189. člena ZOR), zato ni sprejemljivo. Pomenilo bi namreč, da bi si lahko tožena stranka s svojim ravnanjem, ki je bistveno vplivalo na položaj tožeče stranke na trgu, izboljšala položaj v razmerju do slednje v obravnavanem odškodninskem primeru. Neugodno stanje pred spornim zaprtjem prosto carinske prodajalne, ki izvira iz sfere tožene stranke, je treba zato izločiti pri oceni izgubljenega dobička po tretjem odstavku 189. člena ZOR, pa čeprav razlog zanj ni bil očitan toženi stranki kot protipravno ravnanje in zato kot tak ni predmet presoje v obravnavanem odškodninskem primeru.

13. Tožeča stranka se je v zahtevku na plačilo 717.839,25 EUR (172.023.000,00 SIT; v vlogi z dne 10. 9. 1999, l. št. 176) sklicevala na »varianto A« iz izvedenskega mnenja sodne izvedenke V. Č.. Ta izvedenka je pri izračunu po »varianti A« upoštevala rast dobička glede na primerjalno obdobje, skladno pet odstotni stopnji rasti, ki jo je upoštevala sodna izvedenka A. Č.. Zato je treba šteti, da je tožeča stranka z nedvoumnim sklicevanjem na oceno iz izvedenskega mnenja, v katerem je bila upoštevana rast dobička v razmerju na primerjalno obdobje, trdila, da je pričakovala rast dobička, pa čeprav tega izrecno ni navedla. Zato ni podana uveljavljena relativna bistvena kršitev postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 7. in 214. členom ZPP, ker sta sodišči sledili izvedenskemu mnenju glede sporne rasti dobička v razmerju na primerjalno obdobje.

14. Oškodovančeva dolžnost zmanjševanja škode je eno izmed načel odškodninskega prava. Opustitev te dolžnosti pa je razlog za zmanjšanje odškodnine. Vodilo namreč je, da stranka – oškodovanec - nima pravice čakati, ko vidi, da se škoda veča.(3) To načelo je dosledno uveljavljeno tudi v sodni praksi,(4) praviloma pa se uveljavi na ugovor tožene stranke. Pravna podlaga za zmanjšanje odškodnine zaradi opustitve te oškodovančeve dolžnosti je v sodni praksi ali 190. ali 192. (ali četrti odstavek 266. člena v zvezi s petim odstavkom 266. člena) ZOR. Pri zmanjšanju odškodnine sodišče upošteva, da oškodovanec ni upravičen do odškodnine za škodo, ki bi se ji bil lahko izognil, a se ji ni zaradi lastnega nerazumnega ravnanja ali opustitve. Pri odločanju o višini odškodnine je v primeru zmanjšanja odškodnine zaradi opustitve dolžnosti zmanjševati škodo tako treba upoštevati (i) (dejanski) obseg škode in (ii) dejstva, ki utemeljujejo oškodovančevo dolžnost zmanjševanja škode.

15. Konkretni primer je drugačen. Vprašanje opustitve dolžnosti zmanjševanja škode se namreč ni izpostavilo. Je pa tožeča stranka od (svoje) takratne ocene izgubljenega dobička sama odštela znesek 392.750,00 takratnih DEM. Izračun je obrazložila s trditvijo o njenem dejanskem zaslužku »iz naslova zaslužene razlike v ceni« v obdobju od 1. 9. 1993 do 31. 12. 1995 (to je v obdobju, na katerega se nanaša obravnavani odškodninski primer)(5). S tem je obenem pripoznala, da je imela v tem obdobju dolžnost zmanjševanja škode. Ta dolžnost je v obravnavanem primeru tudi sicer očitna. Tožena stranka se je zadovoljila z zatrjevanim zmanjšanjem odškodnine iz naslova pripoznane dolžnosti tožeče stranke, da v spornem obdobju (to je od 1. 9. 1993 do 31. 12. 1995) zmanjšuje škodo. Še večjega zmanjšanja odškodnine iz tega naslova namreč ni uveljavljala.

16. Vlagateljica revizije pravilno opozarja, da je zmotna odločitev sodišč v tem delu. Prvič, zmotno je materialnopravno izhodišče sodišča druge stopnje, da je konkretna metoda, ki sta jo izbrala izvedenca za njuno oceno izgubljenega dobička, lahko ovira za upoštevanje zmanjšanja odškodnine zaradi izpolnitve pripoznane dolžnosti tožeče stranke, da škodo (iz naslova izgubljenega dobička) zmanjšuje. Velja ravno obratno. Izvedenčeva metoda ne sme izključevati izhodišč, ki jih je po zakonu treba upoštevati za izračun ustreznega zneska odškodnine. Če bi konkretna metoda izhodišča zakona izključevala, metoda ni pravilna, ker nasprotuje zakonu. Drugič, za odgovor na vprašanje, ali je v obravnavanem primeru treba odškodnino zmanjšati zaradi oškodovančeve dolžnosti zmanjševati škodo, ne more biti odločilno, na podlagi katerih podatkov je tožeča stranka izračunala znesek 392.750,00 takratnih DEM, za kolikor je sama zmanjšala prvotno vtoževani znesek odškodnine za izgubljeni dobiček (čeprav je bil ta izračun utemeljen s pomanjkljivimi podatki). Pomanjkljivosti izračuna tožeče stranke same zase namreč ne utemeljujejo negacije pripoznane dolžnosti tožeče stranke, da zmanjšuje škodo iz naslova izgubljenega dobička. Zato pomanjkljivosti tega izračuna ne morejo vplivati na položaj tožene stranke tako daljnosežno, kot sledi iz izpodbijane sodbe.

17. Pripoznava dolžnosti, da škodo zmanjšuje, ki je tožeča stranka ni preklicala, zato ne le, da ne bi smela postati predmet spornega dokaznega postopka (na kar pravilno opozarja tožena stranka), rezultat tega dokaznega postopka je tudi ne ovrže. V okviru dolžnosti oškodovanca, da zmanjšuje škodo v položaju, kakršen je obravnavani, se namreč ne upošteva le dejanski izkaz uspeha poslovanja v obdobju, za katerega se izračunava izgubljeni dobiček, temveč je treba upoštevati tudi, ali je dobiček izostal, ker je bil oškodovanec v danih okoliščinah manj skrben, kot se pričakuje od razumnega in odgovornega gospodarstvenika v pogledu uspešnosti poslovanja, katerega merilo je (tudi) ustvarjeni dobiček (prim. 14. točko te obrazložitve). Kriterij za presojo o tej dolžnosti oškodovanca v položaju, kakršen je obravnavani, tako ni konkreten oškodovanec (kar sta upoštevala izvedenca v obravnavanem primeru) temveč abstrakten tip razumnega in odgovornega gospodarstvenika v danih okoliščinah. Drugačno stališče o tem bi postavilo odškodninsko odgovorne osebe v bistveno različen položaj glede obsega njihove obveznosti plačati odškodnino. To v odškodninskih primerih, kakršen je obravnavani, v načelu ni sprejemljivo.

18. Zgoraj razloženo materialnopravno izhodišče o vsebini (materialnopravne) dolžnosti oškodovanca, da v položaju, kakršen je obravnavani, zmanjšuje škodo, pa ni bilo predmet spornega dokaznega postopka. Revizijsko sodišče ugotavlja, da trditvena podlaga spora tega niti ni omogočala. A razloga za to ne gre iskati na strani tožene stranke, ki ugovora zmanjšanja odškodnine ni postavila. Razlog je na strani tožeče stranke, ki je že v tožbi pripoznala dolžnost zmanjševanja škode, s trditvijo o obsegu, v katerem jo je izpolnila (prim. 15. točko obrazložitve). V taki procesni situaciji, ko v spisu ni nobenih drugih trditev o relevantnih dejstvih, se osnova za pripoznano dolžnost zmanjševanja škode lahko osredotoči le na trditve o dejstvih, ki jih je podala tožeča stranka in na katerih je temeljila ta pripoznava. Revizijsko sodišče je zaradi zmotne materialnopravne presoje o pomenu izjave tožeče stranke o izpolnitvi dolžnosti, da škodo v spornem obdobju zmanjšuje, sodbi sodišča druge in prve stopnje spremenilo na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP, tako da je zavrnilo tožbeni zahtevek na plačilo 73.056,62 EUR in na plačilo zakonskih zamudnih obresti od 17.507.288,00 SIT (392.705,00 DEM, upoštevaje tečaj zamenjave DEM v EUR v razmerju 1,95583 (DEM) : 1 (EUR), ustreza 200.786,87 EUR).

19. Sprememba izpodbijane sodbe je narekovala spremembo odločitve o stroških postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Upoštevaje doseženi uspeh v pravdi, je revizijsko sodišče odločilo, da nosi vsaka stranka svoje stroške postopka (drugi odstavek 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Odločba je objavljena v Uradnem listu Republike Slovenije 30/2009 z dne 17. 4. 2009.

Op. št. (2): 15. točka obrazložitve citirane odločbe.

Op. št. (3): Stojan Cigoj, Komentar obligacijskih razmerij, II. knjiga, stran 949.

Op. št. (4): Prim. na primer sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 386/2004 z dne 27. 1. 2005 in sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije II Ips 652/94 z dne 14. 3. 1996.

Op. št. (5): To obdobje je relevantno za izračun izgubljenega dobička glede na pravnomočno vmesno sodbo, da je v tem obdobju podana odškodninska odgovornost tožene stranke zaradi izgubljenega dobička (sodba Okrožnega sodišča v Ljubljani VIII Pg 143/2002-112, l. št. 315, z dne 19. 5. 2004).

Zakon o spremembi in dopolnitvi Obligacijskega zakonika (2007) - OZ-A  - člen 3

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 189, 189/3, 190, 192, 244, 266/4, 266/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.