Sodba VIII Ips 143/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-09-21

invalid - odpoved pogodbe o zaposlitvi - odpovedni razlog - komisija za ugotovitev podlage za odpoved

Tožniku je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana na podlagi določb prvega odstavka 116. člena ZDR, prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1 ter 40. člena ZZRZI. Izpodbijana odpoved po vsebini tako ni bila podana iz poslovnega razloga v smislu določbe 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR, saj ne gre za to, da potreba po delu tožnika pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi pri toženi stranki ne bi več obstajala. Razlog za odpoved je bila tožnikova invalidnost, zaradi katere mu je bila priznana pravica do razporeditve oziroma zaposlitve na drugo ustrezno delovno mesto, ter dejstvo, da tožena stranka glede na svoje potrebe po opravljanju dela te pravice tožniku ni mogla zagotoviti. Utemeljenost navedenega razloga za odpoved je v skladu z določbo 103. člena ZPIZ-1 ugotovila za to pristojna Komisija.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za ugotovitev nezakonitosti in za razveljavitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka tožniku podala dne 12. 7. 2006. Posledično je zavrnilo tudi ugotovitveni zahtevek, da tožniku delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo, reintegracijski zahtevek in reparacijske zahtevke ter odločilo, da vsaka stranka nosi svoje stroške postopka. Ugotovilo je, da je bil tožnik pri toženi stranki zaposlen na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 1. 3. 2000 in sicer na delovnem mestu vzdrževalec, varilec, pralec strojev. Z odločbo Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje z dne 2. 4. 2002 je bil zaradi posledic poškodbe izven dela od 19. 3. 2002 dalje razvrščen v III. kategorijo invalidnosti in mu je bila priznana pravica do razporeditve oziroma zaposlitve na drugo ustrezno delovno mesto (lažje fizično delo, ki ga bo opravljal pretežno sede, brez kontinuirane prisilne drže ter dvigovanja bremen težjih od 15 kg) s polnim delovnim časom. Ker tožena stranka ni imela delovnega mesta, ki bi ustrezalo tožnikovi preostali delovni zmožnosti, niti mu ustrezne zaposlitve ni mogla zagotoviti pri drugih delodajalcih, čeprav si je za to prizadevala, je tožniku vročila izjavo o nameravani redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga invalidnosti in začela postopek pri Komisiji za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ta je dne 4. 7. 2006 podala mnenje o obstoju podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi zaradi po prvem odstavku 102. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-1, Ur. l. RS, št. 106/99 in nadaljnji) in 40. členu Zakona o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (ZZRZI, Ur. l. RS, št. 63/2004 in nadaljnji), ker tožena stranka tožniku zaradi ugotovljene invalidnosti utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi. Po prejemu tega mnenja je tožena stranka 12. 7. 2006 tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi.

2. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dejanskimi in pravnimi zaključki sodišča prve stopnje. Glede stroškov postopka je odločilo, da tožnik sam nosi svoje stroške pritožbenega postopka.

3. Zoper pravnomočno sodbo izdano na drugi stopnji je tožnik vložil revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Zatrjuje zmotnost stališča sodišča druge in prve stopnje, da dejstvo, da je tožnik postal invalid III. kategorije in pridobil pravico do razporeditve na drugo ustrezno delo pred 1. 1. 2006, za odločitev v zadevi ni pomembno. Zakonodaja, ki omogoča odpuščanje delovnih invalidov, je namreč začela veljati šele 1. 1. 2006 in se lahko uporablja le za tiste delavce, ki so postali invalidi po tem datumu. To pomeni, da določila 102. do 105. člena ZPIZ-1 za tožnika, ki je bil v III. kategorijo invalidnosti razvrščen z odločbo Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje z dne 2. 4. 2002, ne veljajo, saj bi drugačna razlaga pomenila kršitev ustavne prepovedi retroaktivne veljave predpisov. Poleg tega neizvršitev odločbe o tožnikovi pravici do razporeditve na drugo ustrezno delo ne more iti v škodo delavca. Glede na določbo 116. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Ur. l. RS, št. 42/2002) tožena stranka tožniku kot delovnemu invalidu ne bi smela odpovedati pogodbe o zaposlitvi brez njegovega soglasja. Nadalje navaja, da bi morala tožena stranka v skladu s prvim in drugim odstavkom 88. člena ZDR najprej sploh dokazati obstoj resnega in utemeljenega odpovednega razloga, ki onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja, šele potem bi bilo mogoče ugotavljati, ali je tožniku kot delovnemu invalidu sploh mogoče odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Tožena stranka v odpovedi ni navedla, v čem naj bi bil poslovni razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi. Ta pa dejansko tudi ni podan, saj ima tožena stranka vsako leto več zaposlenih, širši obseg poslovanja in povečuje promet. S tem niso izpolnjeni razlogi iz 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR niti pogoj iz drugega odstavka istega člena. Tožnik tudi meni, da je bil pri podaji sporne odpovedi kršen rok iz petega odstavka 88. člena ZDR. Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi ter izpodbijano sodbo in sodbo sodišča prve stopnje spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma podrejeno, da sodbi sodišča druge razveljavi in zadevo vrne sodišču prve ali druge stopnje v novo sojenje.

4. Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 26/04) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

6. Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, v katerem se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem je revizijsko sodišče vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje. Po izrecni določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

7. Revizija ne uveljavlja revizijskega razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe glede tega razloga ni moglo in smelo preizkusiti.

8. Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

9. Ustavne določbe in številni mednarodni pravno zavezujoči dokumenti pri oblikovanju zaposlitvene politike, pri urejanju trga dela in delovnih razmerij v smislu zagotavljanja enakih možnosti in obravnavanja invalidov na tem področju od države terjajo posebno skrb. Glede na določbo 89. člena ZDR, ki določa, da je invalidnost neutemeljen razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, invalidi uživajo posebno varstvo tudi v zvezi z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Vendar pa obravnavano varstvo invalidov ni absolutno. V prvem odstavku 116. člena ZDR, ki določa izjemo za primere, ko delovnemu invalidu ni mogoče zagotoviti drugega ustreznega dela ali dela s krajšim delovnim časom, je namreč uzakonjeno načelo relativnega varovanja zaposlitve delovnega invalida. Delodajalec tako v načelu delovnemu invalidu ne sme odpovedati pogodbe o zaposlitvi zaradi ugotovljene invalidnosti II. ali III. kategorije ali iz poslovnega razloga, v izjemnih primeri, ko delodajalec iz objektivnih razlogov ne more zagotoviti ali zagotavljati pravic iz obveznega invalidskega zavarovanja na način, kot je določen v 101. členu ZPIZ-1, pa je to v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju vendarle dopustno. Tak pravni položaj je urejen z določbami 102. in 103. člena ZPIZ-1, ki so se glede na določbo prvega odstavka 110. člena ZZRZI začele uporabljati šele 1. 1. 2006.

10. Po določbi prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1 lahko delodajalec invalidu II. ali III. kategorije odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi v skladu s predpisi o delovnih razmerjih le v primeru, če mu zaradi ugotovljene invalidnosti II. ali III. kategorije ali iz poslovnega razloga utemeljeno ne more zagotoviti pravice do premestitve na drugo delovno mesto brez ali po končani poklicni rehabilitaciji oziroma pravice do dela s skrajšanim delovnim časom. Na podlagi določbe prvega odstavka 103. člena ZPIZ-1 pri delodajalcu, ki ima najmanj pet zaposlenih delavcev, obstoj teh razlogov za odpoved pogodbe o zaposlitvi ugotovi Komisija za ugotovitev podlage za odpoved pogodbe o zaposlitvi (v nadaljevanju: Komisija). Pri tem je potrebno upoštevati še določbo četrtega odstavka 40. člena ZZRZI, na podlagi katere lahko delodajalec, če invalidu utemeljeno ne more ponuditi nove pogodbe o zaposlitvi, o čemer odloči Komisija v skladu s predpisi o pokojninskem in invalidskem zavarovanju, prav tako redno odpove pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas brez ponudbe nove pogodbe o zaposlitvi.

11. Glede na ugotovljeno dejansko stanje in zgoraj opisano zakonsko ureditev revizijsko sodišče soglaša s presojo sodišča druge in prve stopnje, da gre v konkretnem primeru za izjemo od siceršnje načelne prepovedi odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga invalidnosti. Tožena stranka do 1. 1. 2006 kljub nemožnosti premestitve na drugo ustrezno delovno mesto tožniku ni mogla odpovedati pogodbe o zaposlitvi, izpodbijana odpoved pa je bila podana po tem datumu in ob izpolnjevanju vseh zahtevanih pogojev, zato je tudi po presoji revizijskega sodišča pravilna in zakonita. V skladu z določbo 103. člena ZPIZ-1 je tožena stranka o izpolnjevanju pogojev iz 102. člena ZPIZ-1 pridobila mnenje Komisije, kar pomeni, da je bilo v za to posebej predvidenem postopku ugotovljeno, da tožena stranka tožniku objektivno ni mogla zagotoviti drugega ustreznega delovnega mesta. Drugačnega dejanskega stanja, da je torej možnost razporeditve tožnika na drugo ustrezno delo pri toženi stranki obstajala, tožnik v tem postopku ni uspel dokazati, revizijskih navedb v tej smeri pa glede na določbo tretjega odstavka 370. člena ZPP tudi ni mogoče upoštevati.

12. Neutemeljene so revizijske navedbe, da bi morala tožena stranka v skladu s prvim in drugim odstavkom 88. člena ZDR najprej dokazati obstoj resnega in utemeljenega odpovednega razloga, ki onemogoča nadaljevanje delovnega razmerja, šele potem bi bilo mogoče ugotavljati, ali je tožniku kot delovnemu invalidu sploh mogoče odpovedati pogodbo o zaposlitvi. Kot je ugotovilo sodišče druge stopnje, je bila tožniku pogodba o zaposlitvi odpovedana na podlagi določb prvega odstavka 116. člena ZDR, prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1 ter 40. člena ZZRZI. Izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi po vsebini tako ni bila podana iz poslovnega razloga v smislu določbe 1. alineje prvega odstavka 88. člena ZDR (prenehanje potreb po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca), saj ne gre za to, da potreba po delu tožnika pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi pri toženi stranki ne bi več obstajala. Razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila tožnikova invalidnost, zaradi katere mu je bila priznana pravica do razporeditve oziroma zaposlitve na drugo ustrezno delovno mesto, ter dejstvo, da tožena stranka glede na svoje potrebe po opravljanju dela te pravice tožniku ni mogla zagotoviti. Utemeljenost navedenega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi pa je v skladu z določbo 103. člena ZPIZ-1 ugotovila za to pristojna Komisija. Ker je bil torej obstoj tega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi ugotovljen v posebnem, za tovrstne odpovedi v zakonu predpisanem postopku, je tudi logičen zaključek, da toženi stranki obstoja poslovnega razloga ter pogoja iz drugega odstavka 88. člena ZDR v tem postopku ni bilo potrebno dokazovati.

13. Glede na posebnosti postopka odpovedi pogodbe o zaposlitvi po določbah prvega odstavka 116. člena ZDR, prvega odstavka 102. člena ZPIZ-1 ter 40. člena ZZRZI je neuspešno tudi revizijsko zavzemanje za uporabo določbe petega odstavka 88. člena ZDR, na podlagi katere mora delodajalec podati odpoved najkasneje v 30 dneh od seznanitve z razlogi za redno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga. Navedena določba se namreč nanaša na redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razlogov po prvem odstavku 88. člena ZDR (poslovni razlog, razlog nesposobnosti ter krivdni razlog). Ker izpodbijana odpoved pogodbe o zaposlitvi, kot je bilo pojasnjeno že zgoraj, ni bila podana iz nobenega od teh razlogov, določbe petega odstavka 88. člena ZDR ni mogoče uporabiti. Pa tudi v primeru, da bi izpodbijano odpoved pogodbe o zaposlitvi obravnavali kot odpoved pogodbe o zaposlitvi po prvem odstavku 88. člena ZDR, tožnikovim navedbam v reviziji, da je bil pri podaji izpodbijane odpovedi kršen rok iz petega odstavka 88. člena ZDR, ne bi bilo mogoče slediti. Revizijsko sodišče soglaša s stališčem sodišča druge stopnje, da je v primerih odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz obravnavanega razloga za začetek teka tako subjektivnega kot tudi objektivnega roka za odpoved pogodbe o zaposlitvi odločilen datum, ko je tožena stranka od pristojne Komisije prejela mnenje, v katerem je ta skladno z določbo 103. člena ZPIZ-1 ugotovila obstoj oziroma utemeljenost odpovednega razloga. Pred pridobitvijo tega mnenja glede na citirane določbe ZDR, ZPIZ-1 in ZZRZI obravnavani razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi namreč ni obstajal, tožena stranka pa se pred prejemom tega mnenja z odpovednim razlogom tako tudi ni mogla seznaniti.

14. Zmotno je tudi revizijsko zatrjevanje, da določila 102. do 105. člena ZPIZ-1, ker so se začela uporabljati šele 1. 1. 2006, za tožnika, ki je bil v III. kategorijo invalidnosti razvrščen pred tem datumom, ne morejo veljati ter da drugačna razlaga pomeni kršitev ustavne prepovedi retroaktivne veljave predpisov. Ustava Republike Slovenije v prvem odstavku 155. člena v poglavju o ustavnosti in zakonitosti določa, da zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj, kar pomeni, da ta določba pridobljene pravice izrecno varuje le zoper zakonske posege z retroaktivnim učinkom, medtem ko zakonodajalcu ne preprečuje, da bi z zakonom spreminjal prej zakonsko določene pravice za naprej. Obseg pravic, določen z zakonom, se tožniku ni zmanjšal za nazaj, temveč le z veljavnostjo za naprej, zato o kršitvi ustavne prepovedi povratne veljave predpisov ni mogoče govoriti.

15. Glede na navedeno revizijski razlogi niso podani. Zato je sodišče na podlagi 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 88, 116, 116/1

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (1999) - ZPIZ-1  - člen 102, 103

Zakon o zaposlitveni rehabilitaciji in zaposlovanju invalidov (2004) - ZZRZI  - člen 40

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.