Sodba II Ips 650/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-10-14

dokazovanje - zavrnitev dokaznega predloga - pravica do izjave v postopku

Sodišče je sicer vezano na dokazne predloge strank, a v njegovi sferi je, da oceni, katere dokaze bo izvedlo. S tem, da določene dokaze oceni za nepotrebne in takšno svojo odločitev razumno obrazloži, ne poseže v pravico stranke do izjave.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval ugotovitev, da je (s priposestvovanjem) pridobil lastninsko pravico na nepremičnini parc. št. 58 k.o. ... in izstavitev zemljiškoknjižnega dovolila za vpis njegove lastninske pravice v zemljiško knjigo.

2. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo prve stopnje.

3. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožnik pravočasno vložil revizijo zaradi „napačne uporabe materialnega prava in absolutnih bistvenih kršitev pravdnega postopka“ in predlagal, da se zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo odločanje. Trdi, da je sodišče druge stopnje slepo sledilo razlogovanju sodišča prve stopnje. Tožniku je bila odvzeta možnost kontradiktornega obravnavanja, ker mu sodišče ni dalo možnosti, da s predlaganimi dokazi dokaže trditve, saj pomembnih dokazov ni dopustilo. Sodišče prve stopnje je povsem enostransko iz izpovedi tožnika iztrgalo tiste dele njegove izpovedbe, ki so bili skladni z izpovedbo toženca. Ker njegove izpovedbe ni presojalo kot celoto in v povezavi z ostalimi predlaganimi, a neizvedenimi dokazi, je prišlo do povsem napačnega zaključka in s tem do napačne uporabe materialnega prava. Na to je tožnik opozoril v pritožbi, pritožbeno sodišče pa teh navedb sploh ni preverilo. Sodišče druge stopnje je le povzelo napačne ugotovitve sodišča prve stopnje. Dokaz z zaslišanjem tožnika je bil sicer izveden, a prvostopenjsko sodišče glede njega ni podalo dokazne ocene. Torej ga je prezrlo in s tem tožeči stranki onemogočilo obravnavanje pred sodiščem. Sodišči sta zato preuranjeno odločili, da izvedba ostalih dokazov ni potrebna. Če bi sodišče kritično presodilo vsak del tožnikove izpovedbe zase in nato v povezavi z ostalimi neizvedenimi dokazi, bi ugotovilo resnično dejansko stanje, na katerega bi lahko apliciralo materialno normo in prišlo do pravilne odločitve.

4. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/2007 – ZPP-UPB3, v nadaljevanju ZPP, ki se uporablja na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku, ZPP-D, Uradni list RS, št. 45/2008) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

6. Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji. V primerjavi s pritožbo, ki je redno pravno sredstvo zoper sodbo, izdano na prvi stopnji, zato zakon določa omejene razloge, ki jih je mogoče z njo uveljavljati. Tako revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Stranke in revizijsko sodišče so torej vezani na tisto dejansko stanje, kot sta ga v sodbah ugotovili sodišči prve in druge stopnje in tudi z navideznim zatrjevanjem sicer revizijsko dopustnih razlogov zato stranka ne more doseči ponovnega preizkusa ugotovljenega dejanskega stanja. Tožnik pa želi doseči ravno to. Zatrjuje sicer bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 1. točki prvega odstavka 370. člena v zvezi z 8. in 14. točko drugega odstavka 339. člena ZPP, dejansko pa preko zatrjevanja teh kršitev izpodbija dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, ki jih je sodišče druge stopnje v pritožbenem postopku potrdilo. Tako ob zatrjevanju obstoja drugo navedene procesne kršitve tožnik najprej le na splošno zatrdi, da je pritožbeno sodišče prezrlo izrecno zatrjevano nasprotje o tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini zapisnika o izpovedbi tožnika in med samim zapisnikom, saj te svoje kršitve z ničemer ne konkretizira. Ker revizijsko sodišče na bistvene kršitve določb pravdnega postopka ne pazi po uradni dolžnosti, takšno posplošeno zatrjevanje kršitev ne more zadostovati. Tudi ni res, da bi sodišče prve stopnje ne ocenilo izpovedbe tožnika, prav tako pa je ni prezrlo niti sodišče druge stopnje: ocena tožnikove izpovedbe je na strani 4. sodbe prve stopnje, sodišče druge stopnje pa je v zadnjem odstavku na 3. in na 4. strani tej oceni pritrdilo kot pravilni in celoviti ter opravljeni v skladu z metodologijo, ki jo ZPP določa v 8. členu. Posesti parcele sodišči prve in druge stopnje tožniku nista odrekli, vendar pa sta pravilno pojasnili, da zgolj posest ne zadošča za pridobitev lastninske pravice s priposestvovanjem. Kar pa se tiče opozarjanja na to, da iz izpovedbe tožnika izhaja tudi, da je ves čas štel, da je parcela njegova, ne gre spregledati na tudi siceršnja nasprotja tako v sami njegovi izpovedbi kot tudi med navedbami in izpovedbo, kar vse je bilo predmet dokazne ocene sodišč prve in druge stopnje.

7. Že sodišče druge stopnje je ob presoji utemeljenosti pritožbe tožniku pojasnilo, da sodišče izvede (le) tiste dokaze, ki so pomembni za ugotovitev odločilnih dejstev. Sodišče je sicer vezano na dokazne predloge strank, a v njegovi sferi je, da oceni, katere dokaze bo izvedlo. S tem, da določene dokaze oceni za nepotrebne in takšno svojo odločitev razumno obrazloži, ne poseže v pravico stranke do izjave. Nesmotrno bi bilo izvajati prav vse predlagane dokaze, če je določeno dejstvo že dokazano, zlasti v primeru, kot je obravnavani. O dejanski podlagi spora praviloma največ vesta prav stranki sami in sta zato pomembno informacijsko sredstvo. Dobra vera, ki se zahteva za pridobitev lastninske pravice s priposestvovanjem in ki mora obstajati vso, relativno dolgo priposestvovalno dobo, je stvar subjektivne, notranje sfere človeka. O njej zato lahko najbolj neposredno izpove stranka sama. Ob skladnosti tožnikove izpovedbe z izpovedbo toženca ter njune skladnosti z drugimi doslej izvedenimi dokazi nadaljnja (razumno obrazložena) presoja o nepotrebnosti izvedbe predlaganih dokazov (prič, ki bi o dobri veri tožnika vendarle lahko izpovedovale le posredno) ne pomeni posega v pravico stranke do kontradiktornega postopka, torej kršitve pravdnega postopka, pač pa kvečjemu racionalizacijo postopka in znižanje stroškov.

8. Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da revizija ni utemeljena, saj niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena, niti razlogi, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti. Glede na ugotovljeno dejansko stanje sta namreč sodišči prve in druge stopnje pravilno uporabili materialno pravo. Na podlagi 378. člena ZPP je zato revizijo zavrnilo in s tem tudi v njej vsebovano zahtevo po povrnitvi stroškov revizijskega postopka.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.