Sodba III Ips 127/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-04-20

oškodovanje upnikov v stečajnem postopku - pravno priznana škoda - izpodbijanja pravnih dejanj stečajnega dolžnika - rok za izpodbojno tožbo - prekluzivni rok - unovčenje menice za nezapadlo terjatev

Odškodninski zahtevek in zahtevek za izpodbijanje pravnih dejanj se razlikujeta po vsebini in po podlagah – ter se med seboj ne izključujeta.

Po začetku stečajnega postopka, ko ima očitno protipravno dejanje enega od upnikov – v tem primeru tožene stranke – očitno za posledico oškodovanje upnikov, škode na premoženju tožeče stranke ni mogoče več razločiti od prikrajšanja stečajne mase, kajti premoženje stečajnega dolžnika je stečajna masa.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se spremeni tako, da se pritožba tožene stranke zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene revizijske stroške v znesku 17.935,42 eurov, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od prvega naslednjega dne po izteku roka za izpolnitev obveznosti, določenega v tej točki izreka, do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je ugodilo odškodninskemu tožbenemu zahtevku in naložilo toženi stranki plačilo tedanjih 234.209.588,89 SIT s pripadki. Tožena stranka naj bi bila tožeči stranki povzročila zmanjšanje njenega premoženja s tem, da je protipravno, v nasprotju s pogodbenim dogovorom in s kršitvijo meničnega pooblastila, pred zapadlostjo obveznosti unovčila dve menici in prišla do polnega plačila terjatev po kreditnih pogodbah, sklenjenih s tožečo stranko, ki je šla neposredno po tem v stečaj. Zavrnilo je ugovor tožene stranke, da bi bilo vrnitev tega zneska mogoče zahtevati le na podlagi izpodbijanja pravnih dejanj v stečaju – v tem primeru naj ne bi šlo za pravna dejanja stečajnega dolžnika.

2. Pritožbeno sodišče je ugodilo pritožbi, spremenilo sodbo prve stopnje in zahtevek v celoti stroškovno zavrnilo. Ugotovilo je, da je bilo z ravnanjem tožene stranke sicer res poseženo v premoženje tožeče stranke, vendar zmanjšanje premoženja, do katerega je prišlo zaradi (četudi neprostovoljne in predčasne) izpolnitve nesporne obveznosti tožene stranke, ne predstavlja pravno priznane škode.

3. Zoper takšno sodbo pritožbenega sodišča je tožeča stranka vložila revizijo. Uveljavlja vse revizijske razloge in predlaga, naj revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da bo pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

4. Postopek v tej zadevi se je pred sodiščem prve stopnje končal pred uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (ZPP-D). Zato se po drugem odstavku njegovega 130. člena nadaljuje po določbah Zakona o pravdnem postopku (ZPP).

5. Sodišče je revizijo vročilo toženi stranki in Vrhovnemu državnem tožilstvu RS. Tožena stranka je odgovorila na revizijo. Predlaga njeno zavrnitev.

6. Sodišči prve in druge stopnje sta oprli svoji odločitvi na naslednja ugotovljena pravno relevantna dejstva:

- tožena stranka kot kreditodajalka in tožeča stranka kot kreditojemalka sta imeli sklenjenih več pogodb o kratkoročnih kreditih z aneksi in eno pogodbo o okvirnem kreditu na transakcijskem računu (kreditne pogodbe), vse z zapadlostjo po 19. 11. 2002;

- za zavarovanje terjatev po teh pogodbah je tožeča stranka toženi izročila bianco menice z menično izjavo, s katero je toženo stranko pooblastila, da menice izpolni in jih unovči do višine zapadlih in neporavnanih obveznosti;

- tožena stranka je na podlagi Pogodbe o odprtju in vodenju transakcijskega računa z dne 25. 1. 2002 za tožečo stranko opravljala plačilni promet;

- tožeča stranka je dala posojilo družbama E. d.o.o. L. in T. d.o.o. Š., in sicer prvi 60 milijonov in nato še 25 milijonov SIT, z zapadlostjo 12. 2. 2004, drugi pa 170 milijonov in nato še 30.494.322,69 SIT, z zapadlostjo 31. 12. 2002;

- tožena stranka je dne 15. 11. 2002 poslala tožeči stranki dopis, da zaradi statusnih sprememb pri tožeči stranki, glede katerih ta ni pridobila soglasja tožene stranke, zapadejo vse obveznosti iz vseh posojilnih pogodb z dnem 18. 11. 2002;

- E. in T. sta dne 19. 11. 2002 – torej predčasno, in ne da bi ju bila tožeča stranka k temu pozvala - vrnila del posojila, in sicer prva 30.533.935,30 SIT, druga pa 203.675.653,59 SIT, skupaj torej 234.209.588,89 SIT;

- tožena stranka je istega dne, to je 19. 11. 2002, za zneska, ki sta bila enaka zneskom priliva iz naslova posojil, navedenih v prejšnji alineji, izpolnila in si z računa tožeče stranke izplačala dve menici tožeče stranke, ki ju je ta dala v zavarovanje svojih obveznosti po kreditnih pogodbah, in s tem prišla do poplačila zneska 234.209.588,89 SIT;

- zoper tožečo stranko je bil dne 25. 12. 2002 dan predlog za začetek postopka, dne 2. 12. 2002 pa začet postopek prisilne poravnave, dne 16. 7. 2003 pa začet stečajni postopek.

7. Revidentka navaja, da izrek nasprotuje razlogom sodbe. S tem smiselno uveljavlja bistveno kršitev pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da je drugostopenjsko sodišče izrecno ugotovilo, da pri tožeči stranki ni prišlo do statusnih sprememb, zaradi česar tožena stranka ni imela nobene podlage, da bi nezapadle terjatve po posojilnih pogodbah štela za zapadle. Kljub temu pa je zavrnilo zahtevek, češ da z unovčenjem menic za poravnavo nezapadlih terjatev tožeči stranki ni nastala nobena škoda, ne da bi takšno stališče obrazložilo. Na njene trditve, da se škoda kaže v tem, da nima denarja, ki ji ga je vzela tožena stranka brez podlage, naj bi sodišče druge stopnje sploh ne odgovorilo.

8. Revidentka nadalje navaja, da je pritožbeno sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je svojo odločitev oprlo na stališče, da bi bila lahko preklicala svoje pooblastilo za izpolnitev bianco menice – ker tega ni storila, pa naj bi bila opustila pravno dejanje, s katerim bi lahko preprečila zmanjšanje svojega premoženja in s tem (bodoče) stečajne mase. Trdi, da takšnega pooblastila ni mogoče preklicati, zato tudi ne bi mogla izpodbijati takšne svoje domnevne opustitve.

9. Revidentka tudi navaja, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da bi njene terjatve do tretjih, ki jih je na ta način protipravno unovčila tožena stranka, tvorile stečajno maso. Napačen pa naj bi bil sklep drugostopenjskega sodišča, da je ta zaključek samo hipotetičen in da torej ne more biti podlaga za ugotovitev, da je revidentki škoda tudi res nastala.

10. Revidentka neutemeljeno navaja, da v izpodbijani sodbi ni utemeljitve, zakaj njeno finančno prikrajšanje ne predstavlja pravno priznane škode, četudi je tožena stranka prišla do poplačila na protipraven način. Pritožbeno sodišče je utemeljilo, da zmanjšanje premoženja, do katerega je prišlo zaradi izpolnitve obstoječih obveznosti, ne more predstavljati pravno priznane škode (tretji odstavek obrazložitve na 3. strani izpodbijane sodbe). Sodišče je tudi pojasnilo, zakaj celoten tako izplačani znesek ne more predstavljati škode, četudi je tožena stranka pri poplačilu ravnala v nasprotju s sklenjenim dogovorom. Utemeljilo je, da bi zaradi takšnega ravnanja tožeča stranka lahko uveljavljala povrnitev kakšne druge njej nastale škode, ne pa vrnitve celotnega plačanega dolga - tega pa da ni storila (predzadnji odstavek na 5. strani izpodbijane sodbe). Zatrjevane kršitve pravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP torej ni.

11. Revizijsko sodišče soglaša z ugotovitvijo pritožbenega sodišča, da utemeljenost zahtevka na odškodninski podlagi ne more biti odvisna od odgovora na vprašanje, ali bi revidentka v konkretni situaciji lahko uporabila institut izpodbijanja dolžnikovih pravnih dejanj v stečaju. Odškodninski zahtevek in zahtevek za izpodbijanje pravnih dejanj se namreč razlikujeta po vsebini in po podlagah – ter se med seboj ne izključujeta. Treba je pritrditi tudi stališču pritožbenega sodišča, da zahtevka, kot ga je postavila tožeča stranka, ne po vsebini ne po trditveni podlagi ni mogoče obravnavati kot zahtevek za izpodbijanje pravnega dejanja (tudi ne opustitve) stečajnega dolžnika po 125. členu ZPPSL.

12. Ne glede na takšno stališče se je pritožbeno sodišče ukvarjalo tudi z vprašanjem, ali bi bila tožeča stranka lahko uveljavljala izpodbojni zahtevek, ko bi ne bila zamudila šestmesečnega prekluzivnega roka, in se postavilo na stališče, da je njeno ravnanje ob spornem unovčenju menice obremenjeno z opustitvijo skrbnega ravnanja (ki bi jo bilo mogoče izpodbiti): tedaj naj bi imela možnost preklicati menično pooblastilo, pa je to opustila. Revidentka nasprotuje pravilnosti tega stališča in trdi, da takšnega pooblastila pravno ni mogoče preklicati, navaja pa še okoliščine, zakaj v konkretnem primeru tega tudi dejansko ni mogla (poskusiti) storiti. Glede na stališče, pojasnjeno v 11. točki obrazložitve, odgovor na to vprašanje ni odločilen za pravilno rešitev tega spora, zato se revizijsko sodišče o pravilnosti takšnega stališča pritožbenega sodišča ne izreka.

13. Pač pa je pritožbeno sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ko je ugotovilo, da s protipravnim ravnanjem tožene stranke revidentki ni nastala pravno priznana škoda. Mogoče je soglašati s stališčem pritožbenega sodišča, da celoten znesek, ki si ga je tožena stranka poplačala z izpolnitvijo in unovčenjem menic, ne predstavlja pravno priznane škode. Ni pa res, da revidentki ni nastala tudi kakšna druga škoda, katere obstoj ima temelj v trditveni podlagi tožeče stranke.

14. Kaj je lahko (pravno priznana) premoženjska škoda, določa 132. člen OZ. Po tej določbi je škoda „zmanjšanje premoženja (navadna škoda), preprečitev povečanja premoženja (izgubljeni dobiček) ...“. Premoženje pa predstavljajo aktiva in pasiva. S tem, da si je tožena stranka predčasno in s kršitvijo pogodbe poplačala svoje sicer nezapadle, vendar nesporne terjatve, se premoženje tožeče stranke ni zmanjšalo za ta znesek – za enak znesek kot so se zmanjšala njena finančna sredstva, so se na drugi strani zmanjšale njene obveznosti – tožena stranka je zaprla svojo kreditno terjatev: velikost premoženja je ostala nespremenjena, spremenila se je le njegova sestava. Pravno priznane škode, ki bi bila enaka znesku znižanja finančnih sredstev na njenem računu, torej res ni.

15. Ta ugotovitev pa ne pomeni, da zaradi takšne kršitve pogodbenih obveznosti tožeči stranki kot kreditojemalcu ni mogla nastati kakšna druga škoda. Z neprostovoljnim predčasnim plačilom kreditne obveznosti so lahko prizadeti vsi pravno varovani premoženjski interesi kreditojemalca, ki predstavljajo podlago za to, da si je z dvostransko obveznim poslom zagotovil možnost, da določen čas uporablja finančna sredstva druge pogodbene stranke.

16. Pri tem, katere vrste zmanjšanja premoženja prihajajo v poštev v spornem primeru, pa je treba dodatno upoštevati, da je bil nad revidentko dne 2. 12. 2002 začet postopek prisilne poravnave, ki se je nadaljeval v stečaj (začet 16. 7. 2003). Z dnem začetka stečajnega postopka se oblikuje stečajna masa (6. člen ZPPSL), v katero gre celotno dolžnikovo premoženje. To ni več namenjeno opravljanju pridobitne dejavnosti, ampak izključno poplačilu upnikov – ob strogem upoštevanju pravila o njihovi enakopravnosti. S tega stališča je treba tudi presojati velikost tega premoženja, tudi njegova morebitna nezakonita zmanjšanja. Revidentkino premoženje in posege vanj je zato treba presojati s stališča stečajnih upnikov. Po začetku stečajnega postopka, ko ima očitno protipravno dejanje enega od upnikov – v tem primeru tožene stranke – očitno za posledico oškodovanje upnikov, škode na premoženju tožeče stranke ni mogoče več razločiti od prikrajšanja stečajne mase, kajti premoženje stečajnega dolžnika je stečajna masa. Četudi ob storitvi protipravnega dejanja tožeča stranka še ni bila stečajni dolžnik, je bilo protipravno ravnanje storjeno v časovnih okvirih, v katerih stečajno pravo ukazuje vzdrževati se ravnanj, ki lahko pomenijo prikrajšanje (bodoče) stečajne mase in s tem škodo za upnike. Zato s stališča odškodninskega prava ni odločilno, da protipravno ravnanje in sam nastanek te škode časovno nista skladna.

17. Institut izpodbijanja pravnih dejanj dolžnika v stečajnem postopku res omogoča – kot to navaja tožena stranka - da se z namenom zagotavljanja enakopravnosti upnikov izpodbijajo tudi dolžnikova pravna dejanja, ki so sicer zakonita in dopustna. Te okoliščine (da gre namreč praviloma za zakonita in dopustna ravnanja (bodočega stečajnega) dolžnika), so tudi razlog za to, da ZPPSL določa dodatne omejitvene predpostavke za uporabo takšnega pravnega sredstva – med drugim razmeroma kratek šestmesečni prekluzivni rok za vložitev izpodbojne tožbe. Naknaden poseg v sicer pravno brezhibna pravna dejanja stečajnega dolžnika je zakonodajalec utemeljeno omejil na mero, ki upošteva ravnovesje med zahtevo po stabilnosti in zanesljivosti pravnih razmerij na eni strani in načelo enakega položaja stečajnih upnikov na drugi strani. Ti razmisleki pa ne potrjujejo toženčeve teze, da (a contrario?) ni nobenih sankcij zoper pravno nedopustna ravnanja, s katerimi si je posamezen upnik, brez (so)delovanja stečajnega dolžnika, zagotovil ugodnejši položaj v primerjavi z drugimi upniki. Okoliščina, da gre za dejanje samega upnika in da dejanje ni zakonito in dopustno, še več, ob določenih predpostavkah lahko pomeni celo kaznivo dejanje (prim. drugi odstavek 227. člena KZ), a fortiori opravičuje zahtevo po ustreznem pravnem varstvu. Glede na to, da ne gre za pravno brezhibno ravnanje stečajnega dolžnika, pač pa za enostransko nedopustno ravnanje enega od upnikov, tudi ni razloga, da bi bila možnost uveljavljanja odškodninske sankcije časovno omejena s kratkim prekluzivnim rokom. Prej omenjene pravne dobrine dovolj varujejo določbe o zastaranju terjatev.

18. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je tožeči stranki v okviru danih navedb in ne da bi sodišče prekoračilo meje postavljenega zahtevka, mogoče priznati povrnitev škode, ki se kaže kot razlika med tem, kar je tožeča stranka dobila z nedopustnim unovčenjem menice za nezapadlo terjatev, in zneskom, ki bi ji pripadal iz stečajne mase, če bi bila poplačana kot stečajna upnica. Tožeča stranka je namreč že v tožbi navedla, da je „tožena stranka pridobila korist, ki se na drugi strani kaže v oškodovanju upnikov tožeče stranke“ in da je „na podlagi ravnanja tožene stranke nastala tožeči stranki škoda, ki se kaže v zmanjšanju stečajne mase“. ( Tako – upoštevaje razloge, navedene v 16. točki te obrazložitve - ni točna ugotovitev drugostopenjskega sodišča, da „povrnitve kakšne druge škode (pa) tožeča stranka ni uveljavljala“ (tretji odstavek na 5. strani izpodbijane sodbe)).

19. Revizijsko sodišče glede na povedano pritrjuje ugotovitvam prvostopenjskega sodišča o obstoju vseh odškodninskih predpostavk (glej obrazložitev sodišča prve stopnje na str. 5 in 6). Glede na ugotovitev pritožbenega sodišča, da je zaključek prvostopenjskega sodišča, da bi se brez nedopustnega ravnanja tožene stranke sporna denarna sredstva nahajala v stečajni masi, zgolj hipotetičen, revizijsko sodišče opozarja na prepričljivo utemeljitev prvostopenjskega sodišča v točki „protipravnost“ in „vzročna zveza“. K utemeljitvam sodišča prve stopnje revizijsko sodišče še dodaja, da navedbe tožeče stranke ob ugotovljenem dejanskem stanju (glej 6. točko, zlasti tretjo, peto in šesto alinejo) dajejo poleg pogodbene odškodninske odgovornosti podlago tudi za obstoj deliktne, nepogodbene odškodninske odgovornosti tožene stranke za škodo, ki se je izrazila kot zmanjšanje stečajne mase. Tožena stranka je kršila svojo dolžnost vzdrževati se dejanj, ki škodijo upnikom tožeče stranke. Pritožbene navedbe tožene stranke o tem, da je smela in celo morala spremljati vsakodnevno stanje na tekočem računu tožeče stranke – ob upoštevanju okoliščine, da je bila celotna sporna transakcija izpeljana vsega šest dni pred vložitvijo predloga za začetek prisilne poravnave - ne morejo ovreči, pač pa le potrjujejo takšno ugotovitev.

20. Kljub ugotovitvi, da celoten znesek neupravičeno zaseženih denarnih sredstev ne predstavlja pravno priznane škode, je revizijsko sodišče spremenilo izpodbijano sodbo, zavrnilo pritožbo in vzdržalo sodbo sodišča prve stopnje v veljavi. Po določbi prvega odstavka 164. člena OZ je prvenstvena odškodninska sankcija vzpostavitev v stanje, kakršno je bilo pred nedopustno kršitvijo. V spornem primeru se takšno stanje lahko vzpostavi s tem, da tožena stranka vrne tožeči stranki neupravičeno zasežena denarna sredstva. Z izpolnitvijo te obveznosti pa se izkaže, da tožeča stranka ni izpolnila svoje obveznosti iz kreditnih pogodb. Z vrnitvijo spornega zneska, ne da bi bila dolžna izpolniti svoje dolžniške obveznosti, bi njej – oziroma stečajnim upnikom nastala neupravičena korist – v višini, kakršno (sedaj kot pravna oseba v stečaju) dolguje toženi stranki kot stečajnemu dolžniku. Zato mora imeti tožena stranka možnost, da v tridesetih dneh po prejemu te sodbe prijavi svoje nepoplačane terjatve iz spornih kreditnih pogodb, stečajni upravitelj pa bo moral takšno prijavo terjatev obravnavati kot pravočasno. Pri takšni odločitvi se revizijsko sodišče opira na smiselno uporabo določbe 2. točke drugega odstavka 137. člena ZPPSL. Na ta način bo revidentka prišla do obsega odškodnine, ki bo odmerjena z upoštevanjem določbe tretjega odstavka 243. člena OZ.

21. Glede na potek postopka (sprememba prvostopenjske odločbe na pritožbeni stopnji in nato sprememba drugostopenjske odločbe na revizijski), tožena stranka še ni dobila odgovora na svoj pritožbeni ugovor glede višine prisojenih obresti. Pri odločitvi o obrestih naj bi prvostopenjsko sodišče napak (ne) uporabilo določbe 376. člena OZ, ki določa, da obresti nehajo teči, ko vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti doseže glavnico. V sodbah sodišča prve in druge stopnje so ugotovljena vsa dejstva, na podlagi katerih lahko na ta očitek odgovori Vrhovno sodišče v revizijskem postopku. Ugovor tožene stranke o nezakonitosti odločitve glede zamudnih obresti ni utemeljen. Določba, na katero se sklicuje tožena stranka, je prenehala veljati 22. 5. 2007 z uveljavitvijo Zakona o spremembah in dopolnitvah OZ (Uradni list RS, 40/2007). Zamudne obresti, ki so začele teči 20. 11. 2002, v času veljavnosti te določbe niso mogle doseči glavnice, zato 376. člen OZ na toženkino obveznost plačila obresti ne vpliva.

22. Odločba o stroških temelji na določbi drugega odstavka 165. člena in prvega odstavka 154. člena ZPP. Revidentki je sodišče prisodilo 10.221,00 eurov stroškov postopka na prvi stopnji (taksa za tožbo, taksa za sodbo, nagrada za sestavo tožbe in dveh pripravljalnih vlog (7. 12. 2004 in 18. 9. 2006) ter za zastopanje na dveh narokih) in 2.065,00 eurov stroškov postopka na drugi stopnji (nagrada za odgovor na pritožbo) ter 5.649, 42 eurov revizijskih stroškov (taksa za revizijo 3.171,42 eurov in nagrada za sestavo revizije 2.478,00 eurov). Od priznanih stroškov gredo toženi stranki za primer zamude tudi zahtevane zamudne obresti (Pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča z dne 13. 12. 2006 – Pravna mnenja I/2006).

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 132, 164, 243

Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (1993) - ZPPSL  - člen 6, 125, 137, 137/2-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.