Sodba I Ips 2/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-02-18

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

razlogi o odločilnih dejstvih - kršitev kazenskega zakona - družinska skupnost - nasilje v družini - odločba o kazenski sankciji - zakonski znaki kaznivega dejanja - pravice obrambe - nasilništvo - pravna opredelitev - bistvena kršitev določb kazenskega postopka

Glede na dejstva, ki kažejo na dejansko razmerje skupnega življenja in bivanja obsojenca z oškodovanko, ki jih je sodišče štelo za dokazane, je pravilno sklepanje o obstoju zakonskega znaka, ki se nanaša na družino oziroma družinsko skupnost in s tem zaključek, da je obsojenec izpolnil vse zakonske znake kaznivega dejanja nasilništva po prvem odstavku 299. člena KZ oziroma nasilja v družini po prvem odstavku 191. člena KZ-1.

I. Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

II. Obsojenec se oprosti plačila sodne takse.

1. Okrožno sodišče v Ljubljani je s sodbo III K 72/2009 z dne 24.6.2009 obsojenega D.V. spoznalo za krivega kaznivih dejanj nasilništva po prvem odstavku 299. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) in nasilja v družini po prvem odstavku 191. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ-1) ter mu določilo posamezni kazni šest mesecev zapora ter eno leto in dva meseca zapora, nato pa mu po drugem odstavku 59. člena KZ-1 preklicalo pogojno obsodbo, izrečeno s sodbo Okrajnega sodišča v Kočevju K 159/2008 z dne 13.10.2008, s katero mu je bila določena kazen šest mesecev zapora. Po 2. točki drugega odstavka 53. člena KZ-1 mu je izreklo enotno kazen dve leti zapora. Po prvem odstavku 56. člena KZ-1 je obsojencu v izrečeno kazen vštelo čas pridržanja od 13.3.2009 od 18.24 ure, čas, prestan v priporu, od 14.3.2009 od 18.15 ure do 27.5.2009 do 18.00 ure in čas, prestan v hišnem priporu, od 27.5.2009 od 18.00 ure dalje. Po četrtem odstavku 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) je obsojenca oprostilo povrnitve stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena istega zakona in po prvem odstavku 97. člena ZKP odločilo, da se potrebni izdatki in nagrada zagovornice izplačajo iz proračunskih sredstev.

2. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo III Kp 98/2009 z dne 7.10.2009 ob reševanju zagovorničine pritožbe sodbo sodišča prve stopnje po uradni dolžnosti spremenilo v odločbi o vštetju hišnega pripora in pripora v izrečeno kazen tako, da je v izrečeno kazen po prvem odstavku 56. člena KZ-1 vštelo čas v pridržanju od 13.3.2009 od 18.24 ure, čas, prestan v priporu, od 14.3.2009 od 18.15 ure do 27.5.2009 do 18.00 ure, čas, prestan v hišnem priporu, od 27.5.2009 od 18.00 ure do 3.7.2009 ter pripor od 28.8.2009 od 9.23 ure dalje. Zagovorničino pritožbo je zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Zagovornica je zoper navedeno pravnomočno sodbo pravočasno vložila zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ZKP in drugih kršitev določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost izpodbijanih odločb ter zaradi kršitve kazenskega zakona. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije zahtevi ugodi in izpodbijani odločbi spremeni tako, da obsojenca v celoti oprosti obtožbe, podrejeno pa se zavzema za razveljavitev pravnomočne sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

4. Vrhovni državni tožilec v odgovoru, podanem po drugem odstavku 423. člena ZKP, meni, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena. Po njegovem stališču je sodišče utemeljeno zaključilo, da je obsojenec v inkriminiranem času živel z oškodovanko v družinski skupnosti. Zavrača tudi očitek vložnice zahteve, da pravnomočna sodba nima razlogov glede obstoja družine oziroma družinske skupnosti, pri čemer svoje naziranje tudi obrazloži.

5. Odgovor vrhovnega državnega tožilca je Vrhovno sodišče vročilo obsojencu in zagovornici. Obsojenec v izjavi izraža prepričanje, da je njegova zahteva za varstvo zakonitosti utemeljena. Meni, da je postopek zoper njega in izdana sodba le posledica oškodovankinih ustnih izjav in brez vsakršnih materialnih dokazov. Izjavi je priložil odločbo PP Kočevje z dne 15.1.2010, s katero je bil odpravljen plačilni nalog iste PP in postopek za prekršek zoper njega ustavljen. Meni, da je dejansko on žrtev.

6. Po stališču vložnice zahteve izpodbijana sodba nima razlogov o zakonskem znaku obeh kaznivih dejanj, in sicer o obstoju družinske skupnosti oziroma družine. Opozarja, da je bilo prvo dejanje storjeno le mesec dni po tem, ko sta obsojenec in oškodovanka začela živeti skupaj, ostala pa v času šestih mesecev. Sodišče je odstopilo od ustaljene sodne prakse, ki se je že večkrat izrekla tako glede potrebnega trajanja kot tudi same vsebine družinske skupnosti. S tem je sodišče, ko je brez obrazložitve, zakaj odstopa od takšne prakse, odločalo arbitrarno. V posledici tega so nepopolno ugotovljena pravno relevantna dejstva, na katerih temelji neposredna uporaba kazenskega prava ter je zato podana tudi kršitev kazenskega zakona iz 4. točke 372. člena ZKP. Zahteva tudi navaja, da je sodišče z zavrnitvijo dokaznih predlogov kršilo obsojenčevo pravico do izvajanja dokazov oziroma njegovo pravico obrambe, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Predlagani dokazi naj bi razjasnili okoliščine v zvezi z ugotavljanjem verodostojnosti navedb oškodovanke. Sodišče je pri izbiri in določitvi sankcije upoštevalo sodbo, ki bi morala biti po 82. členu KZ-1 brisana, kar je vplivalo na zakonitost odločbe o kazni in tudi storilo bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP, ker se je pri izreku odločbe o kazni oprlo na dokaz, ki predstavlja kršitev z Ustavo določenih pravic (14. člen Ustave RS). Drugostopenjska odločba se ni opredelila do vseh pritožbenih navedb, ki zadevajo neupoštevanje ustaljene sodne prakse in v KZ ter KZ-1 opredeljene izvenzakonske skupnosti, s čimer je kršen 25. člen Ustave.

7. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta se obsojenec in oškodovana A.Š. spoznala 29.6.2008 in po enem tednu poznanstva začela živeti skupaj. Oškodovanka je imela 3-letno hčer, obsojenec pa 14 let starega sina, ki sicer živi pri materi. Sprva sta živela pri oškodovanki v samskem domu, nato pa sta se preselila v najeto stanovanje v K., kjer sta živela do 13.3.2009, ko je bilo zoper obsojenca odrejeno najprej pridržanje, nato pa pripor (obrazložitev v četrtem odstavku na četrti strani prvostopenjske sodbe). Ugotovitev sodišča, da je obsojenec s svojim ravnanjem izpolnil zakonske znake kaznivega dejanja nasilništva po prvem odstavku 299. člena KZ, pri čemer je med ostalim poudarilo, da je v družini povzročil ogroženost in prestrašenost (zadnji odstavek na 11. in prvi odstavek na 12. strani prvostopenjske sodbe) in da je z ravnanji, opisanimi pod točko 2 izreka pravnomočne sodbe, izpolnil vse zakonske znake kaznivega dejanja nasilja v družini po prvem odstavku 191. člena KZ-1, je treba povezati s prikazanimi dejstvi o skupnem življenju obsojenca z oškodovanko in njegovem trajanju, ki jih je štelo za dokazane. Sklepanje sodišča prve stopnje o obstoju zakonskega znaka, ki se nanaša na družino oziroma družinsko skupnost, temelji tedaj na dejstvih, ki kažejo na dejansko razmerje skupnega življenja in bivanja obsojenca, oškodovanke in njene hčerke v navedenem času (nekaj manj kot devet mesecev). Glede na navedeno in tudi ob upoštevanju razlogov drugostopenjske sodbe, ni mogoče sklepati, da je obrazložitev pravnomočne sodbe v izpodbijanem obsegu tako pomanjkljiva, da bi slednje predstavljalo bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP.

8. Vložnica zahteve trdi, da so s pravnomočno sodbo nepopolno ugotovljena pravno relevantna dejstva in da je zaradi tega podana kršitev kazenskega zakona iz 4. točke 372. člena ZKP, ker je uporabljena napačna določba kazenskega zakona oziroma sprejeta napačna pravna opredelitev kaznivih dejanj. Nepopolne ugotovitve dejanskega stanja z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati glede na določbo drugega odstavka 420. člena ZKP. Podlaga za pravno opredelitev je opis kaznivega dejanja, ki ga sodišče povzame v izrek sodbe in ugotovljena odločilna dejstva oziroma dejansko stanje, ki ga v skladu z njim ugotovi sodišče. V položaju, v katerem vsebujeta opisa vse zakonske znake kaznivih dejanj, ki sta očitani obsojencu in ko so dejanske ugotovitve skladne z njima, ni mogoče sklepati na zatrjevano kršitev kazenskega zakona. Sicer pa zahteva v tem pogledu ostaja na ravni splošne trditve in brez ustrezne obrazložitve. Po določbi prvega odstavka 424. člena ZKP se Vrhovno sodišče pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v svoji zahtevi. Po že ustaljeni razlagi v procesni teoriji in tudi sodni praksi slednje pomeni, da mora vložnik zahteve navesti konkretne kršitve zakona in jih tudi ustrezno obrazložiti. V nasprotnem primeru kršitve zakona ni mogoče preizkusiti.

9. Bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke prvega odstavka 371. člena ZKP je podana, če se ugotovi, da se sodba opira na nezakonito pridobljene dokaze in tudi na dokaze, ki so sicer zakonito pridobljeni, vendar na podlagi nezakonitih dokazov (zastrupljeni dokazi). Ne gre za takšno kršitev v situaciji, na katero opozarja zahteva, saj sodba tudi v zvezi z odločbo o kazni ne temelji na nezakonito pridobljenih dokazih. Nezakonitost odločbe o kazni je mogoče uveljavljati le, če je z njo prekoračena pravica, ki jo ima sodišče po zakonu (5. točka 372. člena ZKP). Takšna prekoračitev je storjena, če sodišče izreče kazensko sankcijo zunaj zakonskih meja, ali izreče kazensko sankcijo, ki sploh ni predpisana, ali ne izreče kazenske sankcije, ki bi jo po zakonu moralo izreči. Primernost izrečene kazenske sankcije in dejstvo, ali so bile oziroma lahko bile upoštevane in ustrezno vrednotesne olajševalne ter obteževalne okoliščine, se izpodbija le v pritožbenem postopku (prvi odstavek 374. člena ZKP). V tej zadevi sta posamezni kazni, določeni v okviru predpisanih, enotna kazen pa izrečena po pravilih o steku kaznivih dejanj (2. točka drugega odstavka 53. člena KZ-1). Zato ni mogoče sklepati na kršitev zakona v zvezi z odločbo o kazni.

10. Sodišče prve stopnje je z razumnimi razlogi utemeljilo odločitev, s katero je zavrnilo izvedbo predlaganih dokazov (sodba sodišča prve stopnje na 10. in 11. strani). Pritožbene navedbe v tej smeri je presodilo tudi sodišče druge stopnje, ki je soglašalo z razlogi prvostopenjskega sodišča. Zahteva ponavlja, da so se dokazi nanašali predvsem na razjasnitev okoliščin, povezanih z ugotavljanjem verodostojnosti navedb oškodovanke. Te okoliščine sta nižji sodišči presodili in navedli, iz katerih razlogov izvedba predlaganih dokazov ne bi mogla bistveno vplivati na ugotovljena odločilna dejstva. Glede na kriterije, povezane z odločanjem o dokaznih predlogih, ki so bili sprejeti v ustavni in sodni praksi, mora obramba med ostalim predlagane dokaze utemeljiti s potrebno stopnjo verjetnosti in obrazložiti, zakaj presoja nižjih sodišč v tem pogledu ni utemeljena. Glede na obrazložitev, ki jo vsebuje zahteva, temu ni zadoščeno. Z zavrnitvijo dokaznih predlogov kršitev pravice obrambe, ki bi vplivala na zakonitost pravnomočne sodbe, ni izkazana (drugi odstavek 371. člena ZKP).

11. Sodišče druge stopnje je po določbi prvega odstavka 395. člena ZKP presodilo navedbe, s katerimi je pritožba uveljavljala bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke prvega odstavka 371. člena ZKP. Obrazložilo je, zakaj šteje, da ima sodba sodišča prve stopnje razloge o obstoju družine oziroma družinske skupnosti. Soglašalo je z ugotovitvijo, da je med obsojencem in oškodovanko skoraj devet mesecev obstajala družinska skupnost, ki je sicer širši pojem od družine, ter opozorilo na razloge prvostopenjske sodbe, v katerih je večkrat omenjeno tako razmerje in partnerska zveza med obema. Presojo v tej smeri je utemeljilo tudi z oškodovankinimi navedbami v preiskavi ter na glavni obravnavi. Glede na takšne razloge je sodišče druge stopnje v zadostnem obsegu odgovorilo na pritožbene navedbe in tudi zavzelo stališče do obstoja družine oziroma družinske skupnosti med obsojencem in oškodovanko v času izvršitve kaznivih dejanj. Kršitve, ki jih v zvezi s tem uveljavlja zahteva, niso podane.

12. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je ugotovilo, da niso podane kršitve zakona, na katere se sklicuje vložnica zahteve. Zato je zahtevo zagovornice obsojenega D.V. za varstvo zakonitosti zavrnilo (425. člen ZKP).

13. Ob upoštevanju premoženjskih razmer, ki so razvidne iz podatkov kazenskega spisa, je Vrhovno sodišče obsojenca oprostilo plačila sodne takse kot stroška, nastalega s tem izrednim pravnim sredstvom (98. a člen v zvezi s četrtim odstavkom 95. člena ZKP).

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 371, 371/1-8, 371/1-11, 371/2, 372, 372-4, 372-5, 395, 395/1, 420, 420/2, 424, 424/1

Kazenski zakonik (1994) - KZ  - člen 299, 299/1

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 191, 191/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.