Sodba II Ips 771/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-09-09

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

razlogi za revizijo - izpodbijanje dokazne ocene v reviziji - povrnitev nepremoženjske škode - višina odškodnine - načelo individualizacije višine odškodnine - načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nepopolna in zmotna ugotovitev dejanskega stanja

Revident prek zatrjevanih protislovij, ki naj bi obstajala v posameznih ugotovitvah nižjih sodišč, poskuša prikazati obstoj bistvene kršitve določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pri tem ne gre za formalno uveljavljanje nasprotij med odločilnimi dejstvi, kot to predvideva navedena zakonska določba, temveč za nestrinjanje z dokazno oceno sodišča prve stopnje in posledično za nasprotovanje ugotovljenemu dejanskem stanju.

1. Tožnik je s tožbo zahteval plačilo 2.100.000 SIT (sedaj 8.763,14 EUR) odškodnine za nematerialno škodo, ki jo je utrpel, ker ga je toženec 29. 4. 1997 udaril, tako da je padel in si pri tem zlomil desno roko.

2. Sodišče prve stopnje je tožencu naložilo v plačilo znesek 1.750.000 SIT (sedaj 7.302,62 EUR) z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2002 do plačila in tožnikove pravdne stroške z obrestmi. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo.

3. Zoper odločitev sta se pritožili obe pravdni stranki. Sodišče druge stopnje je pritožbi toženca delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v ugodilnem delu spremenilo tako, da je znesek odškodnine znižalo na 5.633,45 EUR (prej 1.350.000 SIT), zamudne obresti za čas od 1. 1. 2002 do 27. 6. 2003 določilo v višini predpisane obrestne mere zamudnih obresti, zmanjšane za TOM, znesek pravdnih stroškov znižalo na 659,95 EUR, v presežku pa tožbeni zahtevek zavrnilo. V ostalem je pritožbo toženca in v celoti pritožbo tožnika zavrnilo in sodbo sodišča druge stopnje potrdilo v nespremenjenem obsodilnem in v zavrnilnem delu. Tožniku je še naložilo, da tožencu povrne njegove stroške pritožbenega postopka.

4. Revizijo vlaga toženec zaradi bistvene kršitve določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava, z njo pa izpodbija tudi ugotovljeno dejansko stanje in odločitev o stroških postopka. Predlaga, da sodišče reviziji ugodi, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje ter tožniku naloži v plačilo stroške revizijskega postopka. Drugostopenjskemu sodišču očita, da njegove obsežne, natančne in argumentirane pritožbe vsebinsko ni obravnavalo, da izpodbijana sodba o pritožbenih očitkih nima nobenih razlogov, zaradi česar se ne more preizkusiti. V zvezi s tem izpostavlja, da je prvostopenjsko sodišče tožniku priznalo nepotrebne odvetniške stroške, drugostopenjsko sodišče pa na ta pritožbeni razlog ni odgovorilo. Razlogi drugostopenjske sodbe so nejasni in protislovni. Na pritožbeni očitek o silobranu oziroma sokrivdi je sodišče pavšalno in suhoparno navedlo: »Zanesljivo je bilo ugotovljeno, da tožnik ni bil napadalec oziroma da toženec ni ravnal v silobranu, zaradi česar ni razlogov za tožnikovo sokrivdo.« Protislovno je navedlo, da kričanje in mahanje z rokami ne bi bil upravičen razlog, da je toženec mnogo starejšega tožnika sunil, da je padel. Zaključek je v nasprotju z zdravim razumom, saj tisti, ki sune drugega, ki kriči in maha, ne more računati na to, da bo ta padel in se polomil tako hudo, kot se je tožnik. Protislovno je navedlo tudi, da je poškodba »posledica dogodka«. Nižji sodišči nista obrazložili uporabe materialnega prava (oblike odgovornosti, sokrivde, silobrana). Med sodbama obstaja nasprotje: prvostopenjska sodba je nerazumljiva in nesklepčna, saj zgrešeno in neresnično ugotavlja, da so priče izpovedale skladno, ter nima dokazne ocene v skladu z zakonskimi zahtevami, drugostopenjska sodba pa pavšalno trdi, da je prvostopenjska sodba pravilna. Tako na primer glede strahu navaja, da je sodišče ugotovilo, da se je tožnik ustrašil poškodbe, kar ni smiselno glede na to, da je tožnik tekel proti tožencu in da je izpovedal, da ga ni bilo ničesar strah. Ker drugostopenjsko sodišče nima nobenih razlogov o pritožbenih očitkih, jih revident v nadaljevanju revizije povzema in uveljavlja kot revizijske razloge. V pritožbi je uveljavljal bistveno kršitev določb postopka, ker prvostopenjska sodba nima razlogov o tem, da je bil napadalec tožnik, da gre za naključno poškodbo, da je vzrok poškodbe v predpoškodbi tožnika in njegovi alkoholiziranosti. V pritožbi je navajal, da izvedensko mnenje ni korektno, saj so telesne bolečine in strah pretirani, glede zmanjšane življenjske aktivnosti pa je prezrto, da jih tožnik sploh ni opisal in da so ugotovljene v previsokem odstotku glede na to, da je tožnik upokojenec visoke starosti. Nejasni so razlogi, da je tožnik pred poškodbo obdeloval 2 ha zemlje, zdaj pa tega ne more več zaradi možganske kapi. Nejasni so tudi razlogi, da bi lahko toženec izvedensko mnenje ovrgel le, če bi imel denar za dopolnilno mnenje. Izvedenka je dolžna (brez plačila) odpraviti pomanjkljivosti, na katere je opozoril. Sodišče ni upoštevalo njegove utemeljene pripombe na mnenje in mu kršilo pravico sodelovati v postopku. Sodba nima razlogov o prerekani višini zahtevka. Zaradi navedenih kršitev je zmotno ugotovljeno dejansko stanje in nepravilno uporabljeno materialno pravo.

5. Sodišče je revizijo vročilo Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in nasprotni stranki (375. člen Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 73/07 – ZPP-UPB3; v nadaljevanju ZPP), ki nanjo ni odgovorila.

7. Revidentov očitek, da sodišče druge stopnje njegove pritožbe vsebinsko ni obravnavalo in da izpodbijana sodba o njej sploh nima razlogov, zaradi česar je ni mogoče preizkusiti, ne drži. Toženec je v pritožbi nasprotoval ugotovitvam o dejanskem stanju, zaradi domnevnih nasprotij (protislovij) v ugotovitvah pa je sodišču prve stopnje očital bistvene kršitve postopka. Na te pritožbene očitke, ki jih toženec sedaj v reviziji povzema, mu je sodišče druge stopnje izčrpno odgovorilo na drugi in tretji strani izpodbijane sodbe.

8. Prav tako ne drži, da je drugostopenjsko sodišče zgolj pavšalno pritrdilo pravilnosti prvostopenjske sodbe in da so razlogi izpodbijane odločbe nejasni, nerazumljivi in protislovni. Sodišče druge stopnje je v okviru toženčevih pritožbenih trditev preizkusilo v sodbi sodišča prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje in njegovo dokazno oceno (8. člen ZPP). Iz obrazložitve so tako implicitno razvidni razlogi o odločilnih dejstvih. Revident preko zatrjevanih protislovij, ki naj bi obstajala v posameznih ugotovitvah nižjih sodišč, poskuša prikazati obstoj bistvene kršitve določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pri tem ne gre za formalno uveljavljanje nasprotij med odločilnimi dejstvi, kot to predvideva navedena zakonska določba, temveč za nestrinjanje z dokazno oceno sodišča prve stopnje in posledično za nasprotovanje ugotovljenemu dejanskem stanju (o škodnem dogodku in njegovem poteku, o poškodbi in neposrednem vzroku zanjo, o škodnih posledicah, zlasti strahu in obsegu zmanjšane življenjske aktivnosti). Ker po določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče (utemeljeno) vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, revidentovega prikazovanja drugačnega dejanskega stanja in ponujanja drugačne dokazne ocene ni mogoče upoštevati. Enako velja tudi za revizijske trditve, s katerimi toženec izpodbija pravilnost odločitve o stroških postopka, saj takšna odločitev ne more biti predmet revizijske presoje (prim. pravno mnenje VS RS z dne 15. 12. 1998, Pravna mnenja, II/98, stran 4).

9. Vrhovno sodišče pritrjuje pravilnim razlogom nižjih sodišč tako glede temelja odškodninske terjatve kot njene višine. Slednjo je sodišče oprlo na izvedensko mnenje izvedenca medicinske stroke, ki mu je toženec oporekal. Resda toženec ni založil predujma za dopolnitev mnenja, a ta okoliščina za zavrnitev njegovega dokaznega predloga ni bistvena. Ključna je ocena sodišč, da mnenje ni pomanjkljivo ali samo s seboj v nasprotju in da toženec s pripombami ni uspel vzpostaviti utemeljenega dvoma v popolnost in pravilnost mnenja, zaradi česar ni bilo potrebe po nadaljevanju dokaza z izvedencem.

10. Pri odmeri denarne odškodnine je sodišče druge stopnje izhajalo iz določb 200. in 203. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Ur. l. SFRJ, št. 29/78) in pravilno upoštevalo temeljni načeli individualizacije odškodnine in njene objektivne pogojenosti. Revizijsko sodišče je tudi samo opravilo primerjavo s prisojenimi odškodninami v tistih zadevah, ki so primerljive s tožnikovo. Glede na razmere v času izdaje prvostopenjske sodbe pomeni odmerjeni znesek odškodnine za vse tri oblike nepremoženjske škode dobrih sedem takratnih povprečnih mesečnih neto plač. Taka odmera je uvrščena v spodnjo mejo odškodnin, ki so jih sodišča odmerjala za podobne primere, zato se revizija neutemeljeno zavzema za še dodatno znižanje odškodnine.

11. Ker revizija ni utemeljena, jo je Vrhovno sodišče zavrnilo (378. člen ZPP) in s tem tudi zahtevek toženca za povrnitev stroškov revizijskega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8, 370, 370/3

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 200, 203

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.