Sodba in sklep II Ips 430/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-09-09

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

povrnitev škode - deljena odgovornost - ravnanje oškodovanca - trčenje motornega vozila in kolesarja - vožnja v vinjenem stanju in z neprilagojeno hitrostjo - vožnja kolesarja po napačnem voznem pasu - načelo individualizacija višine odškodnine - načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine - zamudne obresti - prenehanje teka zamudnih obresti - pravno mnenje

Uveljavitev OZ-A ne pomeni, da obresti, ki so prenehale teči, začnejo teči znova; pač pa je nasprotno takšna stranska terjatev ugasnila in ne zaživi znova.

Sodišče druge stopnje je tek zakonskih zamudnih obresti omejilo z absolutnim zneskom (višino glavnice), čeprav obresti na dan izdaje sodbe prve stopnje niso dosegle glavnice, kar pomeni, da so vnaprej omejene (le) na enega od možnih načinov prenehanja, ki v času odločanja višjega sodišča niti ni bil več v veljavi.

Revizija zoper odločitev o pravdnih stroških se zavrže.

Reviziji zoper sodbo se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni v prvi alinei spremenjene sodbe sodišča prve stopnje tako, da se besedilo „do dneva, ko dosežejo glavnico“ nadomesti z „do plačila“.

Tožeča stranka krije svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je tožnica s svojim ravnanjem 30 % prispevala k nastanku škode in toženi stranki naložilo plačilo 19.792,54 EUR (prej 4.743.085 SIT) z zamudnimi obrestmi za nepremoženjsko in premoženjsko škodo, ki jo je utrpela v prometni nesreči.

2. Sodišče druge stopnje je ob delni ugoditvi pritožbama obeh pravdnih strank delež odgovornosti tožnice znižalo na 15 % in v skladu s tem razmerjem spremenilo prisojeno odškodnino na 24.033,80 EUR (prej 5.355.000 SIT). Poleg tega je spremenilo odločitev prvostopenjskega sodišča o teku obresti tako, da zakonske zamudne obresti od odškodnine za premoženjsko škodo tečejo do 1. 1. 2002, od odškodnine za nepremoženjsko škodo pa tečejo obresti od 1. 1. 2002 do 27. 6. 2003 po predpisani obrestni meri zamudnih obresti, zmanjšani za temeljno obrestno mero, od 28. 6. 2003 do dneva, ko dosežejo glavnico, pa obresti po predpisani obrestni meri zamudnih obresti.

3. Zoper sodbo, izdano na drugi stopnji, tožnica vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo tako, da zahtevku v celoti ugodi in toženki naloži v plačilo vse pravdne stroške tožnice z obrestmi. Zatrjuje, da je pritožbeno sodišče njen prispevek k nastanku škode zmotno presodilo, poleg tega pa svoje odločitve tudi ni pojasnilo. Sodišče najprej povzema dejansko stanje, da je bila tožnica skrajno desno na voznem pasu zavarovanca toženke, nato pa razloguje, da bi morala voziti čim bližje desnemu robu. Takšna obrazložitev je sama s seboj v nasprotju, zaradi česar je nerazumljiv tudi izrek in se sodba zato ne more preizkusiti. Pritožbenemu sodišču očita, da se ni opredelilo do določenih dokazov in dejstev, ki jih ti dokazi dokazujejo (tako do izpovedi priče D. P., da ga je v ovinku zaneslo ven; izpovedi tožnice, da se kot kolesarka ni nahajala na cestišču; izvedenskega mnenja, da je bila vzrok za prometno nesrečo prekoračena hitrost D. P.), poleg tega pa v zvezi z odmero odškodnine ni obrazložilo, zakaj kljub temu, da je bilo bolj prepričljivo, ni sledilo mnenju izvedenca travmatologa prof. dr. J. P., ampak mnenju dr. V. A. Pritožbeno sodišče je napačno uporabilo materialno pravo tudi v zvezi s presojo višine odškodnine za nepremoženjsko škodo, saj dosojena odškodnina ne ustreza standardu primerne in pravične denarne odškodnine. Ni se namreč upoštevalo, da je bila tožnica ob nesreči stara šele 18 let, da je utrpela zelo hude poškodbe, ki so ji povzročile dolgotrajne telesne bolečine in tudi trajne posledice. Pri presoji odškodnine za strah ni upoštevalo mnenja izvedenke psihiatrinje, pri presoji, ali je poškodba vratne hrbtenice tožnici zapustila trajne posledice, pa ne mnenja izvedenca prof. dr. J. P.. Pri odmeri odškodnine bi moralo sodišče upoštevati tudi, da se je škodni dogodek zgodil že v letu 1996 in da vse do danes tožnica na račun odškodnine ni dobila ničesar. Tudi pri odmeri premoženjske škode se ne bi smel upoštevati njen soprispevek, povrniti pa bi ji bilo treba tudi zatrjevano bodočo premoženjsko škodo, za katero je gotovo, da bo nastala, prav tako pa je znana tudi njena višina. Pritožbeno sodišče v zvezi z obrestnim delom zahtevka ni upoštevalo spremembe Obligacijskega zakonika v letu 2007, saj glede na to, da je bil črtan njegov 376. člen, načelo ultra alterum tantum ne velja več in zakonske zamudne obresti ponovno tečejo neomejeno. Sodba pritožbenega sodišča je tako pomanjkljiva, da se ne da preizkusiti tudi v zvezi z zaključkom, da so zakonske zamudne obresti od premoženjske škode že presegle glavnico, pritožbeno sodišče pa tudi ni obrazložilo, kdaj naj bi se to zgodilo. Napačna je tudi izpodbijana odločitev o pravdnih stroških, saj se ni upoštevalo, da bistveni del pravdnih stroškov predstavlja plačilo izvedencev medicinske stroke, ki pa so nastali zato, ker toženka tožnici ni bila pripravljena plačati odškodnine.

4. Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 73/2007 – ZPP-UPB3, v nadaljevanju ZPP, ki se uporablja na podlagi drugega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku, ZPP-D, Uradni list RS, št. 45/2008) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

5. Revizija zoper odločitev o stroških ni dovoljena, zoper odločitev o omejitvi teka obresti od odškodnine za nepremoženjsko škodo je utemeljena, v preostalem delu (zoper odločitev o temelju in višini odškodnine ter o zakonskih zamudnim obrestih od odškodnine za premoženjsko škodo) pa ni utemeljena.

6. Revizija zoper odločitev o stroških postopka ni dovoljena.(1) Ker sklep o pravdnih stroških, pa naj bo izdan skupaj z odločbo o glavni stvari ali samostojno, ni sklep, s katerim bi se pravdni postopek pravnomočno končal (prvi odstavek 384. člena ZPP), je revizijsko sodišče revizijo tožnice v delu, v katerem izpodbija odločitev pritožbenega sodišča o plačilu pravdnih stroškov, zavrglo (četrti odstavek 384. člena v zvezi s 377. členom ZPP).

O neutemeljenem delu revizije zoper temelj in višino odškodnine:

7. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da je bila tožnica hudo telesno poškodovana v prometni nesreči 5. 10. 1996 na P. Zavarovanec tožene stranke, ki je v nočnem času vozil pod vplivom alkohola, v ostrem levem ovinku hitrosti vožnje ni prilagodil lastnostnim in stanju mokrega vozišča, zaradi česar je vozilo zaneslo desno, pri čemer pa je s sprednjim delom trčilo v tožnico. Ta se je ob desnem robu vozišča gledano v smeri vožnje voznika, tj. ob svojem levem robu vozišča, sedeč na kolesu premikala ter pogovarjala s prijateljem. Te dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje so bile potrjene v pritožbenem postopku.

8. Revizija je izredno pravno sredstvo z omejenim obsegom izpodbijanja in je ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP). Tudi z zatrjevanjem procesnih kršitev ni mogoče doseči vsebinske presoje dejanskega stanja, kot sta ga ugotovili sodišči prve in druge stopnje, saj se v takem primeru kršitve zatrjujejo zgolj navidezno, v resnici pa izpodbija dejansko stanje in dokazna ocena. Zato so neupoštevne vse revizijske navedbe, s katerimi tožnica prikazuje drugačno dejansko stanje in s poudarjanjem posebnega pomena določenih dokazov ponuja drugačno dokazno oceno, čeprav gre za očitke, da se pritožbeno sodišče do teh dokazov in z njimi potrjenih dejstev v dokaznem postopku ni opredelilo. Vse dokaze, ki jih sicer tožnica podrobneje analizira, sta namreč sodišči prve in druge stopnje, ocenili na način, kot zahteva 8. člen ZPP. Neutemeljeno tožnica zatrjuje tudi nasprotje med razlogi izpodbijane sodbe, ki naj bi bilo v tem, da se istočasno ugotavlja, da se je tožnica nahajala skrajno desno na voznem pasu zavarovanca tožene stranke, v nadaljevanju pa se ji očita, da bi morala voziti čim bližje desnemu robu. Nasprotja ni, saj je iz razlogov sodbe (tako prvostopenjske kot drugostopenjske) povsem jasno, da očitek tožnici, ki je narekoval uporabo pravila o deljeni odgovornosti, meri na to, da kot kolesarka ni vozila po desnem robu svojega voznega pasu (temveč desnem robu voznega pasu, gledano v smeri vožnje zavarovanca tožene stranke). Prav tako je tudi neutemeljen očitek, da v izpodbijani sodbi manjkajo razlogi o tem, zakaj sodišče ni sledilo ugotovitvam izvedenca travmatologa dr. J. P., saj sodba sodišča druge stopnje vsebuje razloge o tem v predzadnjem odstavku na 6. strani obrazložitve, sodba sodišča prve stopnje pa na 13., 14. in 15. strani obrazložitve.

9. V sfero dejanske podlage izpodbijane sodbe sodi tudi zaključek o bodoči premoženjski škodi, saj je sodišče druge stopnje ob potrditvi sodbe prve stopnje zapisalo, da tožnica ni dokazala niti višine te škode niti gotovosti njenega bodočega nastanka (osrednji odstavek na 7. strani obrazložitve). Zato revizijske navedbe, da gre za bodočo škodo, za katero je gotovo, da bo nastala in je znana tudi njena višina, prav tako nedovoljeno posegajo v ugotovljeno dejansko stanje.

10. Sodišče prve stopnje je presodilo, da je tožnica 30% prispevala k nastanku škode glede na to, da na območju, kjer ni bilo kolesarske steze, ni upoštevala predpisov o varnosti cestnega prometa in ni vozila čim bližje svojemu desnemu robu vozišča, pač pa se je nahajala na nasprotnem voznem pasu. Če bi tožnica upoštevala cestnoprometne predpise, do prometne nesreče po ugotovitvah izvedenca cestnoprometne stroke, ki jih je sprejelo tudi sodišče, ne bi prišlo. Pritožbeno sodišče je prispevek tožnice znižalo na 15%, ker je tudi ob sicer objektivni odgovornosti zavarovanca tožene stranke njegovo odgovornost v primerjavi s tožničino ocenilo za hujšo. Že zgolj ta kratek povzetek razlogov sodbe druge stopnje (podrobnejši so na 4. in 5. strani obrazložitve sodbe druge stopnje) kaže na neutemeljenost revizijskih očitkov, da pritožbeno sodišče svoje odločitve ni obrazložilo in da so njegovi razlogi nejasni, kot tudi zmotnost stališča, da tožnica ni z ničemer prispevala k nastanku škode. Revizijsko sodišče tako ocenjuje, da tožnica z izpodbijanem odločitve o temelju zahtevka ne more doseči zase ugodnejše odločitve.

11. Neutemeljeni so tudi revizijski očitki glede višine dosojene odškodnine za nepremoženjsko škodo. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno upoštevali temeljni načeli za odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo, tako načelo individualizacije višine odškodnine kot tudi načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine. Načelo individualizacije zahteva upoštevanje stopnje in trajanja bolečin in strahu, izhaja pa iz spoznanja, da je posameznik neponovljiva in nerazdružljiva celota telesne in duševne biti (zato vsak specifično doživlja svojo telesno in duševno celovitost in posege vanje). Načelo individualizacije višine odškodnine ima korektiv v enako pomembnem načelu objektivne pogojenosti višine odškodnine, ki terja presojo oškodovančevih posledic v primerjavi tudi z (bistveno) hujšimi posledicami številnih drugih oškodovancev v različnih primerih iz sodne prakse, saj je to pogoj za enotno obravnavanje škod različnega obsega in določanje odškodnin zanje v ustreznih razmerjih. Pri odmeri zadoščenja tožnici sta bili pravilno upoštevani obe načeli. Natančno in izčrpno ugotovljene konkretnosti in specifičnosti tožničine nepremoženjske škode tudi po mnenju revizijskega sodišča tožnico upravičujejo do dosojenih zneskov zadoščenj, ki pravilno odsevajo razmerja med manjšimi, večjimi in katastrofalnimi škodami ter odškodninami zanje.(2) Ker se denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo odmerja po razmerah v času sojenja pri sodišču prve stopnje in ker v konkretnem primeru niso bile izkazane utemeljene okoliščine zavlačevanja postopka s strani ene od strank ali celo zloraba procesnih pravic, pa tudi ni podlage za odmero višje odškodnine na račun dolgotrajnosti postopka.(3)

12. Odločitev o odškodnini za že zapadlo premoženjsko škodo tožnica graja le zato, ker je sodišče v skladu z ovrednotesnim deležem odgovornosti tožnice na podlagi prvega dostavka 192. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR) toženki naložilo povračilo (le) sorazmerno zmanjšanega dela odškodnine. Ker je revizijsko sodišče revizijo zoper temelj zahtevka ocenilo za neutemeljeno, je takšna odločitev materialnopravno pravilna.

O reviziji zoper odločitev o teku obresti in delni utemeljenosti revizije:

13. Tožnica izpodbija sodbo druge stopnje tudi v obrestnem delu. Meni, da zakonske zamudne obresti zaradi uveljavitve OZ-A (ponovno) tečejo neomejeno in da sodišče druge stopnje niti ni obrazložilo, kako je izračunalo, da so obresti že presegle glavnico, niti ni navedlo, kdaj naj bi se to zgodilo.

14. Izraz „zakonske zamudne obresti“ ali pa „zakonite zamudne obresti“ v sodni praksi označuje obresti po obrestni meri, ki je za posamezno časovno obdobje določena z zakonom, pa najsi gre za ZOR, Obligacijski zakonik (v nadaljevanju OZ) ali poseben zakon o obrestni meri zamudnih obrestih,(4) povsem jasna pa je tudi metoda obračuna zakonskih zamudnih obresti(5). Zato izostanek posebnega pojasnila o načinu obračuna zakonskih zamudnih obresti ne pomeni, da izpodbijane sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti. Tak preizkus pa tudi pokaže, da je pravilen zaključek, da so obresti od že zapadle premoženjske škode (od te so obresti priznane od 5. 9. 1996, 30. 12. 1997 in 30. 1. 1998) do 1. 1. 2002 že presegle glavnico. Navedba točnega datuma, kdaj se je to zgodilo, ni potrebna, saj so obresti ne glede na to, da so presegle glavnico, tekle vse do uveljavitve OZ, ki je (tudi) za (zamudne) obresti uveljavil pravilo, da obresti nehajo teči, ko vsota zapadlih, pa neplačanih obresti doseže glavnico (pravilo ne ultra alterum tantum, 376. člen OZ)(6). Prepoved ne ultra alterum tantum je za zakonske zamudne obresti prenehala veljati z uveljavitvijo OZ-A, to je 23. 5. 2007, ko je bilo dosedanje določilo 376. člena OZ črtano in (vsebinsko enako določilo) umeščeno v poglavje o pogodbenih obrestih in torej velja le zanje. Vendar pa uveljavitev OZ-A ne pomeni, da obresti, ki so prenehale teči, začnejo teči znova; pač pa je nasprotno takšna stranska terjatev ugasnila in ne zaživi znova.(7) Zato revizija v delu, v katerem graja omejitev teka zakonskih zamudnih obresti od odškodnine za premoženjsko škodo, ni utemeljena.

15. Pač pa revizija utemeljeno izpodbija odločitev sodišča druge stopnje glede ustavitve teka obresti od odškodnine za nepremoženjsko škodo. Sodišče druge stopnje je tudi tek teh obresti omejilo, in sicer z absolutnim zneskom (višino glavnice), čeprav obresti od te odškodnine (ki v skladu z načelnim pravnim mnenjem VS RS(8) do izdaje sodbe prve stopnje(9) tečejo le kot „čiste zamudne obresti“, torej brez valorizacijskega dela po temeljni obrestni meri) na dan izdaje sodbe prve stopnje niso dosegle glavnice. V primerih, ko v času veljavnosti prepovedi ne ultra alterum tantum vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti še ni dosegla glavnice, sodišče izreče, da obresti tečejo „do plačila“, pri čemer tega izraza ne gre tolmačiti dobesedno, pač pa tako, da pomeni „do prenehanja obveznosti“(10), kar pomeni do kateregakoli načina prenehanja obveznosti, ki ga zakon predvideva za prenehanje obveznosti (pobot, odpust dolga…) in kar glede zakonskih zamudnih obresti pomeni tudi prenehanje teka zaradi (veljavnega) pravila ne ultra alterum tantum. Pritožbeno sodišče pa je tek obresti vnaprej omejilo (le) na enega od možnih načinov prenehanja teka zamudnih obresti kot stranske obveznosti, ki v času odločanja višjega sodišča niti ni bil več v veljavi. V tem delu revizija utemeljeno opozarja na napačno omejitev teka zamudnih obresti, saj bi po sodbi sodišča druge stopnje zamudne obresti od odškodnine za nepremoženjsko škodo v vsakem primeru prenehale teči, ko bi dosegle glavnico. Le v tem delu je torej revizijsko sodišče reviziji tožnice ugodilo in sodbo sodišča druge stopnje na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP ob pravilni uporabi materialnopravnih določb o zamudnih obrestih spremenilo tako, da je odločilo, da zamudne obresti po predpisani obrestni meri zamudnih obresti tečejo do plačila.

16. V preostalem delu pa revizija ni utemeljena, saj niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena, niti razlogi, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti. Na podlagi 378. člena ZPP jo je zato zavrnilo.

17. Tožnica je uspela le z majhnim delom revizije in le glede dela stranskih terjatev. Njen uspeh v celotnem pravdnem postopku je zato ostal nespremenjen in vrhovno sodišče v odločitev sodišč prve in druge stopnje o stroških ni posegalo, o revizijskih stroških pa je odločilo, da jih tožnica nosi sama (drugi odstavek 165. člena v zvezi s tretjim odstavkom 154. člena ZPP).

Op. št. (1): Pravno mnenje, sprejeto na občni seji VS RS dne 15. 12. 1998, Pravna mnenja II/98, stran 4.

Op. št. (2): Prim. npr. VS II Ips 648/2005, II Ips 5/2005 itd.

Op. št. (6): Odločba Ustavnega sodišča RS U-I-300/04

Op. št. (7): II Ips 983/2007 in odločba Ustavnega sodišča RS Up-227/05.

Op. št. (8): Načelno pravno mnenje, sprejeto na občni seji VS RS dne 26. 6. 2002, Pravna mnenja I/2002.

Op. št. (9): Ker pa s kasnejšim Zakonom o obrestni meri zamudnih obresti ZPOMZO-1 predpisana obrestna mera ne vsebuje valorizacijskega dela, tečejo od njegove uveljavitve 28. 6. 2003 zamudne obrest tudi od odškodnine za nepremoženjsko škodo po predpisani obrestni meri zamudnih obresti, kot sta pravilno odločili sodišči prve in druge stopnje.

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 192, 192/1, 200

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 376

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.