Sodba I Ips 2642/2010-12 (I Ips 70/2010)
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2010-07-15

kršitev kazenskega zakona - časovna veljavnost kazenskega zakona - uporaba milejšega zakona - zastaranje kazenskega pregona - tek in pretrganje zastaranja

Pri presoji, kateri zakon je za obdolženca milejši, je treba upoštevati tudi zastaralne določbe.

I. Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se iz razloga po 4. točki 357. člena Zakona o kazenskem postopku obtožba, zoper D. D., da je stvar, za katero bi moral in mogel vedeti, da je bila pridobljena s kaznivim dejanjem, pridobil s tem, da je dne 21. 5. 2005 okoli 0.01 ure na I. prejel od T. R. 8 kolutov izolacije izotek V4, jih spravil v garažo, pri tem pa bi glede na to, da je T. R. prinesel kolute ponoči, da so bili originalno zapakirani, da jih ni plačal, moral in mogel vedeti, da so bili le-ti ukradeni, saj so bili ukradeni iz skladišča družbe T. v L., s čimer naj bi storil kaznivo dejanje prikrivanja po drugem odstavku 221. člena Kazenskega zakonika

II. Stroški kazenskega postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena Zakona o kazenskem postopku, potrebni izdatki obsojenca ter potrebni izdatki in nagrada njegovega zagovornika bremenijo proračun.

III. Oškodovanca družbo T. se s premoženjskopravnim zahtevkom na podlagi tretjega odstavka 105. člena Zakona o kazenskem postopku napoti na pot pravde.

1. Z uvodoma navedeno sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani je bil D. D. spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja prikrivanja po drugem odstavku 221. člena Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ). Izrečena mu je bila pogojna obsodba, v kateri mu je bila na podlagi določila drugega odstavka 221. člena KZ določena kazen tri mesece zapora in preizkusna doba enega leta. Oškodovanca je sodišče s premoženjskopravnim zahtevkom napotilo na pot pravde. Pritožbeno sodišče je pritožbo zagovornikov obdolženca zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Obe sodišči sta obdolžencu v plačilo naložili stroške kazenskega postopka.

2. Zoper navedeno pravnomočno sodno odločbo so vložili zagovorniki obsojenca zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve kazenskega zakona zaradi bistvenih kršitev določb kazenskega postopka iz prvega odstavka 371. člena ter zaradi drugih kršitev kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe. Vrhovnemu sodišču predlagajo, da naj zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in da izpodbijano sodbo spremeni tako, da obdolženca oprosti obtožbe.

3. Vrhovni državni tožilec je v odgovoru na vloženo zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem na podlagi drugega odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP), predlaga ugoditev pritožbi. Glede na to, da je drugostopenjsko sodišče v ponovljenem postopku odločalo že po izteku dveletnega roka iz drugega odstavka 91. člena Kazenskega zakonika-1 (v nadaljevanju KZ-1) je zastaralni rok že potekel in bi moralo drugostopenjsko sodišče izdati zavrnilno sodbo.

4. V izjavi na odgovor vrhovnega državnega tožilca zagovorniki vztrajajo na navedbah zahteve.

5. Zahteva za varstvo zakonitosti je utemeljena.

6. Glede na določbo 7. člena KZ-1, ki ureja časovno veljavnost zakona (prej je bil to 3. člen KZ), se za storilca uporablja praviloma zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja. Če se po storitvi kaznivega dejanja zakon spremeni (enkrat ali večkrat) se uporablja zakon, ki je milejši za storilca (drugi odstavek 7. člena KZ-1). Obvezna uporaba milejšega zakona (ki jo predvideva tudi drugi odstavek 28. člena Ustave RS) ne pomeni odstopa od načela zakonitosti, temveč gre le za njegovo vsebinsko potrditev v korist posameznika. Nihče ne more biti kaznovan za več in s strožjo kazensko sankcijo, kot jo določa zakon, ki je veljal v času storitve kaznivega dejanja, po drugi strani pa ne more biti strožje obravnavan, kot tisti storilci, ki so storili istovrstno kaznivo dejanje kasneje. Ali je zakon milejši za storilca se ne ocenjuje in abstracto, zunaj posamičnih primerov, temveč se presoja glede na konkretno kazensko zadevo. Ovrednoti pa se zmeraj celovit zakon, ne le njegova posamična določba. Za milejši zakon se tako šteje zlasti tisti, ki izključuje kaznivo dejanje ali tisti, ki izključuje krivdo ali kazenski pregon, upoštevati pa je potrebno tudi zastaralne določbe.

7. V konkretni kazenski zadevi je bil D. D. spoznan za krivega, da je storil kaznivo dejanje prikrivanja po drugem odstavku 221. člena KZ. Višje sodišče je odločalo o pritožbi zagovornikov obdolženca dne 10. 12. 2009. V tej kazenski zadevi je bil pred tem D. D. že enkrat pravnomočno spoznan za krivega storitve tega kaznivega dejanja, in sicer s sodbo Okrožnega sodišča v Ljubljani III K 78/2005 z dne 26. 9. 2006 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Ljubljani I Kp 1594/2005 z dne 20. 9. 2006, vendar je bila ta pravnomočna sodna odločba s sodbo Vrhovnega sodišča RS I Ips 23/2007 dne 30. 8. 2007 razveljavljena ter je bila zadeva vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje.

8. Drugi odstavek 91. člena KZ-1 vsebuje določbo, da kolikor je bila pravnomočna sodba v postopku za izredno pravno sredstvo razveljavljena, je v novem sojenju zastaralni rok dve leti od razveljavitve pravnomočne sodbe.

9. V konkretni kazenski zadevi je (kot je bilo že pojasnjeno) od odločbe o razveljavitvi (30. 8. 2007) pa do odločanja višjega sodišča o pritožbi (10. 12. 2009) preteklo več kot dve leti in bi tako moralo višje sodišče glede na načelo obvezne uporabe milejšega zakona (novi KZ-1 se je začel uporabljati 1. 11. 2008) izdati zavrnilno sodbo. Primerjava starega KZ in novega KZ-1 ob takšni procesni situaciji namreč pokaže, da je KZ-1 glede na določbo drugega odstavka 91. člena za storilca milejši zakon. Nezakonito in nepravilno ravnanje pritožbenega sodišča zaradi navedenega pa grajajo zagovorniki v zahtevi.

10. Vrhovno sodišče glede na vse navedeno ugotavlja, da je pritožbeno sodišče kršilo kazenski zakon po 3. točki 372. člena ZKP, saj ni upoštevalo, da so glede na določbo drugega odstavka 91. člena KZ-1 podane okoliščine, zaradi katerih je kazenski pregon zoper obdolženca zastaran. Zato je zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo in izpodbijano sodbo na podlagi prvega odstavka 426. člena ZKP spremenilo tako, da je obtožbo zoper obdolženca zavrnilo ter s stroški kazenskega postopka obremenilo proračun. Ker je predstavnik oškodovane organizacije uveljavljal premoženjskopravni zahtevek, ga je v skladu z v izreku te odločbe citirano določbo ZKP napotilo na pravdo.

Zakon o kazenskem postopku (1994) - ZKP  - člen 372, 372-3

Kazenski zakonik (2008) - KZ-1  - člen 7, 7/2, 91, 91/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.