Sodba I Ips 103/2009
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-05-21

kršitev kazenskega zakona - obstoj kaznivega dejanja - kršitev temeljnih pravic delavcev - neizplačilo plače

Kaznivo dejanje po 205. členu KZ predstavlja že samo neizplačilo plač, če je sicer izplačilo glede na finančne in ostale okoliščine objektivno možno, ob izpolnjenih ostalih pogojih za obstoj krivde.

Zahtevi vrhovne državne tožilke za varstvo zakonitosti se ugodi in se ugotovi kršitev 205. člena Kazenskega zakonika.

1. Okrajno sodišče v Krškem je s sodbo K 1/2006 z dne 11.4.2008 obdolženko spoznalo za krivo kaznivega dejanja kršitve temeljnih pravic delavcev po 205. členu Kazenskega zakonika (v nadaljevanju KZ) ter ji izreklo pogojno obsodbo, v kateri ji je določilo kazen treh mesecev zapora in preizkusno dobo enega leta. Na podlagi četrtega odstavka 95. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju ZKP) jo je sodišče oprostilo plačila stroškov kazenskega postopka iz 1. do 6. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter odločilo, da je dolžna plačati oškodovancu M.H. znesek 5.320,00 EUR. Višje sodišče v Ljubljani je sodbo sodišča prve stopnje po uradni dolžnosti spremenilo tako, da je obdolženko iz razloga po 1. točki 358. člena ZKP oprostilo obtožbe ter odločilo, da stroški postopka iz 1. do 5. točke drugega odstavka 92. člena ZKP ter potrebni izdatki obdolženke obremenjujejo proračun. Oškodovanca je s premoženjskopravnim zahtevkom na podlagi tretjega odstavka 105. člena ZKP napotilo na pravdo.

2. Zoper pravnomočno sodbo je vrhovna državna tožilka N.F. vložila zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uveljavlja kršitev 205. člena KZ. V skladu z Zakonom o delovnih razmerjih je določilo o znesku osnovne plače ena od obligatornih sestavin pogodbe o zaposlitvi, kar pomeni, da brez priznanja pravice do plače sploh ni mogoče skleniti veljavne pogodb o zaposlitvi. Delodajalec je zavezan ne samo, da delavcu pravico do plače prizna ampak tudi, da jo izplača. Višje sodišče je kršilo kazenski zakon, ker je zavzelo napačno pravno stališče, da zgolj neizplačilo plače še ne pomeni odvzem pravice do plače ter obdolženko oprostilo obtožbe za očitano kaznivo dejanje. Glede nato, da je zahteva vložena v škodo obdolženke, predlaga ugotovitev kršitve zakona.

3. Vrhovno sodišče je na podlagi 423. člena ZKP zahtevo za varstvo zakonitosti poslalo obdolženki.

4. Obdolženka v odgovoru na zahtevo navaja, da je bila žrtev krivičnega in nezakonitega davčnega postopka, zaradi česar je bilo uničeno sicer dobrostoječe podjetje. Do posega davčnega organa je podjetje vse svoje obveznosti pravočasno poravnavalo.

5. Zahtevo za varstvo zakonitosti lahko državni tožilec vloži zaradi vsake kršitve zakona (tretji odstavek 420. člena ZKP) in sicer tako v korist kot tudi v škodo obsojenega. Če je zahteva za varstvo zakonitosti vložena v škodo obsojenega in Vrhovno sodišče spozna, da je utemeljena, zgolj ugotovi, da je bil zakon prekršen, ne da bi posegalo v pravnomočno odločbo.

6. Kaznivo dejanje kršitve temeljnih pravic delavcev po 205. členu KZ stori, kdor vedoma ne ravna po predpisih o sklenitvi pogodbe o zaposlitvi in odpovedi pogodbe o zaposlitvi, o plači in nadomestilih plače, delovnem času, odmoru, počitku, letnem dopustu ali odsotnosti z dela, varstvu žensk, mladine in invalidov, o prepovedi nadurnega ali nočnega dela in tako prikrajša delavca za pravico, ki mu gre, ali mu jo omeji. Ena od temeljnih pravic delavca je v skladu z dikcijo 205. člena KZ nedvomno tudi pravica do plačila za delo. V skladu s 4. členom Zakona o delovnih razmerjih (v nadaljevanju ZDR) je delovno razmerje razmerje med delavcem in delodajalcem, v katerem se delavec prostovoljno vključi v organiziran delovni proces delodajalca in v njem za plačilo, osebno in nepretrgano opravlja delo po navodilih in pod nadzorom delodajalca. Določilo o znesku osnovne plače je v skladu z 29. členom ZDR obvezna sestavina pogodbe o zaposlitvi. Plačilo za delo je torej eden izmed konstitutivnih elementov delovnega razmerja. Delavec ima za opravljeno delo pravico do plačila, pri tem pa je plačilo v smislu 4. člena ZDR potrebno razumeti kot dejansko plačilo (izplačilo). Kršitev pravice do plačila za opravljeno delo je podana tako v primeru, ko je ta pravica že v fazi sklepanja pogodbe zanikana oziroma omejena, kot tudi če je sicer v pogodbi izplačevanje plače dogovorjeno v skladu s predpisi, pa ta dogovor ni realiziran. Pravica do plačila za delo je v korist delavca varovana s kogentnimi normami delovnega prava, ki delodajalcu nalagajo, da delavcu to pravico prizna v pogodbi o zaposlitvi vsaj v minimalni predpisani višini. Dolžnost delodajalca pa je tudi dejansko izplačilo plače. Zato je kaznivo dejanje po 205. členu KZ storjeno tudi v primeru, ko delodajalec, ki je sicer objektivno zmožen izplačati plače zaposlenim, tega vedoma ne stori. Za to kaznivo dejanje se namreč zahteva direkten naklep, saj dikcija „vedoma ne ravna po predpisih“ predpostavlja možnost ravnanja v skladu s predpisi in pa zavest o protipravnosti ravnanja. Šele če te možnosti zaradi slabega finančnega položaja ali drugih objektivnih okoliščin ni, ne gre za kaznivo dejanje, pač pa zgolj za neizpolnitev delovnopravnih obveznosti.

7. Glede na ugotovljeno dejansko stanje pred sodiščem prve stopnje, to je, da je družba C.d.o.o. razpolagala z zadostnimi sredstvi za izplačilo plač, je napačna odločitev sodišča druge stopnje, ki je obdolženko oprostilo obtožbe za kaznivo dejanje po 205. členu KZ, taka odločitev pa temelji na napačnem materialnopravnem stališču, da samo neizplačilo plače ne pomeni prikrajšanje za eno od temeljnih pravic. Kot pojasnjeno, je potrebno 205. člen KZ razlagati tako, da predstavlja kaznivo dejanje po tem členu že samo neizplačilo plač, če je sicer izplačilo glede na finančne in ostale okoliščine objektivno možno ob izpolnjenih ostalih pogojih za obstoj krivde. Sodišče druge stopnje je zato z izdajo oprostilne sodbe prekršilo 205. člen KZ.

8. Ker je bil z odločitvijo sodišča druge stopnje prekršen zakon v obdolženkino korist, je Vrhovno sodišče na podlagi prvega odstavka 426. člena ZKP kršitev zgolj ugotovilo, v pravnomočno sodbo pa ni poseglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.