Sodba III Ips 126/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-06-16

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

neupravičena pridobitev - uporaba tuje stvari v svojo korist - neupravičeno izkoriščanje tuje znamke - pojem koristi - neutemeljen prihranek - licenčna analogija - obseg vrnitve - zamuda z vračilom prejete koristi - zamudne obresti

Znesek, prisojen za vsako posamezno leto nedovoljene uporabe znamke, je zmnožek števila v zadevnem letu prodanih srajc, označenih z zavarovanim znakom, aktualne veleprodajne cene za srajco in stopnje ugotovljene primerne licenčnine. Zmnožek se prilega koristi iz 219. člena ZOR oziroma tretjega odstavka 210. člena ZOR, h kateri poleg zvečanja premoženja spada tudi njegova ohranitev, vključno z zmanjšanjem premoženja, ki pa je manjše, kot bi bilo brez prispevka tujega premoženja. Korist je, skratka, tudi neutemeljen prihranek.

Člen 214 ZOR predpisuje kdaj prejemnik koristi pride v zamudo. Čeprav sicer drži, da tožnica ni imela čiste denarne terjatve, se pravi terjatve, ki bi že ob nastanku obstajala v točno določeni višini (znesku), pač pa je bil obseg okoriščenja določen šele na podlagi poznejše ocene, to na nastop toženkine zamude ne vpliva. Ob namerni kršitvi zamuda nastaja sproti, kadar nastaja slaboverna korist.

Reviziji se delno ugodi ter se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se pritožbi tožene stranke delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se tožbena zahtevka na plačilo zakonskih zamudnih obresti, ki tečeta od zneskov 39.058,77 EUR (9,360.043,00 SIT) in 24.469,40 EUR (5,863.848,00 SIT), zavrneta za znesek, ki presega 39.058,77 EUR oziroma 24.469,40 EUR.

Tožena stranka krije sama svoje stroške revizijskega postopka.

1. Sodišče druge stopnje je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, v katerem je to ugodilo tožbenim zahtevkom prvotne tožnice, da ji toženka plača 9,360.043,00 SIT (zdaj 39.058,77 EUR), 5,863.848,00 SIT (zdaj 24.469,40 EUR), 478.357,00 SIT (zdaj 1.996,19 EUR) in 164.794,00 SIT (zdaj 687,67 EUR) ter zakonske zamudne obresti, tekoče od vsakega od teh zneskov od 1. januarja v ustreznem letu (2000, 2001, 2002 ali 2003) do plačila.

Izhodišče sodb je ugotovitev, da je toženka v nasprotju s tožničino prepovedjo (naposled pa tudi s sodno prepovedjo, zapovedano s pravnomočno sodbo), prodajala srajce, označene z znakom W. W., ki je bil zavarovan s tožničino blagovno znamko. Prisojeno dajatev po višini določa seštevek (za leta 2000–2003) zmnožkov (za posamezno leto) števila prodanih srajc, označenih z zavarovanim znakom, njihove veleprodajne cene za kos in stopnje ugotovljene primerne licenčnine. Medtem ko je sodišče prve stopnje utemeljenost tožbenega zahtevka presojalo na podlagi pravil o odškodninski odgovornosti, je sodišče druge stopnje uporabilo obogatitveno podlago.

2. Zoper sodbo sodišča druge stopnje toženka vlaga revizijo. Uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava (iz 1. oziroma iz 3. točke prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku, ZPP). Smiselno predlaga, naj Vrhovno sodišče s spremembo sodb sodišč nižjih stopenj tožbeni zahtevek zavrne.

3. Sedanji tožnik, ki je po prenehanju tožnice prevzel pravdo kot njen univerzalni pravni naslednik, na vročeno revizijo ni odgovoril. Sicer pa je bila revizija vročena tudi Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

4. Dva od prisojenih zneskov ne dosegata mejne vrednosti za dovoljenost revizije, določene v 490. členu ZPP, a je revizija glede njiju vseeno dovoljena. Po 4. točki tretjega odstavka 367. člena ZPP je namreč vselej dovoljena v sporih, ki se nanašajo na varstvo znakov razlikovanja. Blagovna znamka je znak razlikovanja, prisojeni zneski pa se nanašajo na varstvo blagovne znamke prvotne tožnice oziroma njenega pravnega naslednika.

5. Spremembe in dopolnitve ZPP, uveljavljene 1. 10. 2008, na odločanje o reviziji ne vplivajo, ker je bila sodba sodišča prve stopnje izdana pred tem dnem (drugi odstavek 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah ZPP; Ur. l. RS, št. 45/08).

7. Revizijski preizkus po uradni dolžnosti zadeva samo materialno pravo, medtem ko se revizijski razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka preizkusi le, če ga revident konkretno utemelji (371. člen ZPP). Prvi revidentkin procesni očitek je zgolj nakazan („nekaj [je] močno narobe s presenetljivo sodbo pritožbenega sodišča“); nadaljnje besedilo revizije pa kaže, da revidentka v bistvu nasprotuje temu, da je ugotovljeno dejansko stanje dajalo dovolj opore za uporabo obogatitvene podlage („[Č]eprav ni dvoma, da lahko Višje sodišče ugotovi drugo pravno podlago. Le dejstva in tudi dokazi morajo biti ustrezni tej novo ugotovljeni pravni podlagi. V konkretnem primeru pa temu ni tako.“). Drugi revidentkin procesni očitek se podobno kaže skozi njene navedbe, da naj tožnica ne bi zatrjevala toženkine koristi (pač pa lastno škodo), zaradi česar naj bi te koristi ne ugotavljalo sodišče prve stopnje, posledično pa je ne bi smelo niti sodišče druge stopnje. Toda tako korist kot škoda sta pravna pojma, ki ju kot del pravne podlage tožbe tožnici niti ni bilo treba navesti (tretji odstavek 180. člena ZPP), ne pa dejstvi, z navedbo katerih bi bila v dejanskem pogledu zamejila področje odločanja o tožbenih zahtevkih (prvi odstavek 180. člena ZPP). Revizijsko sodišče zato ocenjuje, da je tudi v tem primeru revidentkin očitek uperjen zoper (materialnopravni) zaključek o prileganju ugotovljenega dejanskega stanja normativnemu dejanskemu stanu obogatitve (kar je tudi sicer glavna ost revizije). Le nakazani procesni očitki tako niso bili deležni revizijskega preizkusa.

8. Določba 219. člena tedaj veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) izpeljuje splošnejšo določbo tretjega odstavka 210. člena ZOR, po kateri okoriščenje nastane z izvršitvijo dejanja, zožujoč – toda le v zapisu – svoj obseg na primere, ko se obogatitev izvrši z uporabo tuje stvari.(1) Pojem uporabe stvari se v teoriji in praksi na temelju ZOR od nekdaj razlaga širše kot je zapisan, tako da zajema vsakršno uporabo tuje pravice, ne le stvarne ali obligacijske pravice, ampak tudi pravice industrijske lastnine.(2) Takšna razlaga se dobro prilega tudi namenu pravil o neupravičeni pridobitvi, naj nihče brez zadostnega pravnega razloga ne pridobi koristi iz tujega premoženja. Ni torej mogoče slediti temu, da je obogatitvena podlaga glede pravic industrijske lastnine izključena ali vprašljiva, pač pa je na načelni ravni res ravno nasprotno.

9. V prid izključitve zahtevkov na obogatitveni podlagi ni niti dejstvo, da ta podlaga ni omenjena v prvem odstavku 93. člena tedaj veljavnega Zakona o industrijski lastnini (Ur. l. RS, št. 13/1992 s spr. – ZIL). Ta določba ima namreč samo pojasnilno in napotitveno naravo. Sama po sebi ne ustvarja zahtevkov (zlasti odškodninski zahtevek bi brez dvoma obstajal tudi brez njene napotitve), kot taka pa tudi ne omejuje njihovega kroga. Poleg tega se neupravičeno izkoriščanje tuje pravice industrijske lastnine v tolikšni meri prilega situacijam, ki jih sicer urejajo pravila o neupravičeni pridobitvi, da bi izključitev njihove veljavnosti na tem področju terjala izrecno določbo, ne pa molk.

10. Revizijsko sodišče drugače kot revidentka ocenjuje, da je sodišče druge stopnje za dodaten argument v prid uporabe obogatitvene podlage upravičeno navedlo sodno prakso Vrhovnega sodišča o varstvu avtorske pravice (zadeve II Ips 8/2000, II Ips 511/2004, II Ips 742/2005). V splošnem namreč ne drži, da bi avtorska pravica uživala višjo raven varstva od pravic industrijske lastnine; ne drži, da bi bila samo avtorska pravica ustavna kategorija, saj so tudi pravice industrijske lastnine pravice iz ustvarjalnosti v smislu 60. člena Ustave RS; niti ne drži, da bi bile kot pravna podlaga v navedenih zadevah na primerjanem pravnem področju uporabljene določbe o civilni kazni (ki so dejansko njegova posebnost), saj je bil redoma uporabljen 219. člen ZOR. Sicer pa se primerjava obeh ureditev ponuja sama po sebi: obakrat gre za varstvo absolutnih pravic intelektualne lastnine, obakrat brez izrecne omembe obogatitvene podlage v matičnih zakonih. Revizija omenja še pravilnike o določitvi višine dolžne odmene uporabnikov avtorskih del, ki pa vsebinsko rešujejo tehnično vprašanje. Njihov obstoj ni razlog, da bi bila obogatitvena podlaga možna na avtorskopravnem področju, ne bi pa veljala na področju znamk.

11. Dalje revidentka nasprotuje temu, da je bila ugotovljena njena obogatitev (korist, okoriščenje), s čimer pa se revizijsko sodišče ne strinja. Sodišče prve stopnje je višino denarne odškodnine sicer dejansko odmerilo s pomočjo tako imenovane licenčne analogije, kar je pojem, uporabljen za poimenovanje določbe drugega odstavka 121.a člena Zakona o industrijski lastnini(3) (Ur. l. RS, št. 45/2001–20/2006, ZIL-1), ki se je uveljavil šele 11. 3. 2006 z zakonom o njegovih spremembah in dopolnitvah (Ur. l. RS, št. 20/2006). V skladu s to določbo se denarna odškodnina odmeri v obsegu, ki je enak dogovorjeni ali običajni licenčnini. Vendar pravkar navedeno ne pomeni, da je sodišče druge stopnje določbo ZIL-1 uporabilo, in zato tudi ne, da jo je uporabilo retroaktivno. Ni namreč odločilno poimenovanje metode, s katero je sodišče prve stopnje ugotavljalo višino tožnici prisojenih dajatev, temveč vsebina tega, kar je s to metodo ugotovilo. Znesek, ki je bil na prvi stopnji prisojen za vsako posamezno leto nedovoljene uporabe tožničine blagovne znamke, je, kot je že bilo uvodoma povzeto, zmnožek števila v zadevnem letu prodanih srajc, označenih z zavarovanim znakom, aktualne veleprodajne cene za srajco in stopnje ugotovljene primerne licenčnine (stopnja 5,6 % je bila sicer določena na podlagi hipotetičnih dejstev, a je sama vendarle dejansko vprašanje; dejstva, na podlagi katerih jo je določil v postopek pritegnjeni izvedenec, so v sodbi sodišča druge stopnje navedena v zadnjem odstavku na 4. str. in v prvem odstavku na 5. str.). Za to zadevo je odločilno, da se ta zmnožek po vsebini prilega pojmu koristi iz 219. člena ZOR oziroma tretjega odstavka 210. člena ZOR. H koristi namreč poleg zvečanja premoženja spada tudi njegova ohranitev,(4) vključno z zmanjšanjem premoženja, ki pa je manjše, kot bi bilo brez prispevka tujega premoženja. Korist je, skratka, tudi neutemeljen prihranek. Skozi navedeni zmnožek se torej odražajo toženkini neutemeljeni prihranki zaradi neplačanih licenčnin v ustreznem letu.

12. Revizijski tezi, da uvedba določbe drugega odstavka 121.a člena ZIL-1 kaže, da pred to uvedbo ni bilo mogoče uporabiti licenčne analogije, je mogoče pritrditi kvečjemu glede prisoje odškodnin, vendar v obravnavani zadevi ni bila prisojena odškodnina. Glede vrnitvenih zahtevkov na obogatitveni podlagi pa tej tezi že po doslej obrazloženem ni mogoče slediti. Poleg tega pa obrazložena možnost uporabe te podlage tudi za kršitve znamke (8.–10. tč. te obrazložitve) ter obrazloženo prileganje pojma koristi ugotovljenemu toženkinemu prihranku na licenčninah (11. tč. te obrazložitve) nista odvisna od dejstva, ki ga revidentka še posebej izpostavlja, da je uzakonitev drugega odstavka 121.a člena ZIL-1 posledica zakonodajalčeve zavezanosti nasproti Evropski skupnosti. Cilj in posledica njegove dejavnosti sta bila namreč uskladiti ZIL-1 s pravom te skupnosti glede načina prisojanja odškodnin za kršitve industrijske lastnine,(5) kar pa nič ne vpliva na vprašanje, ali je bilo pri ugotavljanju obsega obogatitve kdajkoli prej mogoče uporabiti metodo, ki je vsebinsko enaka licenčni analogiji.

13. Zdi se, nazadnje, da revidentka trdi še to, da sodišče prve stopnje ni gledalo nastale koristi „z relativnega stališča, torej glede na okoliščine na strani osebe, za katero se trdi, da je okoriščena“ (citat je iz odločbe Vrhovnega sodišča II Ips 212/2003 z dne 1. 4. 2004). Vendar pa je ugotovitev o tako subjektivizirani koristi (to je o relativni koristi) obsežena že z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je toženka kljub izrecni prepovedi sporne srajce še naprej proizvajala in prodajala. Licenčnino se namreč plačuje za gospodarsko uporabo tuje znamke, proizvodnja in prodaja pa sta obliki take uporabe. Zato je jasno, da je toženka z uporabo tožničine blagovne znamke, ne da bi zanjo kaj plačala, (sebi) pridobila korist.

14. Tudi ostale potrebne elemente obogatitvenega zahtevka je sodišče druge stopnje ocenilo pravilno, ugoditev glavnim tožbenim zahtevkom je zato pravilna. Uveljavljani revizijski razlogi v tem delu niso utemeljeni. Ker revizijsko sodišče tudi samo ni zasledilo, da bi bilo materialno pravo v tem delu zmotno uporabljeno (371. člen ZPP), je revizijo zavrnilo (378. člen ZPP), kot to izhaja iz II. točke izreka.

15. Revidentka graja še prisoditev zakonskih zamudnih obresti, vendar le delno utemeljeno. V konkretnem primeru ni utemeljeno grajanje uporabe 214. člena ZOR. Po tej določbi je treba, kadar se vrača tisto, kar je bilo neupravičeno pridobljeno, plačati zamudne obresti – če je bil pridobitelj nepošten, od dneva pridobitve, drugače pa od dneva vložitve zahtevka. Obseg vračila je torej odvisen od poštenosti okoriščenca. Hkrati pa je s to določbo po oceni revizijskega sodišča predpisano tudi to, kdaj prejemnik koristi pride v zamudo. Revidentka opozarja na (očitno) dejstvo, da od tožnice ni prejela denarja, s čimer po razumevanju tega sodišča odpira vprašanje razlikovanja med tako imenovanimi čistimi in nečistimi denarnimi terjatvami. Čeprav sicer drži, da tožnica ni imela čiste denarne terjatve, se pravi terjatve, ki bi že ob nastanku obstajala v točno določeni višini (znesku), pač pa je bil obseg okoriščenja določen šele na podlagi poznejše ocene (v konkretnem primeru najprej na podlagi tožničine tožbene ocene, modificirane (znižane) v teku pravde, zlasti v posledici izvedenskega mnenja; nato pa na podlagi njene potrditve s strani obeh sodišč), to na nastop toženkine zamude ne vpliva. Kakor namreč dolžnika, ki je bil pozvan k izpolnitvi v smislu drugega odstavka 324. člena ZOR, k plačilu (če gre za denarno obveznost) sili upnikov poziv (interpellatio), nepoštenega prejemnika koristi v enako zamudo s plačilom spravlja njegova slaba vera (prim. fur semper in mora). Čeprav se poziv k plačilu po naravi stvari lahko nanaša samo na nek določen znesek, tako da je dolžnik takoj seznanjen s tem, koliko naj plača, pa trenutek prenehanja dobrovernosti pri nečisti denarni obveznosti ne sovpade nujno s trenutkom, ko je korist opredmetena – in okoriščencu poznana – v nekem določenem znesku. Zato ravno slaba vera okoriščenca sili, da izve, koliko je dolžan plačati (da navedeno oceno napravi sam). V drugačnih primerih, kot je obravnavani, bi zamuda morda lahko nastopila tudi pozneje (če bi donedavna dobroverni okoriščenec objektivno potreboval določen čas za oceno lastnega okoriščenja). V tem primeru pa toženka glede na ugotovitve sodišč nižjih stopenj ni bila dobroverna vse od prepovedi uporabe zadevne blagovne znamke 7. 10. 1996 – ko ni njena korist niti še pričela nastajati. Ob takšni (namerni) kršitvi, ko gre za gospodarsko izkoriščanje tuje znamke kljub izrecni prepovedi, nastopa zamude ne bi bilo pravilno odlagati (ali obremeniti prikrajšanca, da okoriščenca spravi v zamudo s pozivom, naj mu vrne določen znesek koristi). Zamuda tako nastaja sproti, kakor nastaja slaboverna korist. Zato je sodišče druge stopnje s prisoditvijo zamudnih obresti od konca vsakega leta, v katerem je toženka uporabljala tožničino znamko, 214. člen ZOR uporabilo pravilno.

16. Tožnici pravnomočno prisojena zneska 39.058,77 EUR (prej 9,360.043,00 SIT) in 24.469,40 EUR (prej 5,863.848,00 SIT) izvirata iz obligacijskih razmerij, nastalih pred uveljavitvijo Obligacijskega zakonika (OZ). Poleg njiju je tožnica zahtevala tudi plačilo pripadajočih zakonskih zamudnih obresti, tekočih od 1. 1. 2000 oziroma 1. 1. 2001 do plačila. Ob dnevu izdaje sodbe sodišča prve stopnje prisojene obresti niso bile plačane, a je njihov seštevek že pred tem dosegel navedeni glavnici. Zato so v obeh primerih nehale teči že pred izdajo sodbe sodišča prve stopnje, in sicer z uveljavitvijo pravila (glej odločbo Ustavnega sodišča RS U-I-300/04-25 z dne 2. 3. 2006), da obresti nehajo teči, ko vsota zapadlih, pa ne plačanih obresti doseže glavnico (376. člena OZ). Ker so bile te obresti prisojene materialnopravno zmotno, kolikor presegajo prvo (39.058,77 EUR) oziroma drugo glavnico (24.469,40 EUR), je revizijsko sodišče z ustrezno spremembo sodb sodišč nižjih stopenj ta tožbena zahtevka v presežnem delu zavrnilo (prvi odstavek 380. ZPP), kot to izhaja iz I. točke izreka.

17. Odločitev o stroških revizijskega postopka, sprejeta v skladu s prvim odstavkom 165. člena ZPP, temelji na pravilu iz tretjega odstavka 154. člena ZPP (III. točka izreka).

Op. št. (1): Enako Cigoj: „Komentar obligacijskih razmerij“, Uradni list SRS, Ljubljana 1984–1986, str. 848, pritrjujoč sodni praksi.

Op. št. (3): Poročevalec Državnega zbora RS z dne 21. 11. 2005, št. 100, str. 20.

Op. št. (4): Glej še Cigoj, zg. nav. delo, str. 800.

Op. št. (5): Zg. nav. poročevalec, str. 11 in 20.

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 210, 210/3, 214, 219

Zakon o industrijski lastnini (1992) - ZIL  - člen 93, 93/1

Zakon o industrijski lastnini (2001) - ZIL-1  - člen 121a, 121a/2

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 60

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.