Sodba II Ips 289/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-03-08

izpraznitvena tožba - nezakonita uporaba - smrt najemnika - odhod roditelja v drugo državo - položaj otroka - dodelitev otroka - pravica skleniti najemno pogodbo

Odhod matere z bivšo JLA v drugo državo je takrat za petletno toženčevo hčerko pomenil trajnejšo prekinitev stikov z materjo, kar je bilo zanjo primerljivo z materino smrtjo. Zato je njen položaj v zvezi s stanovanjem, v katerem je dejansko živela, primerljiv s položajem otroka kot ožjega družinskega člana po smrti najemnika v smislu 56. člena SZ. Po materinem odhodu je v skladu s prvim odstavkom 56. člena SZ toženčeva hči pridobila pravico skleniti najemno pogodbo s tožnico, njen zakoniti zastopnik pa je bil toženec. Materialnopravno pravilni so torej razlogi obeh sodišč, da toženec kot otrokov ožji družinski član svojo pravico uporabljati sporno stanovanje izvaja iz otrokove pravice, kar hkrati pomeni, da ni podana situacija nezakonite uporabe stanovanja iz 58. člena SZ.

Sodišče prve stopnje je v drugem sojenju zavrnilo tožbeni zahtevek za izpraznitev dvosobnega stanovanja, ker je ugotovilo, da je toženčeva mladoletna hči, ki je bila po razvezi dodeljena v varstvo in vzgojo tožencu, po materini odselitvi v tujino pridobila pravico skleniti najemno pogodbo, njene pravice pa kot zakoniti zastopnik zastopa oče. Iz njene pravice uporabljati stanovanje je toženec izvajal tudi svojo pravico uporabe istega stanovanja kot ožji družinski član.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo tožničino pritožbo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

Tožnica je vložila revizijo, ki pa se je po podatkih spisa ali izgubila na pošti ali založila na sodišču. Zato je tožnica v letu 2004 sodišču predložila fotokopijo revizije in potrdila o priporočeni oddaji na pošto. Iz predloženih listin izhaja, da je bila revizija vložena pravočasno. Revizijskemu sodišču je bila predložena v letu 2006.

Tožnica uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga tako spremembo izpodbijane sodbe, da se tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa razveljavitev sodb obeh sodišč in vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Po mnenju revizije je zmotna ugotovitev, da je toženčeva hči, rojena 1986, pridobila pravico skleniti najemno pogodbo. Tožnica opozarja, da je po razvezi zakonske zveze pridobila stanovanjsko pravico na spornem stanovanju toženčeva razvezana žena, da je tožencu bivša JLA dodelila opremljeno enosobno stanovanje drugje, da sta se toženčeva razvezana žena in mladoletni sin leta 1991 odselila v Srbijo, s čemer je prva izgubila stanovanjsko pravico, drugi pa status uporabnika. Zmotno je stališče, da je materin odhod primerjati s smrtjo v smislu 56. člena Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91-I do 69/2003; SZ). Po mnenju revizije je pomembno, komu sta bila otroka dodeljena in ker je vsak od staršev razpolagal s svojim stanovanjem, sta otroka lahko postala uporabnika pri tistemu od staršev, kateremu sta bila dodeljena. Zato je bila mladoletna hči zakoniti uporabnik tistega stanovanja, ki ga je dobil toženec. Drugostopenjska sodba je nesprejemljiva glede ugotovitve, da se toženec ni preselil v drugo dodeljeno stanovanje.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo in tožencu, ki ni vložil revizijskega odgovora (390. člen ZPP/77, ki ga je treba v tej zadevi še naprej uporabljati zato, ker je bila prvostopenjska sodba izdana pred uveljavitvijo novega ZPP).

Odločilne dejanske ugotovitve v tej zadevi so:

-po razvezi zakonske zveze in spremembi sporazuma je bila mladoletna toženčeva hči zaupana v varstvo in vzgojo očetu, mladoletni sin pa materi, -na sprva tožencu dodeljenemu dvosobnemu stanovanju je pridobila stanovanjsko pravico razvezana žena, -v letu 1989 je bilo tožencu dodeljeno v zakup drugo enosobno stanovanje kot najpotrebnejši prostor, v katerega pa se toženec ni preselil, -družina je še naprej živela skupaj v spornem stanovanju vse do materinega odhoda z JLA iz Slovenije konec oktobra 1991, ko se je mati preselila v Srbijo, -v spornem stanovanju sta ostala toženec, mladoletna hči in verjetno tudi mladoletni sin, ki se je iz šole izpisal v januarju 1992.

Po izrecni določbi tretjega odstavka 385. člena ZPP/77 z revizijo ni mogoče uveljavljati zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato je neupoštevna revizijska graja dejanske ugotovitve obeh sodišč, da se toženec ni preselil v najpotrebnejše prostore.

Povzete dejanske ugotovitve so rezultat dopolnjenega dokaznega postopka v drugem sojenju, v katerem je sodišče v skladu z napotili razveljavitvenega sklepa revizijskega sodišča med drugim ugotavljalo datum izselitve toženčeve razvezane žene kot dotakratne imetnice stanovanjske pravice iz Republike Slovenije. Ker je odšla skupaj z bivšo JLA, pri kateri je bila zaposlena, je sodišče ugotovilo, da se je to zgodilo konec oktobra 1991, torej po uveljavitvi SZ.

Revizijska graja primerjave položaja po preselitvi enega od staršev v drugo državo z njegovo smrtjo v smislu 56. člena SZ pomeni grajo razlogov revizijskega sodišča iz razveljavitvenega sklepa z dne 15.10.1997 pod opr. št. II Ips 130/96 v tej zadevi, saj sta se obe sodišči v ponovljenem sojenju s tem stališčem strinjali. Tožnica nestrinjanja v reviziji podrobneje ne utemeljuje. Zato revizijsko sodišče le na kratko povzema materialnopravne razloge za tako stališče in za presojo o neutemeljenosti izpraznitvenega zahtevka.

Tako Konvencija OZN o otrokovih pravicah, kot Ustava Republike Slovenije in Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih narekujejo sodišču (in drugim državnim organom) posebno varstvo otrokovih koristi. Toženčev položaj, ki mu je bila mladoletna hči zaupana v varstvo in vzgojo, je odvisen tudi od otrokovega položaja, saj lahko toženec najbolj uresničuje svojo roditeljsko pravico in skrb za otroka tako, da živi skupaj z njim. Dejanska ugotovitev obeh sodišč je, da sta z otrokom konec oktobra 1991, ko se je otrokova mati odselila, živela v spornem stanovanju. Odhod matere z bivšo JLA v drugo državo je takrat za petletno toženčevo hčerko (rojeno 1986) pomenil trajnejšo prekinitev stikov z materjo, kar je bilo (tudi glede na splošno znane takratne težave pri komuniciranju med obema državama in njenimi državljani) zanjo primerljivo z materino smrtjo. Zato je njen položaj v zvezi s stanovanjem, v katerem je dejansko živela, primerljiv s položajem otroka kot ožjega družinskega člana po smrti najemnika v smislu 56. člena SZ. Mladoletna toženčeva hči je bila kot ožji družinski član tudi navedena v odločbi, s katero je bila stanovanjska pravica dodeljena njeni materi. Zato je po materinem odhodu v skladu s prvim odstavkom 56. člena SZ toženčeva hči pridobila pravico skleniti najemno pogodbo s tožnico, njen zakoniti zastopnik pa je bil toženec. Materialnopravno pravilni so torej razlogi obeh sodišč, da toženec kot otrokov ožji družinski član svojo pravico uporabljati sporno stanovanje izvaja iz otrokove pravice, kar hkrati pomeni, da ni podana situacija nezakonite uporabe stanovanja iz 58. člena SZ.

Uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ni utemeljen, v postopku pred nižjima sodiščema tudi ni prišlo do uradne upoštevne procesne kršitve iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77. Zato je revizijsko sodišče na podlagi 393. člena ZPP/77 tožničino neutemeljeno revizijo zavrnilo in z njo tudi priglašene revizijske stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.