Sodba X Ips 380/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-04-24

ukrep tržnega inšpektorja - zavajajoče oglaševanje - brezplačna uporaba interneta

Ker sama uporaba interneta tudi preko tožnika ni brezplačna, saj morajo uporabniki za uporabo interneta plačevati telefonske impulze, kar pa ni mogoče šteti za splošno znano dejstvo, saj gre za relativno novo obliko komunikacije, sta izpolnjena oba pogoja iz 1. odstavka 12.b člena ZVPot. Oglaševanje storitev brezplačnega dostopa do interneta pod blagovno znamko „brezplačni internet ...“ namreč zavaja ali utegne zavajati potrošnika tako, da bo menil, da je uporaba interneta v celoti brezplačna, to pa lahko vpliva na njegovo ekonomsko obnašanje.

Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS, Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00) zavrnilo tožbo tožnika zoper odločbo tožene stranke z dne 16.6.2003, s katero je ta zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Tržnega inšpektorata RS, Enote Ljubljana z dne 28.4.2003. Z navedeno odločbo je organ prve stopnje tožniku začasno prepovedal oglaševati storitve brezplačnega dostopa na internet na zavajajoč način pod blagovno znamko „brezplačni internet ...“ ter mu naložil, da v roku pet dni po izvršitvi odločbe pisno obvesti tržno inšpekcijo, da je ravnal v skladu s to odločbo. Tožena stranka je ugotovila, da je tožnik na internetni strani ... oglaševal storitve interneta z navedbami „brezplačni internet ...“, s čimer je nedvomno zavajal potrošnika, ki lahko ta oglas razume na način, da bo dejansko lahko brez kakršnihkoli stroškov uporabljal internet.

Sodišče prve stopnje je v razlogih izpodbijane sodbe navedlo, da je odločitev tožene stranke, ki se je oprla na določbe 12. in 12.b člena Zakona o varstvu potrošnikov pravilna. Med strankama ni sporno, da je tožnik na spletni strani oglaševal „brezplačni internet ...“, pri tem pa je organ prve stopnje ob ugotovitvi, koliko stane potrošnika uporaba interneta preko tožnika, zaključil, da ne gre za „brezplačni internet“. Organ prve stopnje in tožena stranka sta ravno zaradi te zavajajoče narave ugotovila, da to verjetno vpliva na ekonomsko obnašanje potrošnika. Prvostopno sodišče pritrjuje mnenju tožene stranke, da glede na to, da gre pri internetu za relativno novo obliko komunikacije, se pri potrošniku ni moglo uveljaviti kot splošno znano dejstvo, katere postavke je treba plačevati in katerih ne. Tako sta se organ prve stopnje in tožena stranka opredelila do obeh pogojev iz 1. odstavka 12.b člena ZVPot, ki morata biti kumulativno podana, da se oglaševanje šteje za zavajajoče. Glede tožbene navedbe, da gre v primeru oglaševanja družbe A. d.d. pod oglasom „O ....“ za povsem primerljivo situacijo, pa sodišče ugotavlja, da tožnik očitka primerljivosti ne obrazloži in ne dokazuje, sicer pa je pritrditi stališču tožene stranke, da je potrebno v vsakem primeru posebej odločiti, ali gre za zavajajoče oglaševanje ali ne.

Tožnik vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov ter Vrhovnemu sodišču RS predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni oziroma podrejeno, da izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek. Navaja, da sodišče v izpodbijani sodbi ni v ničemer obrazložilo, zakaj se v vsem strinja z vsebino odločb, katerih odpravo zahteva. Sporno oglaševanje je bilo v skladu z 18. členom Slovenskega oglaševalskega kodeksa, celo več. Tožnik je vse zahtevane podatke prikazal tabelarično in grafično ter vsem potrošnikom ponudil možnost, da si sami naredijo primerjalni izračun. Tako je zadostil vsem veljavnim predpisom, takšno pa je tudi stališče oglaševalskega razsodišča, ki v zvezi s spornim oglaševanjem ni prejelo niti ene pritožbe. Ponovno opozarja na oglaševanje družbe A. d.d. pod oglasom „O. ...“. Pri tem je tržni inšpektorat k odločitvi, da ne gre za zavajajoče oglaševanje, prepričalo tudi dejstvo, da je na oglasih navedeno, da lahko več informacij potrošniki dobijo na mobilnih telefonskih številkah za informacije. Tožnik meni, da je njegovo sporno oglaševanje v primerjavi z navedenim bistveno bolj transparentno, saj ima potrošnik vse informacije neposredno pred seboj. Uporabnikom interneta je znano, da se za povezavo v omrežje plačujejo ali cena telefonskega impulza ali cena impulza in mesečne naročnine, ali pa nek pavšalni znesek. Poudarja, da je v spornem oglaševanju navajal le to, da potrošnikom ne zaračunava ne mesečne naročnine, niti kakršnekoli svoje storitve v zvezi z dostopom in uporabo interneta. Sodišče se ni opredelilo do primerov, navedenih v tožbi, ki so še kako primerljivi za presojo v konkretnem primeru. Sodišče tudi ni z ničemer obrazložilo, v čem je sporno oglaševanje zavajajoče oziroma utegne biti zavajajoče ter bi tako lahko vplivalo na ekonomsko obnašanje potrošnikov. V izpodbijani sodbi so podane bistvene kršitve določb postopka v upravnem sporu, v upravnem in pravdnem postopku, saj ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti. Nima razlogov o odločilnih dejstvih oziroma so ti nejasni in med seboj v nasprotju. Sodišče je tudi napačno uporabilo materialno pravo, saj je v konkretnem primeru šlo za primerjalno oglaševanje, kot je določeno v 12.c členu Zakona o varstvu potrošnikov oziroma za oglaševanje, ki je v skladu s Slovenskim oglaševalskim kodeksom. Napačna uporaba materialnega prava pa je posledica tudi zmotne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Tako je bila v tem postopku tudi kršena tožnikova ustavna pravica do enakega varstva pravic, do enakosti pred zakonom in svobodna gospodarska pobuda.

Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

Glede na prehodno določbo 2. odstavka 107. člena ZUS-1, ki velja od 1.1.2007 dalje, je Vrhovno sodišče Republike Slovenije ugotovilo, da pritožba tožnika ne izpolnjuje pogojev, da bi bila obravnavana kot pritožba po ZUS-1. Zato pritožbo v skladu z omenjeno zakonsko določbo obravnava kot pravočasno in dovoljeno revizijo, sodba sodišča prve stopnje pa je postala pravnomočna s 1.1.2007.

Revizija v upravnem sporu je izredno pravno sredstvo proti pravnomočni sodbi sodišča prve stopnje (83. člen ZUS-1). Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (86. člen ZUS-1).

Po določbi 2. odstavka 85. člena ZUS-1 revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni preizkušalo.

Revizija uveljavlja tudi nepravilno uporabo materialnega prava, vendar po mnenju revizijskega sodišča neutemeljeno, saj je izpodbijana sodba pravilna in zakonita. V obravnavani zadevi ni sporno, da je bilo v teku inšpekcijskega pregleda in po pregledu spletnih strani tožnika ugotovljeno, da tožnik oglašuje storitev brezplačnega dostopa do interneta z registrirano blagovno znamko „brezplačni internet ...“. Ugotovljeno je bilo tudi, da je na spletni strani objavljena primerjava cen uporabe interneta preko različnih ponudnikov dostopa do interneta, med njimi tudi preko tožnika, pri katerem v času višje tarife 300 minut uporabe interneta stane potrošnika 810,00 SIT plus DDV. Na tako ugotovljeno dejansko stanje pa se je sodišče prve stopnje pravilno oprlo na določbe 12. in 12.b člena Zakona o varstvu potrošnikov (ZVPot, Uradni list RS, št. 20/98 in 110/02), ki prepovedujeta zavajajoče oglaševanje blaga in storitev, to je vsako oglaševanje, ki na kakršenkoli način zavaja ali utegne zavajati potrošnika, ki mu je oglaševanje namenjeno, ali ga lahko doseže, in ki bi zaradi svoje zavajajoče narave verjetno vplivalo na ekonomsko obnašanje potrošnika, ali iz enakih razlogov škodi ali bi verjetno škodilo konkurentom. Glede na dejstvo, da sama uporaba interneta tudi preko tožnika ni brezplačna, saj morajo potrošniki za uporabo interneta plačevati telefonske impulze, kar pa ni mogoče šteti za splošno znano dejstvo, saj gre za relativno novo obliko komunikacije, je pravilna ugotovitev prvostopnega sodišča, da sta kumulativno izpolnjena oba pogoja iz 1. odstavka 12.b člena ZVPot. Oglaševanje storitev brezplačnega dostopa na internet pod blagovno znamko „brezplačni internet ...“ namreč zavaja ali vsaj utegne zavajati potrošnika tako, da bo menil, da je uporaba interneta v celoti brezplačna, zaradi takšne zavajajoče narave pa to lahko vpliva na njegovo ekonomsko obnašanje. Tako ne gre pritrditi revizijskemu ugovoru, da bi bilo potrebno v obravnavanem primeru uporabiti 12.c člen ZVPot, ki opredeljuje primerjalno oglaševanje, pri čemer pa revizijsko sodišče pripominja, da tudi to oglaševanje ni dovoljeno, če je zavajajoče, kot to določa 2. odstavek omenjenega člena. Materialno pravo je bilo zato pravilno uporabljeno.

Po presoji revizijskega sodišča je v izpodbijani sodbi sodišče prve stopnje odgovorilo na vse pravno relevantne ugovore revidenta ter se do njih v zadostni meri opredelilo. Tako je v nasprotju z zatrjevanjem revidenta tudi pojasnilo, zakaj posamezni primeri, na katere opozarja tožba in jih revident ponavlja tudi v reviziji, ne morejo vplivati na drugačno odločitev. Revizijsko sodišče pritrjuje stališču sodišča prve stopnje, da je potrebno v vsakem primeru posebej presojati, ali gre za zavajajoče oglaševanje ter pri tem upoštevati vse relevantne okoliščine posameznega primera.

Ker niso podani uveljavljani revizijski razlogi, je Vrhovno sodišče RS zavrnilo neutemeljeno revizijo na podlagi 92. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.