Sodba II Ips 265/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-01-11

zastaranje odškodninskega zahtevka - subjektivni rok - objektivni rok

Vedenje o škodi prvi odstavek 376. člena ZOR ne pomeni, da mora oškodovanec poznati konkretni znesek, ampak da morajo biti znane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti višino škode. Ni potrebno, da je višina točno določena, biti pa mora določljiva. Zaradi subjektivnih okoliščin na oškodovančevi strani se zato tudi od oškodovanca zahteva določena aktivnost. Oškodovanec ne more v nedogled čakati, ali in kdaj bo na primer v drugem postopku izvedenec ugotovil točne vrednosti premoženja, ki so podlaga za izračun škode.

Ker je začetek teka subjektivnega zastaralnega roka odvisen od subjektivnih okoliščin na strani oškodovanca, ki so raznolike in lahko vplivajo na pozen začetek teka, je zakonodajalec tudi iz razlogov pravne varnosti določil za začetek teka daljšega petletnega zastaralnega roka objektivno okoliščino, to je nastanek škode. Takrat začne teči objektivni zastaralni rok ne glede na okoliščine v subjektivni sferi oškodovanca.

Tožnici sta zahtevali, da jima toženec plača odškodnino, ker je zaradi njegove strokovne napake pri sestavi oporoke v zapuščinskem postopku po njunem starem očetu oziroma očetu prišlo do zakonitega namesto oporočnega dedovanja. Sodišče prve stopnje je njuna tožbena zahtevka zavrnilo, ker je ugotovilo, da toženec utemeljeno ugovarja zastaranje, sodišče druge stopnje pa je zavrnilo njuno pritožbo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

Tožnici v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavljata revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, predlagata pa razveljavitev sodb obeh sodišč in vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Ne strinjata se z razlogi obeh sodišč, da sta za škodo zvedeli najkasneje s pravnomočnostjo sodbe o neveljavnosti oporoke, torej 23.3.1998. Zato se sklicujeta na stališče sodne prakse, da začne zastaranje teči šele, ko oškodovanec izve za vse elemente škode, upoštevaje običajno vestnost, ki omogočajo uveljaviti odškodninski zahtevek. Za vse elemente sta tožnici izvedeli šele s pravnomočnostjo sklepa o dedovanju, torej 22.3.2001, eventuelno pa s seznanitvijo z mnenji izvedencev kmetijske in gradbene stroke v zapuščinskem postopku (20.10.2000). Nista namreč imeli potrebnih znanj, da bi lahko škodo ocenjevali. Celo ugotovitve izvedencev po mnenju revizije niso zadoščale za uveljavitev odškodninskega zahtevka, in sicer zaradi specifičnosti Zakona o dedovanju (ZD). Ostali zakoniti dediči bi se lahko do konca zapuščinskega postopka odpovedali dedovanju, lahko ne bi uveljavljali upoštevanja daril, lahko bi sklenili dedni dogovor. V zapuščinskem postopku je bilo treba ugotoviti vrednost celotne aktive zapuščine. Vse te okoliščine so vplivale na ugotovitev in opredelitev škode, ki že zaradi postavitve tožbenega zahtevka mora biti opredeljena tudi po višini. Zato je pravno pomemben datum pravnomočnosti sklepa o dedovanju, v tem okviru pa je tožba vložena pravočasno.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije ter tožencu in stranskemu intervenientu, ki nista vložila revizijskega odgovora (375. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Tožnici sta odškodninsko tožbo vložili 28.3.2002. V revizijski fazi postopka je sporno le, kdaj je začel teči triletni subjektivni zastaralni rok iz prvega odstavka 376. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR; v zvezi s 1060. členom Obligacijskega zakonika). Po navedeni zakonski določbi začne teči subjektivni zastaralni rok takrat, ko je oškodovanec zvedel za škodo in za tistega, ki jo je napravil. Gre za subjektivno okoliščino na oškodovančevi strani, ki je lahko odvisna od različnih elementov. Vedenje o škodi namreč ne pomeni, da mora oškodovanec poznati konkretni znesek, ampak da morajo biti znane okoliščine, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti višino škode. Ni potrebno, da je višina točno določena, biti pa mora določljiva. Zaradi subjektivnih okoliščin na oškodovančevi strani se zato tudi od oškodovanca zahteva določena aktivnost. Oškodovanec ne more v nedogled čakati, ali in kdaj bo na primer v drugem postopku (v obravnavani zadevi - v zapuščinskem postopku) izvedenec ugotovil točne vrednosti premoženja, ki so podlaga za izračun škode. Ali z drugimi besedami: v obravnavanem neposlovnem odškodninskem razmerju še odprti zapuščinski postopek ni bil ovira za začetek teka subjektivnega zastaralnega roka. Vsaj posredno se tega zaveda tudi revizija, ko omenja oškodovančevo običajno vestnost. Stališče sodne prakse je, da zastaranje začne teči takrat, ko je oškodovanec glede na okoliščine primera ob običajni skrbnosti lahko zvedel za vse elemente, ki omogočajo uveljaviti odškodninski zahtevek. Tudi po presoji revizijskega sodišča so bili vsi potrebni elementi znani s pravnomočnostjo sodbe o neveljavnosti oporoke. Navedena sodba je postala pravnomočna po izteku pritožbenega roka 23.3.1998. Tožnici sta za oškodovanca zvedeli že prej, kar velja tudi za predmet zapuščine, najkasneje z iztekom pritožbenega roka pa sta zvedeli, da do oporočnega dedovanja ne bo prišlo. To je zadostovalo za začetek teka subjektivnega zastaralnega roka. Njuno čakanje na izvedenski mnenji v zapuščinskem postopku ne ustreza običajni skrbnosti. Lahko bi takoj vložili odškodninsko tožbo z določenimi zahtevki, utemeljenost oziroma točna višina pa bi se ugotavljala v pravdi. Drugačno stališče bi pomenilo, da pri vseh odškodninskih terjatvah zastaranje ne začne teči, dokler ne poda ocene ali mnenja izvedenec.

Tožnici se neutemeljeno sklicujeta na specifičnosti Zakona o dedovanju. Iz podatkov vpogledanega zapuščinskega spisa izhaja, da je eden od zakonitih dedičev že z vlogo z dne 24.3.1998 zahteval vračunanje daril drugi tožnici, torej en dan po pravnomočnosti sodbe o neveljavnosti oporoke. Prav ta tožnica je kot ena izmed dveh toženk pripoznala tožbeni zahtevek za ugotovitev neveljavnosti oporoke. Zato je ugotovitev, da je najkasneje 23.3.1998 zvedela za škodo (da bo prišlo do zakonitega dedovanja), njej v korist. Morebitna (kasnejša) odpoved dedovanju enega od zakonitih dedičev bi pomenila, da je škoda manjša, zaradi česar bi lahko tožnica delno umaknila tožbo. Enako velja za eventuelno kasnejšo sklenitev dednega dogovora, ki bi bil njej v korist. Če ne bi bil, pa tako ravnanje tožnice pri sklepanju dednega dogovora ne bi moglo iti v breme povzročitelja.

Po vsem povedanem je materialnopravno pravilna odločitev obeh sodišč, da je triletni subjektivni zastaralni rok začel teči najkasneje 23.3.1998 in je potekel pred 28.3.2002, ko sta tožnici vložili odškodninsko tožbo. Zato revizijsko sodišče v okviru uradnega preizkusa pravilne uporabe materialnega prava le še dodaja, da je takrat potekel tudi petletni objektivni zastaralni rok iz drugega odstavka 376. člena ZOR. Ker je začetek teka subjektivnega zastaralnega roka odvisen od subjektivnih okoliščin na strani oškodovanca, ki so raznolike in lahko vplivajo na pozen začetek teka, je zakonodajalec tudi iz razlogov pravne varnosti določil za začetek teka daljšega petletnega zastaralnega roka objektivno okoliščino, to je nastanek škode. Takrat začne teči objektivni zastaralni rok ne glede na okoliščine v subjektivni sferi oškodovanca. V obravnavani zadevi je tožnicama nastala škoda v obliki izgubljene dediščine, ker zaradi neveljavnosti oporoke ni prišlo do oporočnega dedovanja. V našem dednem pravu velja sistem ipso iure pridobitve dediščine, saj se dedovanje uvede z zapustnikovo smrtjo, že takrat so dediči poklicani k dedovanju, istočasno pa že tudi pridobijo dediščino (primerjaj prvi odstavek 123. člena in 132. člen ZD). Ker pokojnikovo premoženje preide po samem zakonu na njegove dediče v trenutku njegove smrti, zapuščina niti trenutek ni brez subjekta. To pa pomeni, da je škoda tožnicama nastala že 23.7.1996, ko je njun stari oče oziroma oče umrl, in da je do vložitve tožbe 28.3.2002 potekel tudi objektivni zastaralni rok.

Zato je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo neutemeljeno revizijo in z njo tudi priglašene revizijske stroške (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

ZOR člen 376, 376/1, 376/2.ZD člen 123, 123/1, 132.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.