Sklep II Ips 881/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-07-09

denacionalizacija stavbe - denacionalizacija zemljišča - pogodbeni prenos lastninske pravice - časovne meje denacionalizacije - nedovoljenost ločene prodaje stavbe in zemljišča - superficies solo cedit - načelo specialnosti

Leta 1960 pravna pravila ODZ in določbe Zakona o prometu z zemljišči in stavbami niso dovoljevala ločenega pogodbenega prenosa lastninske pravice na stavbi in pogodbenega prenosa lastninske pravice na zemljišču pod stavbo (ter funkcionalnem zemljišču). Pravilo superficies solo cedit in načelo specialnosti sta onemogočala prenos lastninske pravice na (zasebni) stavbi brez pripadajočega zemljišča. Zato je treba v postopku denacionalizacije pogodbi o prodaji stavbe iz leta 1960 in o prodaji zemljišča iz leta 1977 upoštevati enotno in skupaj ne glede na časovne meje za denacionalizacijo iz 3., 4. in 5. člena ZDen.

Reviziji se ugodi, sklep sodišča druge stopnje in sklep sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu (II) se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je izdalo vmesni sklep, s katerim je pod I ugotovilo, da se šteje, da sta dve kupni pogodbi med O. in R. K. ter Kmetijskim gospodarstvom ... z dne 17.6.1960, sklenjeni zaradi grožnje državnega organa in predstavnika oblasti. Šlo je za prodajo stavb in žage, stoječih na parcelah št. 231 in 625/1 vl. št. 49 k.o. ..., vendar brez zemljišč. Ugotovilo je torej podlago za denacionalizacijo v smislu 5. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen, Uradni list RS št. 27/91-1 - 18/2005).

S (končnim) sklepom je sodišče prve stopnje pod II zavrnilo predlog za denacionalizacijo nepremičnin (zemljišč p. št. 231 in 625/1 vl. št. 49 k.o. H.), ki so prešle v državno last po kupni pogodbi med O. K., M. in R. K. ter Kmetijskim gospodarstvom ... z dne 1.12.1977. Presodilo je, da je predlog neutemeljen, ker sta bili zemljišči prodani s pogodbo iz leta 1977, to je v času, ki presega časovni okvir iz 3. in 4. člena ZDen, ki se upošteva tudi pri denacionalizaciji po 5. členu ZDen, zaradi česar predlagatelja oziroma njuni pravni predniki niso upravičenci do denacionalizacije.

Sodišče druge stopnje je pritožbo predlagateljev, ki sta izpodbijala II točko prvostopenjskega sklepa, zavrnilo in prvostopenjski sklep potrdilo.

Proti sklepu sodišča druge stopnje sta predlagatelja vložila revizijo. Uveljavljata revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. V reviziji navajata, da je bila žaga prodana po kupnih pogodbah z dne 17.6.1960, zemljišča pa po kupni pogodbi iz leta 1977, vendar je bilo oboje funkcionalno povezano in je šlo za enoten objekt. Zaradi večkratnih odločb o prepovedi obratovanja sta bila lastnika prisiljena prodati žago, kasneje pa še zemljišča, saj teh zemljišč že od leta 1959 dalje nista mogla uporabljati. Odločitev o delni zavrnitvi predloga je zato materialnopravno zmotna. Revidenta pa zatrjujeta tudi bistveno kršitev določb postopka, ker pritožbeno sodišče ni zavzelo stališča do pritožbene trditve v zvezi z ustavno odločbo št. U-I-130/01. V citirani odločbi je ustavno sodišče ugotovilo, da 4. člen ZDen ni v neskladju z ustavo, če se razlaga tako, da priznavanje statusa upravičenca do denacionalizacije ni odvisno od časa odvzema stavbnega zemljišča iz posesti. Obravnavani primer je namreč identičen, kot da bi bila izdana odločba o nacionalizaciji na podlagi Zakona o nacionalizaciji najemnih zgradb in gradbenih zemljišč (Uradni list FLRJ št. 52/58), le da v danem primeru ni bila izdana odločba, temveč je le podlaga za viciozno ravnanje organov oblasti izhajala iz istega predpisa.

Po 375. in 384. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS št. 26/99 - 2/2004) je bila revizija vročena nasprotni udeleženki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Trditvi o bistveni kršitvi določb postopka ni mogoče pritrditi. Pritožbeno sodišče res ni odgovorilo na pritožbene trditve, ki so se opirale na odločbo Ustavnega sodišča št. U-I-130/01. To pa ni bilo dolžno storiti, kajti obravnavana zadeva je z zadevo iz ustavne odločbe neprimerljiva. Navedena ustavna odločba se nanaša na vprašanje nacionalizacije stavbnega zemljišča po zakonu in kasnejšega odvzema takega zemljišča iz posesti. V obravnavanem primeru pa sta sodišči ugotovili prehod lastninske pravice na stavbah s kupno pogodbo iz leta 1960 in prehod lastninske pravice na zemljišču s kupno pogodbo iz leta 1977. Pritožbeno sodišče je v svojem sklepu zavzelo stališče o okoliščinah, ki jih je štelo kot pravno relevantne, ga obrazložilo in hkrati zavrnilo pravno stališče predlagateljev.

Revizijsko sodišče pa pritrjuje reviziji, da sta sodišči v zvezi z zavrnilnim delom predloga zmotno uporabili materialno pravo. Ugotovljeno je namreč, da sta lastnika z dvema pogodbama z dne 15.12.1960 prodala stavbo in opremo za žagarski obrat brez zemljišča, na katerem stavba stoji, s pogodbo z dne 1.12.1977 pa so lastniki prodali zemljišči (p. št. 231 in p. št. 625/1, vl. št. 49 k.o. H.), na katerih je stavba, ki je bila prodana že prej s prvo pogodbo. Sodišči sta torej šteli, da je utemeljen predlog za denacionalizacijo glede stavbe brez zemljišča, neutemeljen pa glede zemljišča brez stavbe, ker je bila glede slednjega kupna pogodba sklenjena leta 1977, to pa je v času, ko sklenitelji pogodb, ki pomenijo podržavljanje, niso več upravičenci do denacionalizacije. Toda v obravnavanem primeru gre za posebno situacijo, na katero utemeljeno opozarja revizija s trditvami o funkcionalni povezanosti stavb in zemljišč, enotnosti objekta in pravilu superficies solo cedit. Kot je ugotovljeno v pravnomočni (in revizijsko neizpodbijani) prvi točki prvostopenjskega sklepa, je bila pogodba o prodaji stavbe dne 17.6.1960 sklenjena zaradi grožnje državnega organa in predstavnika oblasti in je torej denacionalizacija stavbe utemeljena. Pri tem je pravno odločilno, da je bila takrat predmet kupne pogodbe samo stavba brez zemljišča, v kupni pogodbi iz leta 1977 pa je šlo za prodajo zemljišča (pod isto stavbo, vendar brez stavbe). V taki situaciji je treba obe pogodbi upoštevati enotno in skupaj, saj je bil šele s sklenitvijo obeh pogodb sklenjen ustrezen pravni posel za prenos nepremičnine na kupca. Na to kaže že ugotovitev prvostopenjskega sodišča, da iz zemljiške knjige izhaja, da sta bili kot podlaga za prehod lastninske pravice na p. št. 231 in 625/1 k.o. ... navedeni pogodbi iz leta 1960 in 1977. Predvsem pa je treba upoštevati, da je bila leta 1960 po Občnem državljanskem zakoniku (ODZ), katerega pravila so se takrat še uporabljala, kot nepremičnina opredeljeno zemljišče skupaj s stavbo. Glede na pravilo superficies solo cedit in na načelo specialnosti ni bilo mogoče pogodbeno prenesti lastninske pravice na stavbi brez zemljišča. Tega ni dovoljeval niti leta 1960 veljavni Zakon o prometu z zemljišči in stavbami (Uradni list FLRJ št. 26/54, 19/55 in 48/58), ki je dovoljeval le odtujitev stavbe, ki je družbena lastnina, ločeno od prenosa lastnine na zemljišču. V obravnavanem primeru, ko sta bili stavba in zemljišče v zasebni lastnini, je bila ločena prodaja stavbe in zemljišča nedovoljena, a je kljub temu dejansko učinkovala, saj je bilo s prvo pogodbo tudi zemljišče pod stavbo prepuščeno kupcu v brezplačno uporabo. Šele s pogodbo iz leta 1977 je bila opravljena popolna prodaja, to je prodaja nepremičnine, ki jo predstavljata skupaj zemljišče in stavba na njem. Tedanje pravo stavbne pravice ni poznalo. Enotno upoštevanje obeh pogodb je torej nujno, zaradi česar časovne meje za denacionalizacijo v tem primeru ni mogoče upoštevati in le iz tega razloga zavrniti predlog za denacionalizacijo.

Zaradi zmotnega materialnopravnega izhodišča je bilo nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, kar je narekovalo revizijskemu sodišču razveljavitev izpodbijanega sklepa in zavrnilnega dela sklepa prvostopenjskega sodišča (drugi odstavek 380. člena ZPP v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena ZPP). Predmet pravnih poslov sta bili namreč p. št. 231 in p. št. 625/1, vse, kar je bilo navedeno, pa velja samo za tisto zemljišče, na katerem je stala stavba ter za njeno funkcionalno zemljišče, ne pa tudi za zemljišče ali njegov del, ki s prodajo stavbe ni bil povezan. Za pravilno uporabo materialnega prava bo torej treba ugotoviti, za katero zemljišče, zajeto v pogodbi iz leta 1977, velja pri odločanju o denacionalizaciji enotno upoštevanje obeh oziroma vseh obravnavanih pogodb.

Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na tretjem in četrtem odstavku 165. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.