TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep VII Ips 2/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-03-22

obnova postopka v upravnem sporu - obnovitveni razlog - nova dejstva in novi dokazi - nepravilna uporaba materialnega prava

Sodišče dovoli obnovo sodnega postopka iz razloga 1. točke 85. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS) le, če je samo ugotavljalo dejansko stanje.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Z izpodbijanim sklepom je sodišče zavrglo predlog tožeče stranke za obnovo postopka, ki se je končal s sodbo opr. št. I Up 816/2000-5 z dne 14.7.2004, s katero je bila zavrnjena pritožba tožeče stranke proti sodbi Upravnega sodišča Republike Slovenije, Oddelka v Mariboru, št. U 2215/97-14 z dne 23.5.2000. Sodišče je ugotovilo, da obnova ni dovoljena, saj je tožeča stranka s to obnovo uveljavljala novo dejansko stanje in pravilno uporabo materialnega prava. Takšni razlogi ne spadajo med obnovitvene razloge.

Tožeča stranka v pritožbi ponavlja svoje navedbe iz predloga za obnovo. Trdi, da je navedeno stališče zmotno. Ponovno obširno pojasnjuje postopek podržavljenja in napake, ki so se dogajale v zvezi s prenehanjem bivše zadruge. Predlaga, da se zadružno premoženje vrne.

Kot to pravilno navaja že izpodbijani sklep, je tožeča stranka v obravnavanem primeru predlagala dovolitev obnove postopka zaradi razloga iz 1. točke 85. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS). Dovolitev obnove na podlagi tega razloga je omejena z določbo 2. odstavka tega člena, ki določa, da se sme dovoliti obnovo le, če je sodišče samo ugotavljalo dejansko stanje. Ker pritožbeno sodišče v postopku, zaradi katerega je predlagana obnova, ni samo ugotavljalo dejanskega stanja in je o pritožbi tožeče stranke odločilo na podlagi dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo prvostopno sodišče, obnova postopka ni dovoljena. Prav tako ni dovoljena obnova postopka zaradi zatrjevane nepravilne uporabe materialnega prava. Tudi ta razlog – kot to pravilno navaja izpodbijani sklep – ne spada med obnovitvene razloge iz 1. do 9. točke 81. člena ZUS. Zato je po presoji pritožbenega sodišča sodišče, ki je odločilo o takšni zahtevi za obnovo postopka, pravilno odločilo, ko je predlog tožeče stranke zavrglo s sklicevanjem na določbo 1. odstavka 89. člena ZUS.

Tudi pritožbeni ugovori ne morejo vplivati na drugačno odločitev. Tožeča stranka v pritožbi ponavlja svoje navedbe v zahtevi za obnovo. Te navedbe je pravilno presodilo že sodišče, ki je odločilo o zahtevi za obnovo postopka.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot pritožbeno sodišče na podlagi določb 2. odstavka 107. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1) v zvezi z določbo 1. odstavka 72. člena in z uporabo določbe 76. člena istega zakona pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep X Ips 40/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-11-20

Revizija, ki je vložena po izteku 30 dnevnega roka od vročitve sodbe sodišča prve stopnje, je prepozna. Tako revizijo Vrhovno sodišče s sklepom zavrže.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1, Uradni list RS, št. 105/06) zavrnilo tožbo tožnika zoper odločbo tožene stranke z dne 3.1.2006. Z navedeno odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožnika zoper odločbo Carinskega urada J. z dne 19.6.2003, s katero je prvostopni organ za blago sproščeno v prost promet s carinsko deklaracijo z dne 11.2.1999, Carinske izpostave P.T., določil drugačno uvrstitev po Kombinirani nomenklaturi carinske tarife (KNCT) ter naknadno obračunal in naložil tožniku dodatno uvozne dajatve v znesku 563.092,00 SIT.

Zoper navedeno sodbo je tožnik 25.12.2007 priporočeno po pošti vložil revizijo.

Iz sodnega spisa sodišča prve stopnje izhaja, da je bila izpodbijana sodba vročena tožniku dne 24.11.2007. Rok za vložitev revizije je 30 dni od vročitve prepisa sodbe, kot to določa 1. odstavek 83. člena ZUS-1. Začel je teči naslednji dan, to je dne 25.11.2007 in se je iztekel v ponedeljek dne 24.12.2007. Revizija vložena dne 25.12.2007 je tako prepozna. Glede na navedeno je revizijsko sodišče na podlagi določbe 89. člena ZUS-1 v zvezi z določbami 377. člena ZPP ter 22. člena ZUS-1 revizijo s sklepom zavrglo kot prepozno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Up 670/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-03-22

Sklep UPRS (zunanji oddelek v Novi Gorici) U 829/2003

V skladu z določbo 2. odstavka 13. člena Zakona o sodnih taksah lahko sodišče dovoli stranki tudi obročno plačilo. Sodišče prve stopnje je v razlogih izpodbijanega sklepa obrazložilo, zakaj po njegovi presoji niso izpolnjeni pogoji za obročno odplačevanje sodne takse.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje tožnikovo vlogo z dne 26.11.2004 obravnavalo kot vlogo za odobritev obročnega odplačevanja sodne takse za tožbo v znesku 15.200,00 SIT  in za opomin v znesku 4.750,00 SIT. Predlogu ni ugodilo, saj je ugotovilo, da je od trenutka, ko je tožnik izvedel, da bo moral plačati sodno takso (to je od dne 2.9.2003, ko je postal sklep, s katerim sodišče ni ugodilo predlogu tožnika za oprostitev plačila sodnih taks, postal pravnomočen), pa do podaje ponovnega predloga poteklo več kot 1 leto in 3 mesece. Upoštevaje višino takse in opomina po mnenju sodišča niso podani razlogi za obročno plačilo dolžnega zneska, toliko bolj, ker sodišče tožnika ni oprostilo plačila sodnih taks, ker na poziv sodišča ni predložil vseh dokazov o svojem premoženjskem stanju.

Tožnik v pritožbi predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi ter se ga v celoti oprosti plačila sodnih taks. Posredoval je vse potrebne listine.

Predlogu tožnika za oprostitev plačila sodnih taks za tožbo je bilo že pravnomočno odločeno s sklepom sodišča prve stopnje, št. U 201/2002-20 z dne 3.7.2003. Izpodbijani sklep pa se nanaša na tožnikovo vlogo za obročno plačevanje sodne takse.

V skladu z določbo 2. odstavka 13. člena Zakona o sodnih taksah lahko sodišče dovoli stranki tudi obročno plačilo. Sodišče prve stopnje je v razlogih izpodbijanega sklepa obrazložilo, zakaj po njegovi presoji niso izpolnjeni pogoji za obročno odplačevanje zahtevane sodne takse z opominom. Z navedeno presojo se pritožbeno sodišče strinja. Po presoji pritožbenega sodišča sama višina zahtevanega zneska, čas, ki je že potekel ter okoliščina, da tožnik ni predložil vseh zahtevanih listin (kar izhaja iz spisa), ne morejo biti podlaga za to, da bi se dovolilo obročno plačevanje. Na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja sodišče prve stopnje ni moglo drugače odločiti. Materialno pravo je bilo pravilno uporabljeno, v postopku pa pritožbeno sodišče ni našlo kršitev, na katere bi moralo paziti po uradni dolžnosti. Pritožbeni ugovori, v katerih tožnik smiselno napada  odločitev o zavrnitvi vloge za oprostitev plačila sodnih taks, ne morejo vplivati na drugačno odločitev pritožbenega sodišča. Zato je pritožbeno sodišče na podlagi 76. člena v zvezi z 82. členom ZUS-1 pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Upoštevaje prehodno določbo 2. odstavka 107. člena ZUS-1, ki velja od 1.1.2007 dalje, je vrhovno sodišče tožnikovo pritožbo obravnavalo kot pritožbo po ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Pri 44/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-01-09

Ker pritožba zoper sklep o nedopustitvi revizije ne navaja, da odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, niti ni tega ugotovilo vrhovno sodišče, poleg tega pa tudi ni neenotnosti v praksi sodišč druge stopnje, je bilo potrebno pritožbo zavrniti.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da je toženec dolžan plačati tožeči stranki znesek 150.627,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30.4.2004 do plačila in odmerjene stroške postopka.

Sodišče druge stopnje je pritožbo toženca zoper sodbo sodišča prve stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, s sklepom pa odločilo, da se revizija ne dopusti.

Zoper sklep sodišča druge stopnje je toženec vložil pritožbo. Navajal je, da dela denarja ni porabil in da mu sodišče vsiljuje, da izterja tujo lastnino, ki mu ne pripada. Meni, da ena državna institucija ščiti drugo. Zahteva prenos postopka na sodišče za človekove pravice.

Pritožba ob upoštevanju določbe tretjega odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 - Uradni list RS, št. 2/2004) in v zvezi z določbo 366. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.) ni bila vročena nasprotni stranki.

Sodišče glede na določbe prvega odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 - Uradni list RS, št. 2/2004) dopusti revizijo, ki sicer glede na določbe 31. člena ZDSS-1 ne bi bila dovoljena, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju (prva alineja), ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo (druga alineja). Po določbi tretjega odstavka 32. člena ZDSS-1 je zoper sklep, s katerim sodišče druge stopnje ne dopusti revizije, dopustna pritožba samo iz razloga po drugi alineji prvega odstavka tega člena.

Ker niti pritožba tega ne navaja, niti Vrhovno sodišče ni ugotovilo, da odločba sodišča druge stopnje odstopa od njegove sodne prakse (kaj takega pritožba izrecno niti ne navaja), niti ni neenotnosti v praksi sodišča druge stopnje, pritožbi tožene stranke ni mogoče ugoditi in dopustiti revizije, kot to predvideva četrti odstavek 32. člena ZDSS-1, zato je sodišče pritožbo zavrnilo v skladu z določbo 353. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Pri 36/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-05-29

Upoštevaje pritožbeno navedbo, da glede spornega vprašanja ni sodne prakse sodišča druge stopnje in Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, niso podani pogoji za dopuščeno revizijo po 32. členu ZDSS-1.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki iz naslova dnevnic za delo v tujini 1.390 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22.4.2005 dalje do plačila. Višji tožbeni zahtevek je sodišče zavrnilo in sklenilo, da vsaka stranka krije svoje pravdne stroške.

Sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, s sklepom pa odločilo, da se revizija ne dopusti.

Zoper sklep sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila pritožbo. Navajala je, da ima toženec stalno na delu v tujini med 50 in 80 delavci. Davčna uprava je v nasprotju s sodiščem zavzela stališče, da delavci, ki so na delu v tujini, nimajo pravice do dnevnic. Sodišče druge stopnje nima pravne prakse o takem primeru, enako pa o njem še ni odločalo Vrhovno sodišče. Zato so po mnenju tožene stranke izpolnjeni pogoji iz 32. člena ZDSS za dovolitev revizije. Menila je, da bi bilo potrebno v sporni zadevi revizijo dopustiti.

Pritožba je bila ob upoštevanju določbe tretjega odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 - Uradni list RS, št. 2/2004) in v zvezi z določbo prvega odstavka 344. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.) vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodišče glede na določbe prvega odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 - Uradni list RS, št. 2/2004) dopusti revizijo, ki sicer glede na določbe 31. člena ZDSS-1 ne bi bila dovoljena, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju (prva alineja), ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo (druga alineja). Po določbi tretjega odstavka 32. člena ZDSS-1 je zoper sklep, s katerim sodišče druge stopnje ne dopusti revizije, dopustna pritožba samo iz razloga po drugi alineji prvega odstavka tega člena.

Tožena stranka v pritožbi sama navaja, da ni sodne prakse sodišča druge stopnje glede spornega vprašanja in da glede nje še ni odločitve Vrhovnega sodišča. Zato ni pogojev za dopuščeno revizijo, kot jih določa 32. člen ZDSS-1.

Ker pritožba ne navaja, v katerem primeru in kako naj bi šlo ob upoštevanju obravnavane odločbe za odstop od sodne prakse Vrhovnega sodišča niti se ne zatrjuje neenotnost v praksi sodišča druge stopnje o vprašanju, o katerem Vrhovno sodišče še ni odločalo, pritožbi tožene stranke ni mogoče ugoditi in dopustiti revizije, kot to predvideva četrti odstavek 32. člena ZDSS-1, zato je sodišče pritožbo zavrnilo v skladu z določbo 353. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 53/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-04-10

Stranka lahko umakne že vloženo pritožbo, dokler sodišče o njej ne odloči. To velja smiselno tudi za revizijo.

Tožnica sama krije stroške odgovora na revizijo.

Sodišče je ugodilo tožbenemu zahtevku in ugotovilo nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga, ki jo je dne 14.6.2005 podala tožena stranka tožnici. Hkrati je ugodilo tudi tožničinemu reintegracijskemu zahtevku.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je vložila tožena stranka dne 24.11.2006 revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava.

Tožnica je na revizijo odgovorila in priglasila stroške.

Dne 23.3.2007 je tožena stranka posredovala sodišču umik revizije, češ da sta s tožnico sklenili poravnavo o izvršitvi pravnomočne sodbe.

V skladu z 2. odstavkom 334. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 36/04) lahko stranka umakne že vloženo pritožbo dokler sodišče o njej ne odloči. Na podlagi določb 383. člena ZPP velja to smiselno tudi za revizijo. Ker o toženkini reviziji sodišče še ni odločalo, je bilo potrebno upoštevati njeno izjavo o umiku revizije.

Izrek o stroških temelji na 1. odstavku 155. člena ZPP, ker odgovor ne bi bistveno prispeval k odločitvi o reviziji.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Pri 42/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-01-30

sodba sodišča druge stopnje - nedovoljena pritožba

Pritožba zoper sodbo sodišča druge stopnje ni dovoljena.

Sodišče druge stopnje je s sodbo kot neutemeljeno zavrnilo toženčevo pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bilo tožencu iz naslova neplačanih premij prostovoljnega dodatnega zdravstvenega zavarovanja naloženo plačilo zneska 22.140 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi in stroški postopka. Hkrati je sklenilo, da se revizija zoper to sodbo ne dopusti, ker naj ne bi obstojali razlogi za dopustitev revizije iz 1. odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/04). Sodba in sklep sodišča druge stopnje vsebuje pravni pouk, da se lahko stranka zoper sklep o nedopustitvi revizije pritoži v 30 dneh.

Toženec je vložil pritožbo, ki jo je izrecno označil za pritožbo zoper sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani z dne 5.10.2006. Tudi iz obrazložitve pritožbe izhaja, da se pritožuje zoper navedeno sodbo, ker z njo ne soglaša. Niti iz naslova in opredelitve pritožbe in niti iz njene vsebine ni mogoče ugotoviti, da bi bila vložena zoper sklep o nedopustitvi revizije.

Pritožba je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Pritožba zoper sodbo sodišča druge stopnje ni dovoljena.

Na podlagi 1. odstavka 333. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 36/04) se smejo stranke pritožiti le zoper sodbo, izdano na prvi stopnji. Zoper sodbo sodišča druge stopnje niti ZDSS-1 in niti ZPP pritožbe ne dopuščata. Ker pritožba zoper sodbo sodišča druge stopnje ni dovoljena in jo zato po vsebini ni smelo obravnavati, je sodišče toženčevo pritožbo na podlagi določb 352. člena ZPP kot nedovoljeno zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 64/2006, enako tudi VIII Ips 204/2006, VIII Ips 230/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-05-29

opredelitev vrednosti spornega predmeta - dovoljenost revizije

Ker tožeča stranka premoženjskega zahtevka ni opredelila v denarnem znesku, niti ni v tožbi navedla vrednosti spornega predmeta, revizija ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin zahtevek za plačilo razlike plače za čas od 7.8.1998 do 1.9.2001 med osnovnim količnikom 2,20 in količnikom 2,40 z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Ugotovilo je, da je bila v spornem obdobju tožnici plača izplačevana v skladu z odločbo tožene stranke o plači na delovni dolžnosti referenta za prehrano z dne 9.6.1998, ki je postala dokončna in pravnomočna in da je tožnica na tej delovni dolžnosti tudi dejansko delala.

Sodišče druge stopnje je tožničino pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje. Soglašalo je, da je predstavljala pravno podlago za obračun in izplačilo tožničine plače dokončna in pravnomočna odločba o plači, v kateri je bil določen osnovni količnik za obračun plače v višini 2,20, ne glede na to, da je Zakon o razmerjih plač v javnih zavodih, državnih organih in organih lokalne skupnosti (ZRPJZ - Ur. l. RS, št. 18/94) določal za tipično podčastniško delovno mesto, na katero je bila z naslovnim činom višjega vodnika razporejena tudi tožnica, izhodiščni količnik 2,40.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vlaga tožnica revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je v spornem obdobju ves čas prejemala plačo v nasprotju z zakonom, ki je določal izhodiščni količnik za podčastniško dolžnost v višini 2,40 in dokončnost odločbe o obračunski osnovi ne odpravi takšne nezakonitosti. Pri tem bi moralo sodišče upoštevati, da uveljavlja tožnica denarno terjatev, ki je bila vezana le na uveljavljanje v petletnem zastaralnem roku.

Revizija je bila na podlagi 375. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 36/04) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije v Ljubljani in toženi stranki, ki nanjo nista odgovorila.

Na podlagi 2. odstavka 367. člena ZPP, v zvezi s 1. odstavkom 14. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS/94, Ur. l. RS, št. 19/94 in 20/98) je v premoženjskih sporih revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 4.172,93 EUR. Pri tem je odločilna vrednost spornega predmeta, ki je navedena v tožbi (2. odstavek 44. člena ZPP).

Tožeča stranka svojega premoženjskega zahtevka iz naslova razlike plače ni opredelila v denarnem znesku, niti v tožbi sicer ni navedla vrednosti spornega predmeta. V takem sporu pa revizija ni dovoljena, saj niso izpolnjeni pogoji iz 2. odstavka 367. člena ZPP. Zato je sodišče na podlagi 377. člena ZPP revizijo kot nedovoljeno zavrglo.

Opr. št: VIII Ips 204/2006, ECLI:SI:VSRS:2006:VIII.IPS.204.2006

Opr. št: VIII Ips 230/2006, ECLI:SI:VSRS:2006:VIII.IPS.230.2006

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 6/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-02-21

stvarna pristojnost - spor o pristojnosti - odškodninski spor - individualni delovni spor

Zgolj na podlagi navedbe tožnika, da uveljavlja plačilo odškodnine za škodo, ki jo je utrpel v posledici poškodbe pri delu, in brez ugotovitve, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju oziroma, da je bil k njej napoten na delo v smislu določb 57. člena ZDR, odškodninskega spora ni mogoče opredeliti za individualni delovni spor.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrožno sodišče v Novi Gorici.

Tožnik je s tožbo pri Okrožnem sodišču v Novi Gorici zahteval od tožene stranke plačilo zneska 2,100.000,00 SIT iz naslova odškodnine za nematerialno škodo, ki naj bi jo utrpel kot delavec A d.d., dne 5.8.2002 na delu v asfaltni bazi tožene stranke, ko je prišlo do počenja cevi na priklopu za polnjenje cisterne, ki je bila last tožene stranke.

Okrožno sodišče v Novi Gorici se je s sklepom P 103/2005 z dne 7.4.2005 v zadevi izreklo za stvarno nepristojno in po pravnomočnosti sklepa zadevo odstopilo Delovnemu sodišču v Kopru, Oddelek v Novi Gorici, kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču. Navedlo je, da gre za spor o odškodninski odgovornosti za poškodbo pri delu, torej za individualni delovni spor v smislu določb točke b) prvega odstavka 5. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/04).

Delovno sodišče pristojnosti ni sprejelo in je predlagalo, da v sporu o pristojnosti na podlagi drugega odstavka 25. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 36/04) odloči Vrhovno sodišče RS. Menilo je, da ne gre za individualni delovni spor, saj tožnik ne toži svojega delodajalca, temveč tretjo osebo.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrožno sodišče v Novi Gorici.

Iz navedb v tožbi izhaja, da je bil tožnik v delovnem razmerju pri A d.d., hkrati pa iz listin v spisu ne izhaja, da bi bil v času poškodbe s strani svojega delodajalca napoten na delo k toženi strani v smislu zagotavljanja dela delavca drugemu uporabniku (57. člen Zakona o delovnih razmerjih - ZDR, Ur. l. RS, št. 42/02). Samo ob izpolnitvi teh pogojev bi šlo za individualni delovni spor v smislu določb točke b) ali točke c) prvega odstavka 5. člena ZDSS-1. Zgolj navedba, da gre za plačilo odškodnine za škodo, ki jo je tožnik utrpel v posledici poškodbe pri delu, brez ugotovitve, da je bil tožnik pri toženi stranki v delovnem razmerju oziroma, da je bil k njej napoten na delo v smislu določb 57. člena ZDR, ni podlaga za opredelitev odškodninskega spora za individualni delovni spor.

Ker pravdni stranki nista bili v razmerju delavec in delodajalec oziroma delavec in uporabnik, temveč gre v delovnopravnem smislu za spor med tožnikom in tretjo osebo, je glede na določbe 1. člena ZPP za odločanje v tej zadevi stvarno pristojno sodišče splošne pristojnosti, glede na opredeljeno vrednost spora 2,100.000,00 SIT Okrožno sodišče v Novi Gorici, pri katerem je bila tožba vložena (prvi odstavek 32. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 122/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-04-24

Stranka lahko umakne vloženo revizijo, dokler sodišče o njej ne odloči.

Sodišče je ugodilo tožbenemu zahtevku, ugotovilo nezakonitost odpovedi tožnikove pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožena stranka podala dne 26.10.2004 in toženi stranki naložilo, da pozove tožnika nazaj na delo in mu prizna neprekinjene pravice iz delovnega razmerja.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka dne 8.1.2007 vložila revizijo, dne 30.3.2007 pa je posredovala sodišču pismeno obvestilo, da revizijo umika.

Na podlagi 2. odstavka 334. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 36/04) lahko stranka umakne vloženo pritožbo, dokler sodišče o njej ne izda odločbe. Na podlagi 383. člena ZPP velja smiselno to tudi za revizijo.

Ker sodišče o vloženi reviziji tožene stranke še ni odločilo, je moralo upoštevati izjavo tožene stranke o njenem umiku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.