Sodba II Ips 369/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-03-15

razlogi za revizijo - izpodbijanje dokazne ocene - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - navidezna pogodba

Dokazna ocena ne more biti predmet revizijske presoje. Določba 8. člena ZPP (prosta dokazna ocena) pomeni metodološki napotek za dokazno oceno. Kršitev te postopkovne določbe je zato podana (le), kadar dokazna ocena ni v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene, torej takrat, ko ni vestna, skrbna ter analitično sintetična, ne pa tudi, če bi bila vsebinsko neprepričljiva (ker bi bila v nasprotju z nenapisanimi, neformalnimi dokaznimi pravili).

V zapuščinskem postopku po 31.5.1996 umrlem F. S. st., očetu tožnice in prvega toženca, je tožnica smiselno zahtevala vrnitev darila za dopolnitev njenega nujnega deleža, za katerega je bila prikrajšana, ker je njen oče F. S. st. s sporno in po njenem mnenju navidezno pogodbo z dne 18.8.1995 (z aneksom z dne 14.12.1995) za življenja "prodal" oziroma po mnenju tožnice v resnici podaril vse svoje nepremičnine - hišo z dvema pripadajočima parcelama - vnukinji M. Š. (hčerki prvega toženca) in njenemu možu S. Š. za dogovorjeno kupnino (po predhodno opravljeni cenitvi) 7.703.426 SIT.

Po napotitvi tožnice na pravdo je sodišče prve stopnje v tem postopku tudi ob ponovnem sojenju v celoti zavrnilo oba njena primarno uveljavljana, zoper drugo toženko in tretjega toženca uperjena zahtevka, prav tako pa tudi tožničin podredno uveljavljan in zoper prvega toženca uperjen zahtevek. V prid oceni o pristnosti prodajne pogodbe kot veljavnega pravnega naslova za prenos lastništva je sodišče prve stopnje dalo prednost listinskim dokazom s tem v zvezi.

Sodišče druge stopnje je po obravnavi, opravljeni pred tem sodiščem, delno ugodilo tožničini pritožbi in sodbo sodišča prve stopnje v 1. točki njenega izreka tako spremenilo, da je ugotovilo navideznost 18.8.1995 sklenjene prodajne pogodbe, ki da prikriva veljavno darilno pogodbo, v ostalem pa je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Glede odločitve o delni spremembi prvostopenjske sodbe je sodišče druge stopnje izhajalo iz tožničinega položaja nujnosti dokazovanja predvsem negativnih dejstev in iz načela proste presoje dokazov z obrazložitvijo, da ima tudi sklenjen krog indicev, torej posrednih dokazov, načeloma enako dokazno moč kot neposredni dokaz. Zato je v prid svoji odločitvi med drugim upoštevalo, da je zapustnik (sicer sposoben za samostojno življenje domala do konca svojega življenja) živel v svoji hiši skupaj s prvim tožencem in njegovo ženo 22 let in da si ni želel preselitve v dom starejših oskrbovancev, da je bil ob sklenitvi sporne prodajne pogodbe star 88 let, da sta druga toženka in tretji toženec po pogodbi prevzela za kupca neznačilno in neobičajno obveznost nuditi prodajalcu potrebno pomoč in oskrbo na prodajalčevem domu dokler bo psihofizično sposoben skrbeti zase, zlasti pa dejstvo, da zapustnik ob smrti devet mesecev po prodaji svojih nepremičnin ni imel nobenega denarja - upoštevaje pri tem tudi odsotnost slehernih trditev tožene stranke v prid razumni razlagi zakaj denarja ni.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje sta druga toženka in tretji toženec vložila revizijo. Izpodbijata jo v delu o spremembi prvostopenjske sodbe (z ugoditvijo zoper njiju uperjenemu zahtevku tožnice), sklicujoč se pri tem na vse revizijske razloge iz prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku kot uveljavljane. Revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava utemeljujeta z očitkom napačne presoje sodišča druge stopnje, da obstaja sklenjen krog indicev, saj pri tem niso bila pretehtana vsa odločilna dejstva, zaradi katerih pride po mnenju revidentov tudi do prekinitve sklenjenega kroga posrednih dokazov, ki naj bi bili v prid odločitvi sodišča druge stopnje. Uporabljeni zakoni logike in življenjske izkušnje po mnenju revidentov vendarle niso prešli stopnje verjetnosti, medtem ko pozitivni dokazi s stopnjo prepričanja, če ne celo gotovosti, izpričujejo ravno obratno kot je ugotovilo sodišče druge stopnje. Pod okriljem uveljavljane bistvene kršitve določb pravdnega postopka (iz prvega odstavka 339. člena in 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku) pa revidenta navajata, da je sodišče druge stopnje spregledalo izpovedbi v ponovljenem postopku zaslišanih prič - sestavljalca prodajne pogodbe (hkrati odvetnika tožencev) in cenilca nepremičnin, spregledalo pa je tudi dejstvo, da je prodajalec sam urejal postopek v zvezi s formalizacijo pogodbe pri notarju in na davčni upravi. Podobno velja glede nagiba, ki je motiviral pokojnega prodajalca; da se je odločil nepremičnino prodati bodisi sorodnikom ali tretjim osebam, je odraz njegove želje, da hčerka (tožnica) iz njegovega premoženja ne dobi nič. Tudi ta okoliščina je življenjska in v skladu z zakoni logike, vendar izpodbijana sodba nima o tem nobenih razlogov. Sodišče druge stopnje je svoje sklepanje osredotočilo na dejstvo, da prodajalec ob smrti kljub trditvam o prejemu izdatne kupnine ni posedoval nobenega denarja, vendar pri tem ni upoštevalo cele vrste logično in življenjsko sprejemljivih možnih načinov porabe ali razpolaganja s prejeto kupnino. Revidenta predlagata obsegu izpodbijanja ustrezno spremembo sodbe sodišča druge stopnje (z učinkom vzpostavitve prvostopenjske sodbe v celoti), podredno pa njeno razveljavitev v izpodbijanem delu in vrnitev zadeve sodišču druge stopnje v novo sojenje pred spremenjenim senatom v tem obsegu.

Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 do 90/2005) vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, ter Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Kot izhodišče za preizkus materialnopravne pravilnosti izpodbijane odločitve je treba upoštevati določbe 66. člena v času sklenitve sporne pogodbe še veljavnega Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR). Po teh določbah navidezna pogodba nima učinka med pogodbenima strankama (prvi odstavek 66. člena); če pa navidezna pogodba prikriva kakšno drugo pogodbo, velja ta druga, če so izpolnjeni pogoji za njeno pravno veljavnost (drugi odstavek 66. člena). Glede na dejanske ugotovitve v pravnomočni sodbi je sodišče druge stopnje te določbe kot materialnopravno podlago izpodbijani odločitvi pravilno uporabilo. S tem v zvezi tudi v reviziji ni najti nobenega očitka sodišču druge stopnje. Ne moreta pa revidenta uspešno uveljaviti revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava z očitkom pomanjkljive presoje tudi dejstev o pretrganju verige indicev s posledico prekinitve sklenjenega kroga posrednih dokazov v prid izpodbijani odločitvi, niti z grajo ustreznosti izbora dokaznega standarda, uporabljenega za ugotavljanje pravno relevantnih dejstev. S temi trditvami namreč revidenta ne presežeta ravni izpodbijanja v pravnomočni sodbi ugotovljenega dejanskega stanja. Zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa revizije spričo določbe tretjega odstavka 370. člena ZPP ni mogoče vložiti.

Doslej obrazloženo velja tudi za nadaljnje revizijske trditve, ki jih revidenta ponujata v oporo (kot revizijski razlog) uveljavljanim bistvenim kršitvam določb pravdnega postopka. Dokazna ocena ne more biti predmet revizijske presoje. Določba 8. člena ZPP (prosta dokazna ocena) pomeni metodološki napotek za dokazno oceno. Kršitev te postopkovne določbe je zato podana (le), kadar dokazna ocena ni v skladu s formalnimi okviri proste dokazne ocene, torej takrat, ko ni vestna, skrbna ter analitično sintetična, ne pa tudi, če bi bila vsebinsko neprepričljiva (ker bi bila v nasprotju z nenapisanimi, neformalnimi dokaznimi pravili). Ker pa dokazni oceni sodišča druge stopnje po opravljeni obravnavi ni mogoče očitati, da ne bi upoštevala procesnih zahtev, ki jih izraža 8. člen ZPP, ostali revizijski očitki pa pomenijo le izpodbijanje same vsebine dokazne ocene, je očitek revidentov v smeri procesnih kršitev le navidezen: z njim revidenta v bistvu grajata na drugi stopnji sprejeto dokazno oceno in s tem (spričo določbe tretjega odstavka 370. člena ZPP v revizijskem postopku nedopustno) posegata v ugotovljeno dejansko stanje.

Če pa revidenta z očitkom, da izpodbijana sodba nima nobenih razlogov o namenu pravnega prednika tožnice in prvih dveh tožencev spraviti s prodajo hčerko (tožnico) ob možnost pridobitve premoženja po njem z dedovanjem, merita na bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, jima je treba odgovoriti, da neutemeljeno. Da o tem morebitnem namenu prednika ni izrecne obrazložitve v izpodbijani sodbi, je razumljivo, ker ga toženci v dosedanjem postopku niso nikoli zatrjevali na strani prednika oziroma zapustnika (če pa je bil ta namen njihov, ne more biti upošteven njim v prid). Sicer pa je prodajna pogodba sinalagmatska in bi po naravi stvari privedla le do transformacije zapustnikovega premoženja, ne pa do njegovega zmanjšanja ali morda izničenja.

Ker se po obrazloženem izkaže, da uveljavljani revizijski razlogi, ki bi bili upoštevni kot taki, niso podani, in ker velja enako tudi za po uradni dolžnosti upošteven revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava (371. člen ZPP), je bilo treba revizijo na podlagi določbe 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrniti.

ZOR člen 66.ZPP člen 8, 339, 339/2-14, 370, 371, 378.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.