Sodba II Ips 222/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-04-26

objektivna odgovornost - katastrofalna škoda - povrnitev negmotne škode - šport - tetraplegik - odgovornost letalskega društva - padalstvo kot nevarna dejavnost

Z včlanitvijo v društvo, ki se ukvarja s padalskim športom, član pristane na rizike, povezane s padalstvo. Zato društvo za škodo, ki jo član utrpi zaradi padalstva, lahko odgovarja le krivdno.

Vsaka stranka trpi svoje stroške revizijskega postopka.

Tožnica se je ponesrečila dne 25.4.1999 med pristankom ob padalskem trenažnem skoku na letališču A. Utrpela je katastrofalno škodo z nastopom tetraplegije, zaradi česar je proti toženi stranki, ki se ukvarja s padalskim športom, vložila tožbo na plačilo odškodnine v znesku 80.000.000 SIT (sedaj 333.834 EUR). Sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek zavrnilo, sodišče druge stopnje pa je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Sprejelo je stališče, da se je tožena stranka sicer ukvarjala z nevarno dejavnostjo, kar bi narekovalo odgovornost po določbi 173. člena ZOR, vendar pa je dokazala, da je prišlo do dogodka in nastanka škode izključno zaradi okoliščin na strani tožnice same: med padanjem proti tlom se je namreč onesvestila, tega pa tožena stranka ni mogla niti pričakovati niti predvideti.

Tožeča stranka vlaga revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugotovitvijo odgovornosti tožene stranke za tožnici nastalo škodo, glede višine vtoževane odškodnine pa vrnitev zadeve v ponovno sojenje. Meni, da sta sodišči druge in prve stopnje "delno opustili skrbno in poglobljeno pravno analizo te zapletene pravne in težke življenjske situacije". Pri tem je izpodbijana sodba padalski šport pravilno opredelila za nevarno dejavnost v smislu določbe 173. člena ZOR. Pri rednem izvajanju tega športa obstojajo tako številni riziki, da je možnost nastanka škode nesorazmerno povečana. Do poškodb lahko pride kljub predpisanim varnostnim ukrepom. Sodišče prve stopnje padalskega športa ni opredelilo za nevarno dejavnost, zaradi česar je sodišče druge stopnje zagrešilo procesno napako iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker ob drugačnem pravnem gledanju ni zadeve poslalo v novo sojenje zaradi ugotavljanja dejanskega stanja. Do spremenjene pravne razlage tudi tožeča stranka ni mogla zavzeti stališča. Določilo drugega odstavka 177. člena ZOR v obravnavanem primeru ne more priti v poštev. Tožena stranka je namreč tista, na kateri je trditveno in dokazno breme za obstoj ekskulpacijskih razlogov iz navedene zakonske določbe. Dejanje, ki bi toženo stranko razbremenilo odgovornosti, bi moralo biti izven sfere njene dejavnosti. Izpodbijana sodba o teh okoliščinah nima potrebnih razlogov. Revizija v tem pogledu ponuja razlago, da gre pri škodnem dogodku za slučaj, ki tožene stranke ne razbremeni. Tožnica si namreč ni sama povzročila nezavesti ob padalskem skoku. Izguba zavesti ne predstavlja vzroka, ki je izven padalske dejavnosti. Kljub zdravstvenim pregledom je namreč pri padalstvu potrebno predvideti poslabšanje zdravja padalca med skokom. V tej smeri bi bilo treba pribaviti in pregledati poročila o padalskih nezgodah, česar pa sodišči nižje stopnje nista opravili, čeprav je tožeča stranka to predlagala (procesna kršitev po določbi 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Izpodbijana sodba nima razlogov o vplivu izostanka preverjanja tožničinega znanja o padalskem športu na nastalo škodo. Ponovna seznanitev tožnice s pravili in riziki bi lahko privedla do njenega drugačnega ravnanja. Po določbah Pravilnika o padalstvu (Uradni list SFRJ, št. 73/89) mora namreč padalec po izteku devetdesetih dni od zadnjega skoka na praktično preveritev znanja, ki jo opravi učitelj padalstva. Tožnica pa je na dan škodnega dogodka v letu 1999 skakala prvič. Sicer pa je tečaje za izpite padalstva za plačilo organizirala tožena stranka, ki je za svoje storitve od uporabnikov, torej tudi od tožnice, zahtevala in prejela plačilo. Tožena stranka se torej s padalstvom ukvarja kot s svojo komercialno dejavnostjo. Tožena stranka bi morala poskrbeti tudi za ustrezno sklenitev zavarovalne pogodbe in o tem tožnico posebej opozoriti.

Revizija je bila dostavljena Vrhovnemu državnemu tožilstvu RS in toženi stranki, ki je nanjo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev.

Po določbi drugega odstavka 350. člena ZPP sodišče druge stopnje preizkusi sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri čemer pa pazi po uradni dolžnosti tudi na pravilno uporabo materialnega prava. To pomeni, da lahko ob dejanskem stanju, kakršno je ugotovljeno v sodbi sodišča prve stopnje, sprejme drugačno pravno razlago, ki pa odločitve o tožbenem zahtevku (lahko) ne spremeni. Drugačna pravna razlaga ima za posledico razveljavitev odločitve sodišča prve stopnje tedaj, kadar po sodišča druge stopnje ugotovljena (pravilna) pravna razlaga terja dopolnitev ali ponovno izvedbo dokaznega postopka. V tem primeru je sodišče druge stopnje sicer sprejelo pravno presojo, po kateri je - v nasprotju s pravno opredelitvijo, ki jo sprejema sodišče prve stopnje - opredelilo padalski šport kot nevarno dejavnost, vendar pa je v izčrpno ugotovljenem dejanskem stanju imelo na razpolago dovolj podatkov, da je lahko brez razveljavitve izpodbijane sodbe o stvari odločilo. Pravilnost na drugi stopnji sprejetega pravnega stališča je lahko vprašljiva, vendar zato izpodbijani sodbi še ni mogoče očitati v reviziji citiranih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, tako tudi ne kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP: tožeča stranka zaradi spremembe pravnega stališča ni bila prikrajšana za možnost obravnavanja, saj je v izpodbijani sodbi ponujeno stališče ves čas sama zagovarjala.

Revizija tudi neutemeljeno očita izpodbijani sodbi bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Razlogi sodbe so glede vzrokov za tožničin padec v popolnem skladju z ugotovljenimi dejstvi, pravna ocena o obstoju "ekskulpacijskih" razlogov iz drugega odstavka 177. člena ZOR pa je dovolj konsistentna, da jo je mogoče preizkusiti. Po presoji revizijskega sodišča navedena pravna presoja sicer ni pravilna, vendar zgolj zato izpodbijani sodbi ni mogoče očitati procesnih napak. To velja tudi za ostale revizijske trditve, ki se nanašajo na zatrjevani obstoj bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Gre za očitek, da izpodbijana sodba nima razlogov o tem, da bi - zaradi izključitve odgovornosti tožene stranke - bilo dejanje same tožnice izven sfere dejavnosti toženke, da bi morala tožena stranka, na kateri je trditveno in dokazno breme, v tej smeri te okoliščine posebej dokazati, sodbeni razlogi pa do njih zavzeti stališče in da je tožeči stranki bila odvzeta možnost obravnavanja pred sodiščem, ker ni bil sprejet njen predlog o pribavi in pregledu poročil o padalskih nezgodah. Tako se pokaže, da tožeča stranka s poudarjanjem procesnih kršitev iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v bistvu izpodbija dejanske ugotovitve, kar pa je v nasprotju z določbo tretjega odstavka 370. člena ZPP.

Sicer pa je odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka pravilna, vendar ob drugačni pravni razlagi, kakor jo sprejema izpodbijana sodba. Ne more biti dvoma, da je vrsta športov, med njimi tudi padalski šport, zelo nevarnih in da se posebej pri tako zvanih adrenalinskih športih izvajalci izpostavljajo velikim rizikom. Izvajanje padalskega športa je zato urejeno s Pravilnikom o padalstvu, ki ga citira revizija. Vendar pa to ne pomeni, da je športno društvo, v katerega se včlanjujejo padalci, v vsakem slučaju odgovorno za rizike, ki so povezani s padalstvom kot nevarnim športom. Tožena stranka je društvo, za katerega veljajo vsa pravila, ki se na društva nanašajo, predvsem pa, da se člani v društvo in njegovo dejavnost vključujejo prostovoljno (ne glede na morebitne denarne prispevke, ki jih plačujejo v obliki članarine ali kako drugače). Tudi tožnica se je v toženo stranko, ki poučuje in organizira padalstvo kot športno dejavnost, vključila povsem prostovoljno. S tem pa se je, kakor pri vseh drugih športih, ki so nevarni, zavedala rizikov in na nevarnosti in posledice pristala. Eventualne odgovornosti tožene stranke za tožnici nastalo škodo zato ni mogoče obravnavati po določbi 173. člena ZOR. Navedena zakonska določba o domnevi vzročnosti na podlagi objektivne odgovornosti zaradi ukvarjanja z nevarno dejavnostjo namreč ne more biti iztrgana iz splošnih načel o povzročitvi škode, predvsem iz določbe 154. člena ZOR, ki se nanaša na podlago za odgovornost za nastalo škodo. Tožena stranka kot društvo, v katerega se je tožnica prostovoljno včlanila, za škodo, nastalo ob izvajanju padalskega športa, ne more objektivno odgovarjati v skladu z določbo drugega odstavka 154. člena in z določbo 173. člena ZOR. Njena odgovornost je lahko le subjektivna, krivdna (prvi odstavek 154. člena ZOR). Tožeča stranka pa v dosedanjem postopku ni niti zatrjevala, niti dokazovala, da je tožena stranka pri izvajanju padalskega skoka, pri katerem se je tožnica poškodovala, karkoli storila, ali opustila storiti, kar bi vzročno prispevalo k nastanku škode. Nasprotno, dejanske ugotovitve, ki jih vsebuje predvsem sodba sodišča prve stopnje, obstoj okoliščin, ki bi morda dokazovale krivdno ravnanje tožene stranke, izključujejo. Ključni in po dejanskih ugotovitvah edini razlog za tožničin padec je bila nenadna nezavest na višini, odločilni za manevriranje pred doskokom. Ugotovljeno je, da nihče ni mogel predvideti, da bo do takšnega izjemnega stanja pri tožnici prišlo. Ob izostanku kakršnihkoli dejanskih in pravnih podlag za obstoj subjektivne, krivdne odgovornosti tožene stranke, torej tožene stranke ni mogoče obremenjevati za nastanek tožničine škode.

Večina revizijskih navedb, s katerimi tožeča stranka izpodbija razloge sodbe sodišča druge stopnje, ki - sicer pravno napačno - zavračajo odgovornost zaradi obstoja ekskulpacijskih razlogov iz določbe drugega odstavka 177. člena ZPP, zato niti ne terja posebnega obravnavanja. V tem obsegu se je mogoče strinjati s sklepanjem, ki ga sprejema izpodbijana sodba, da izostanek preverjanja tožničinega znanja pred skokom ni imel vpliva na nezgodo. Tožnica je bila namreč padalka z veljavnim dovoljenjem, ki ga je pridobila dne 24.2.1998, po opravljenih sedeminosemdesetih skokih. Stanje, ki je povzročilo tožničin padec in škodo, pa je tudi sicer bilo tako izjemno, da ga niti pojmovno ni mogoče povezati z eventualnim rezultatom ponovnega preverjanja znanja.

Ob ugotovitvi, da ima tožena stranka status društva, v katerega člani vstopajo prostovoljno, je tudi odveč razpravljanje o tem, ali se morda (deloma) ukvarja s komercialno dejavnostjo. Po dejanskih ugotovitvah toženka tudi ni bila dolžna skleniti zavarovanja zaradi nastanka škodne nevarnosti. Zavarovanje je bilo namreč priporočljivo, po dejanskih ugotovitvah, vsebovanih v izpodbijani sodbi, pa ni bilo obvezno. Revizija v tem pogledu s trditvijo, da bi moral vsak padalec pred skokom pisno potrditi, da ga je organizator seznanil s tem, da ni zavarovan, ali da mora zavarovanje dodatno doplačati, uveljavlja nova dejstva, kar pa - ne glede na to, da je opisana trditev v popolnem nasprotju z dejanskimi ugotovitvami - na revizijski stopnji po določbi 372. člena ZPP, ni dovoljeno.

Revizijsko sodišče je z zavrnitvijo revizije odločilo v skladu z določbo 378. člena ZPP, hkrati pa tudi, da obe stranki trpita stroške revizijskega postopka (165. v zvezi s 155. členom ZPP). Tožeča stranka sama trpi revizijske stroške, ker z revizijo ni uspela, tožena stranka pa stroške, ki so ji nastali z odgovorom na revizijo, ker je glede na stanje stvari revizijsko sodišče ugotovilo, da za pravdo niso bili potrebni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.