Sodba VIII Ips 316/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-01-09

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev pogodbene obveznosti - poziv na delo - neopravičen izostanek z dela

Tožena stranka je s tem, ko je tožnico pozvala nazaj na delo po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi, izpolnila svojo obveznost, ki ji je bila naložena s pravnomočno sodbo. Tožnica se na poziv ni odzvala in za to ni navedla utemeljenih razlogov. Njeno ravnanje pomeni kršitev pogodbe o zaposlitvi, kar je utemeljen razlog za izredno odpoved po 2. alineji 1. odstavka 111. člena ZDR.

Tožena stranka sama krije svoje stroške za odgovor na revizijo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga po drugi alineji prvega odstavka 111. člena ZDR. Posledično je zavrnilo tudi zahtevek za reintegracijo in denarne zahtevke. Sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka pravilno izvršila pravnomočno sodbo, po kateri je morala tožnico pozvati nazaj na delo in jo razporediti na delovno mesto prodajalec. V sodbi nikjer ni bilo navedeno, da bi jo bila dolžna vrniti na delo v prodajalno, v kateri je bila zaposlena ob prenehanju delovnega razmerja. Tudi iz sklenjene pogodbe o zaposlitvi z dne 15.7.1996 izhaja, da bo tožnica delo opravljala v poslovnih prostorih prihodkovnih centrov tožene stranke oziroma njenih enotah. Zato ni bilo treba tožnice razporejati v drugo prodajalno s posebnimi sklepi. Tožnica se ni javila na poziv na delo, s čimer je naklepoma huje kršila pogodbene in druge obveznosti iz delovnega razmerja in jasno pokazala, da z delom ne namerava pričeti. Tožnica se zagovora ni udeležila, čeprav je bila nanj vabljena.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo prvostopnega sodišča.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga tožeča stranka revizijo "iz vseh revizijskih razlogov". Ponavlja svoje stališče, da bi morala tožena stranka tožnico sprejeti nazaj na isto delo in jo šele nato razporejati. Zato do reintegracije sploh ni prišlo in ji je bilo odpovedano preden se je vrnila nazaj na delo. Sodišče je kršilo materialno pravo, ker je "delovnopravni položaj tožnice tolmačilo v njeno škodo". Nejasni so razlogi, zakaj se tožnica ne more sklicevati na diskriminacijo, saj gre za pravno in ne dejansko vprašanje. Pritožbeno sodišče je zamolčalo vso pritožbo, zato jo tožnica ponavlja (prepiše) v reviziji kot "izsiljeni revizijski razlog".

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (uradno prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in toženi stranki, ki je nanjo odgovorila in predlaga, da jo sodišče kot neutemeljeno zavrne.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Po izrecni določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato ni mogoče upoštevati tistih navedb v reviziji, ki se nanašajo na nestrinjanje tožeče stranke z ugotovljenim dejanskim stanjem in z dokazno oceno sodišča. Revizija pa uveljavlja predvsem to.

Ob pavšalni navedbi, da izpodbija pravnomočno sodbo "iz vseh revizijskih razlogov", v celotni reviziji ni ne izrecno ne smiselno navedeno nič, iz česar bi bilo mogoče ugotoviti, katere revizijske razloge ima v mislih. Zato revizijsko sodišče niti ni moglo preizkušati izpodbijane sodbe glede morebitnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka.

Revizija je samostojno in izredno pravno sredstvo, ki se lahko vloži le iz izrecno navedenih razlogov. Sklicevanje na pritožbene navedbe oziroma njihovo ponavljanje je zato neupoštevno. Utemeljitev ponavljanja pritožbenih navedb je tudi nekorektna. Sodišče druge stopnje ni "zamolčalo vse pritožbe" in ima razloge o pritožbenih navedbah. V skladu s prvim odstavkom 360. člena ZPP seveda le o tistih, ki so odločilnega pomena in sodba tudi jasno pove, katera dejstva so za odločitev bistvena oziroma pomembna.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.Pri materialnopravni presoji izpodbijane sodbe je revizijsko sodišče vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje. Dejanska ugotovitev nižjih sodišč je, da je tožena stranka na podlagi pravnomočne sodne odločbe tožnici "vzpostavila" delovno razmerje in jo pozvala nazaj na delo na delovno mesto prodajalec I v eno svojih poslovnih enot. Samo to je bila tožena stranka dolžna storiti na podlagi pravnomočne sodbe opr. št. Pd 6/2000-25 z dne 4.7.2002 v zvezi s sodbo opr. št. Pdp 1527/2002-3 z dne 4.2.2004. Iz navedene pravnomočne sodbe ne izhaja obveznost vrnitve nazaj na delo v točno tisto poslovno enoto, v kateri je bila tožnica zaposlena pred prenehanjem delovnega razmerja v letu 2000.

Sodišče druge stopnje se v izpodbijani sodbi pravilno sklicuje na pogodbo o zaposlitvi z dne 22.7.1996, kot pogodbo, ki je veljala ob prenehanju delovnega razmerja v letu 2000 in ki, gledano z današnjega pogodbenega razmerja, ni bila zakonito odpovedana (kar je smiselno pomenilo prejšnje prenehanje delovnega razmerja na podlagi disciplinske sankcije). To pomeni, da ta pogodba še vedno oziroma že spet velja. Po tej pogodbi pa sta se stranki dogovorili, da bo tožnica delo prodajalke I opravljala v poslovnih prostorih prihodkovnih centrov M. oziroma njenih enotah. Ob taki določbi pogodbe je neutemeljeno zatrjevanje tožnice, da bi jo morala tožena stranka najprej "reintegrirati" na delo v poslovno enoto, v kateri ji je delovno razmerje leta 2000 prenehalo in jo šele potem "razporediti" drugam.

Tožena stranka je s tem, ko je tožnico pozvala nazaj na delo po sklenjeni pogodbi o zaposlitvi, izpolnila svojo obveznost, naloženo ji s pravnomočno sodbo. Tudi kraj opravljanja dela (poslovalnica v A.) je bil v skladu s sklenjeno pogodbo, zato tudi ni bilo treba v tem delu pogodbe kakorkoli spreminjati ali dopolnjevati (nove pogodbe zaradi morebitne spremembe kraja dela pa ni treba skleniti - drugi odstavek 47. člena ZDR). Tožnica se na poziv ni odzvala in za to ni navedla utemeljenih razlogov. Za tako svoje ravnanje pa mora sama nositi posledice. Njeno ravnanje pomeni kršitev pogodbe o zaposlitvi, kar je utemeljen razlog za njeno odpoved po drugi alineji prvega odstavka 111. člena ZDR. Po ugotovitvah sodišča so bili izpolnjeni tudi drugi pogoji za zakonitost odpovedi (določeni v 83. in 110. členu ZDR).

Glede na navedeno je revizijsko sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

Ker navedbe v odgovoru na revizijo niso prispevale ničesar bistvenega k odločitvi, krije tožena stranka sama svoje stroške tega odgovora (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.