Sklep II Ips 358/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-04-18

stvarne napake - odgovornost prodajalca - konkurenca odgovornosti za stvarne napake in garancije za brezhibno delovanje stvari

Odgovornost za stvarne napake in garancija za brezhibno delovanje prodane stvari se do izpolnitve zahtevkov iz ene ali druge oblike odgovornosti ne izključujeta.

Uveljavljanje garancije ne more pomeniti za kupca izgubo pravice do izbire sankcij iz naslova jamčevanja - da zato, ker je uveljavljal garancijo, nima pravice do izbire med sankcijami iz 488. člena ZOR.

Reviziji se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je toženo stranko zavezalo, da mora tožnici izročiti drugo (novo) osebno vozilo znamke Renault Twingo Pack z nosilnostjo 410, močjo kW 43/60 in z delovno prostornino 1149 ccm, skupaj s pripadajočimi dokumenti, tožnica pa mora toženi stranki vrniti dne 10.7.2000 kupljeno vozilo Renault Twingo Pack, na katerem so bile ugotovljene napake. Toženo stranko je zavezalo, da mora tožnici povrniti 488.549,00 SIT pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18.11.2003 dalje.

Pritožbeno sodišče je pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo. To je storilo zato, ker se je tožnica odločila za odpravo napak in to v pretežnem delu tudi realizirala, saj so ji pri Avtohiši ... iz naslova garancije avtomobil v pretežnem delu popravili. Ker je tako opravila izbiro med zahtevkoma iz prve točke prvega odstavka 488. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - ZOR) ne more zahtevati izročitve drugega (novega) avtomobila brez napak.

Zoper to sodbo je tožnica vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču očita, da je prekoračilo svoja pooblastila, saj tožena stranka sodbe prve stopnje ni izpodbijala tudi iz razloga, zaradi katerega je pritožbeno sodišče pritožbi ugodilo in sodbo prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo. Razen tega se pritožbeno sodišče ni opredelilo do dejstev, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje. Razlogi, s katerimi pritožbeno sodišče utemeljuje zavrnitev zahtevka, so tudi v nasprotju z vsebino listin in zapisnikov in so sploh taki, ki jih tožena stranka ni zatrjevala. Pritožbeno sodišče bi se vsekakor moralo opredeliti do dejstev, ki so bili podlaga za to, da je sodišče prve stopnje zahtevku ugodilo. Sodišče je zgolj na podlagi izjav same tožnice, da je pri Avtohiši ... uveljavila popravilo nekaterih od množice ugotovljenih napak, prišlo do zaključka, da je s tem izgubila pravico zahtevati izročitev drugega (brezhibnega) avtomobila. Stališče pritožbenega sodišča je tudi v nasprotju s tistim, ki ga je v tej zadevi razkrilo v razveljavitvenem sklepu. Takrat je prvostopenjskemu sodišču očitalo zgolj to, da se ni opredelilo do trditvene podlage tudi v smeri, ki jo narekuje določba 485. člena ZOR, nič pa ni reklo o 1. točki prvega odstavka 488. člena ZOR in o izčrpanju pravice do izbire med posameznimi jamčevalnimi zahtevki.

Tožnica je najprej uveljavljala zahtevek na podlagi 502. člena ZOR, se pravi iz garancije, in v tem okviru so ji najprej popravili samo počene ročke. Ko je ugotovila še ostale napake, je prav tako zahtevala popravilo iz naslova garancije. Ker pa tožena stranka tega ni storila, se je odločila, da vozilo izroči v pregled izvedencu. Ko je dobila njegovo mnenje, je svoj zahtevek oprla na določbe 478., 485. in 488. člena ZOR. Tožnica je torej v prvi fazi odkrivanja napak uveljavljala pravice iz garancije. Ker pa tožena stranka napak ni odpravila, je tožnica angažirala izvedenca, ki je poleg ostalih ugotovil še dodatno (in hudo) napako ter sprejel oceno, da vozilo ni bilo prodano kot novo. Tožnica je nato na podlagi 1. točke prvega odstavka 488. člena ZOR zahtevala izročitev drugega avtomobila. To pomeni, da ni izgubila pravic, ki ji jih zagotavljajo določbe o jamčevanju za napake. Če napak, katerih popravilo je zahtevala na podlagi garancije, niso odpravili, to ne pomeni, da je zato izgubila zahtevke, ki gredo iz naslova jamčevanja za napake. Kopičenje jamčevalnih zahtevkov sicer ni dopustno, dovoljeno pa je njihovo zaporedno uveljavljanje. Če postane izpolnitev nemogoča, ali je prodajalec ne izpolni, lahko kupec izbere drug zahtevek.

Tožena stranka je odgovorila na revizijo, pri čemer oporeka tožničinim stališčem o bistvenih kršitvah določb postopka ter soglaša s pravnim stališčem pritožbenega sodišča.

Revizijski očitki, da je pritožbeno sodišče prekoračilo pooblastila, ki jih dajejo določbe 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP), niso utemeljeni. Sodišče druge stopnje namreč pazi na pravilno uporabo materialnega prava po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP) in v tem okviru je tako ravnalo tudi v obravnavanem primeru. Sodbo prve stopnje je spremenilo, ker je bilo mnenja, da je sodišče prve stopnje spregledalo določbo 1. točke prvega odstavka 488. člena ZOR, po kateri se kupec, ko se je odločil za eno od jamčevalnih sankcij (in tako opravil izbiro med njimi) nima pravice premisliti (ter uveljavljati drugo jamčevalno sankcijo). Dejansko podlago pravnega sklepa, da tožbeni zahtevek za izročitev drugega avtomobila ni utemeljen, je imelo sodišče druge stopnje v neprerekanih tožničinih navedbah "da je pri Avtohiši ... že uveljavljala zahtevek iz garancije" in da "so bile iz naslova garancije popravljene naslednje napake: nepravilno delovanje volana oziroma kolotek; nepravilno delovanje menjalnika; da so ji prebarvali odbijače na delu, kjer se je barva luščila; da so zamenjali ročke" (gl. predzadnji odstavek na četrti strani sodbe prve stopnje). Glede na táko pravno stališče pritožbenega sodišča ni bilo potrebe obravnavati vprašanj, ki so pomembna za uporabo določbe 485. člena ZOR. Očitki, da je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP zato niso utemeljeni.

Drugače je glede uporabe materialnega prava. Pritožbeno sodišče ima sicer prav, da gre v primerih jamčevalnih sankcij po 488. členu ZOR za alternativno obveznost (403. člen ZOR). Prodajalčeva obveznost ima namreč več predmetov (več jamčevalnih zahtevkov), vendar mora, da bi bil prost obveznosti, dati le enega (izpolniti enega od jamčevalnih zahtevkov), pri tem pa daje zakon pravico do izbire kupcu, kar jasno izhaja iz napovednega stavka prvega odstavka 488. člena ZOR. Po 404. členu ZOR pa je izbira opravljena, ko stranka, ki ima to pravico (pri odgovornosti za stvarne napake je to kupec), obvesti drugo stranko (prodajalca) o tem, kaj je izbrala, in se od takrat ne more več spremeniti. Če torej kupec kot jamčevalno sankcijo uveljavlja zahtevek za popravilo, se potem, ko je to že sporočil prodajalcu, ne more premisliti in zahtevati druge (brezhibne) stvari (ali zmanjšanje kupnine ali odstop od pogodbe).

Vendar to ne velja, če kupec uveljavlja jamčevalne zahtevke iz različnih pravnih podlag. Odgovornost za stvarne napake ima namreč drugačno podlago od odgovornosti iz garancije za brezhibno delovanje prodane stvari. Zahtevki so sicer podobni (nekateri celo enaki) in imajo enak ekonomski cilj (doseči pravilno izpolnitev poslovne obveznosti), vendar je pravni temelj obeh vrst jamčevanja različen(1). Pomembna razlika je že v tem, da je pri garanciji za brezhibno delovanje prodane stvari določen vrstni red uveljavljanje zahtevkov - kupec nima pravice izbirati med zahtevkom za odpravo okvare in zahtevkom za zamenjavo stvari, saj je vrstni red uveljavljanja teh zahtevkov določen z zakonom(2). Po prvem odstavku 501. člena ZOR lahko kupec od proizvajalca in prodajalca zahteva, da stvar, ki ne deluje brezhibno, v primernem roku popravi. Samo če proizvajalec oziroma prodajalec stvari v tem roku ne popravi, lahko kupec zahteva, da mu izroči drugo stvar, ki deluje brezhibno. Drugače je pri odgovornosti za stvarne napake - tu ima kupec pravico do izbire.

Ko je tako, tudi ni mogoče govoriti o isti obveznosti, se pravi o tem, da gre pri odgovornosti za stvarne napake in pri odgovornosti iz garancije za isto obveznost z različnimi predmeti. To izhaja že iz tega, da so za nastanek ene in druge obveznosti različni pogoji, različni so tudi roki, v katerih jih je mogoče uveljaviti, in, kar je (v konkretnem primeru še posebej) pomembno, različni so tudi subjekti odgovornosti. Pri odgovornosti za stvarne napake je to (samo) prodajalec, pri garanciji za brezhibno delovanje prodane stvari pa poleg njega še proizvajalec. Odgovornost za stvarne napake in garancija za brezhibno delovanje prodane stvari se do izpolnitve zahtevkov iz ene ali druge oblike odgovornosti tako ne izključujeta. Smisel garancije tudi ni v tem, da bi ožila ali omejevala pravice kupcev, da bi ti zavoljo uveljavljanja zahtevkov iz garancije (kjer ni pravice do izbire) ne imeli pravice do izbire zahtevkov, ki jih daje odgovornost za stvarne napake. Uveljavljanje garancije ne more pomeniti za kupca izgubo pravice do izbire sankcij iz naslova jamčevanja - da zato, ker je uveljavljal garancijo, nima pravice do izbire med sankcijami iz 488. člena ZOR.

Kupčevo uveljavljanje zahtevka iz garancije tako ne pomeni izbire med različnimi predmeti iste obveznosti, ki bi mu odvzelo pravico uveljavljati jamčevalne zahtevke iz naslova odgovornosti za stvarne napake. V obravnavanem primeru, ko nosilni argument pritožbenega sodišča, da je bila tožnica "že opravila izbiro med zahtevkoma iz 1. točke prvega odstavka 488. člena ZOR", temelji na ugotovitvi "da je tožnica zahtevala odpravo napak na kupljenem avtomobilu iz naslova garancije in so jih v tem okviru v Avtohiši ... tudi dejansko v pretežnem delu popravili", je to še posebej očitno. Stališče pritožbenega sodišča, da je tožnica s tem opravila izbiro in zato izčrpala možnost zahtevati izročitev drugega avtomobila brez napak, je tako napačno. Ker se zaradi tega pritožbeno sodišče ni ukvarjalo s pritožbenimi navedbami (ki gredo tudi v smeri izpodbijanja dejanske ugotovitve, da je tožena stranka vedela za napake), je revizijsko sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču druge stopnje v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP).

Glede na vse povedano posebni napotki za nadaljnje delo niso potrebni.

Op. št. (1): Prim. Cigoj, Komentar obligacijskih razmerij, III knjiga, Uradni list SRS, Ljubljana 1985, str. 1492. Op. št. (2): Prim. N. Plavšak, Obligacijski zakonik s komentarjem (posebni del), 3. knjiga, GV založba, Ljubljana, 2004, str. 213.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.