Sodba in sklep II Ips 449/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-08-30

ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

povrnitev škode - odškodninska odgovornost delodajalca - nesreča pri delu - odgovornost za škodo od nevarne stvari - objektivna odgovornost - pojem nevarne stvari - poledenel železen regal - ravnanje oškodovanca - zmotna uporaba materialnega prava - vmesna sodba - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

Pravna ocena pritožbenega sodišča, da gre pri poledenelem regalu, po katerem se pleza, za nevarno stvar, je napačna. Iz ugotovljenih dejstev izhaja, da se je tožnik sam odločil za plezanje po poledenelem regalu, da bi vzel material, in, da se dogaja in dopušča, da delavci sami vzamejo material iz skladišča, vendar le, če gre za kose, ki niso na regalu oziroma so tako visoko, da jih je mogoče doseči z roko. Pritožbeno sodišče je tako napačno štelo ravnanje tožnika kot sestavni del pojma nevarne stvari, saj je nevarna stvar lahko samo stvar, ki je taka sama po sebi, in to ob redni rabi in običajni pazljivosti. Do nesreče ni prišlo zaradi nevarnosti stvari, ampak zaradi nenamenske uporabe, za katero se je tožnik sam odločil. Izvor nevarnosti potemtakem ni poledenel regal, temveč neprimerno ravnanje tožnika. Samo dejstvo, da je škoda v vzročni zvezi z lastnostjo neke stvari (poledenelost regala), pa tudi ne zadošča za presojo, da gre za nevarno stvar v smislu 173. člena ZOR.

Revizija tožeče stranke in revizija stranskega intervenienta na strani tožene stranke zoper odločitev o plačilu odškodnine za premoženjsko škodo v znesku 230.000 SIT (sedaj 959,77 EUR) se zavržeta.

Revizija tožeče stranke se v ostalem delu zavrne.

Reviziji stranskega intervenienta na strani tožene stranke se v ostalem delu ugodi in se izpodbijana sodba v ugodilnem delu spremeni tako, da se pritožba tožeče stranke v delu zoper odločitev o tožbenem zahtevku glede plačila odškodnine za nepremoženjsko škodo zavrne in se potrdi zavrnilna sodba sodišča prve stopnje.

Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek za plačilo 230.000 SIT (sedaj 959,77 EUR) z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 1.10.1999 do plačila in 6.600.000 SIT (sedaj 27.541,31 EUR) z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 20.1.2001 do plačila, podrejeno od 1.1.2002 do plačila. Sodišče prve stopnje je odločitev oprlo na oceno, da ne gre za nevarno dejavnost in tako ni objektivne odgovornosti, hkrati pa tudi ni podana subjektivna odgovornost tožene stranke, saj iz tožnikovih trditev ni moč razbrati, v čem naj bi bilo toženkino nedopustno ravnanje, ki je povzročilo nesrečo, in kako naj bi takšno ravnanje povzročilo zatrjevano škodo.

Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje glede temelja spremenilo tako, da je odškodninski zahtevek tožnika po temelju utemeljen do 25%. Odločitev glede stroškov postopka je razveljavilo in zadevo glede stroškov postopka ter v obsegu glede določitve višine odškodnine vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ostalem delu je tožnikovo pritožbo zavrnilo in v nerazveljavljenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritožbeno sodišče je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo zato, ker prvostopenjsko sodišče ni v zadostni meri upoštevalo okoliščine, da se je dogajalo in dopuščalo, da so delavci material iz skladišča jemali sami, zato ni sprejelo zaključka, da se je tožnik lotil dela, ki ni sodilo v njegovo delovno področje, in da ni upošteval pravil o načinu izdajanja materiala iz skladišča. Pritrdilo pa je stališču sodišča prve stopnje, da se je tožnik, s tem ko je splezal na poledenel regal (nevarna stvar), sam spravil v položaj povečane nevarnosti, zaradi česar je njegov prispevek k škodnemu dogodku zelo velik. Tožena stranka ni dokazala, da dejanja tožnika ni mogla pričakovati in se njegovim posledicam ne izogniti ali jih odstraniti. Čim je tožena stranka dopustila, da so delavci sami hodili po material, je lahko pričakovala, da bodo delavci material, ki se da nositi z roko, jemali ne samo s tal, ampak tudi s tiste višine regala, ki ni dostopna s tal, da bodo splezali na regal in z njega jemali manjše kose.

Proti tej sodbi sta pravočasni reviziji vložila tožnik in stranski intervenient na strani tožene stranke. Stranski intervenient vlaga revizijo iz razloga napačne uporabe materialnega prava in kršitev določil postopka in predlaga, da se reviziji ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne . Meni, da objektivna odgovornost tožene stranke ni podana, saj poledenel regal ni nevarna stvar, če se uporablja na običajen način oziroma, če se po njem ne pleza. Višje sodišče je zmotno uporabilo materialno pravo, ko je ocenilo, da gre za nevarno stvar. Običajna raba regala je bila takšna, da se je uporabljal viličar, ali pa se je material jemal s polic s tal, nikoli pa se po njem ni plezalo. Zaradi navedenega bi tudi v primeru, če bi šlo za objektivno odgovornost tožene stranke, izhajalo, da tožena stranka dejanja tožnika ni mogla pričakovati. Da je bilo dejanje tožnika ne samo v nasprotju z zakonom in navodili, temveč zelo neobičajno, je ugotovilo tudi pritožbeno sodišče v obrazložitvi (2. odstavek na 4. strani), zato je obrazložitev sama s seboj v nasprotju, saj lahko tožena stranka pričakuje le običajno ravnanje delavcev. V tem delu je obrazložitev tudi pomanjkljiva, saj ne pojasni, zakaj naj bi tožena stranka takšno ravnanje pričakovala in na kakšnem način naj bi ga odvrnila. Tožnik je za nastanek nezgode kriv sam. Glede na navedeno odgovornost tožene stranke ni podana niti po načelu krivdne niti po načelu objektivne odgovornosti.

Tožnik je vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava v zavrnilnem delu, ter predlaga, da se reviziji ugodi in se poleg že ugotovljene odgovornosti tožene stranke za tožniku nastalo škodo odloči, da je tožena stranka odgovorna tožniku za nadaljnjo škodo do 75%, sam tožnik pa je odgovoren do 25%. Vzrok za poškodbo je regal, ki je bil po svojem ustroju (visok in poledenel) nevarna stvar in iz nevarne dejavnosti jemanja materiala iz tega regala v navedenih pogojih. Tožena stranka ni dokazala, da vzrok za nastanek škode ni izviral iz nevarne stvari oz. nevarne dejavnosti. Tožnik na podlagi izvedenih dokazov ocenjuje, da je odgovornost (prispevek tožnika) za lastno škodo največ 25 %, odgovornost tožene stranke pa je 75%. Tožnik meni, da je podana tudi krivdna odgovornost tožene stranke, torej tudi njeno nedopustno ravnanje, ko ni zagotovila takšnih pogojev dela, da delavcem ne bi bilo potrebno jemati manjših kosov materiala (delovodja je bil navedenega dne odsoten z dela in ni bilo materiala za izdelavo izdelka, ki ga je tožnik moral narediti po delovnem nalogu). Navedene opustitve se lahko upoštevajo kot nedopustno ravnanje tožene stranke.

Reviziji sta bili vročeni Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije ter nasprotnima strankama (375. člen Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP). Tožnik na revizijo stranskega intervenienta ni odgovoril.

Tožena stranka je na revizijo tožnika odgovorila. Strinja se z dejanskimi ugotovitvami in odločitvami sodišč in poudarja, da tožnik ne navaja nič novega in odločilnega, kar bi potrdilo obstoj revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Dejansko revizijske navedbe opira na nedopustno tolmačenje dejanskega stanja, zato predlaga zavrnitev revizije.

Reviziji v delu zoper izpodbijano odločitev o podlagi tožbenega zahtevka glede plačila odškodnine za premoženjsko škodo nista dovoljeni, v preostalem delu pa je revizija stranskega intervenienta utemeljena, medtem ko revizija tožeče stranke v preostalem delu ni utemeljena.

Odločitev, vsebovana v sodbi pritožbenega sodišča oziroma v vmesni sodbi, je odločitev o utemeljenosti podlage konkretnega dajatvenega zahtevka, ki ga sicer vsebuje končna sodba. Obseg izpodbijanja in dovoljenost izrednega pravnega sredstva je zato treba presojati na enak način, kot bi ga stranki smeli uveljavljati zoper končno sodbo.

Tožnik je poleg zahtevka za povrnitev nepremoženjske škode (plačilo 6.600.000 SIT (sedaj 27.541,31 EUR)) uveljavljal tudi zahtevka za povrnitev premoženjske škode (izgubo na prejemkih v skupni višini 210.000 SIT (sedaj 876,30 EUR) in stroške prevoza v višini 20.000 SIT (sedaj 83,44 EUR)), ki imata drugačno pravno in drugačni dejanski podlagi. Ker je sodišče druge stopnje z vmesno sodbo o podlagi tožbenega zahtevka odločilo, da je tožena stranka odgovorna tožniku za nastalo škodo v deležu 25%, lahko z revizijo stranskega intervenienta na strani tožene stranke izpodbijani del znaša le navedenih 25%, kar ob upoštevanju zgoraj navedenih zneskov znaša 52.500 SIT (sedaj 219,07 EUR) in 5.000 SIT (sedaj 20,86 EUR). Iz vsebine revizije tožnika izhaja, da uveljavlja navedeno odgovornost v višini 75%, zato lahko izpodbijani del zanj znaša le 50%, kar pomeni 105.000 SIT (sedaj 438,15 EUR) in 10.000 SIT (sedaj 41,72 EUR). Pravici do revizije se v konkretnem primeru za vse zahtevke ugotavljata ločeno (41. člen ZPP). To pomeni, da v delu, s katerim izpodbijata del sodbe, ki se nanaša na odločbo o zahtevkih za povrnitev premoženjske škode, reviziji nista dovoljeni, saj njuni vrednosti ne dosegata revizijskega praga 1.000.000 SIT (sedaj 4.172,93 EUR) (drugi odstavek 367. člena ZPP). Revizijsko sodišče je zato obe reviziji v tem delu zavrglo (377. člen ZPP).

O utemeljenosti revizije stranskega intervenienta in neutemeljenosti revizije tožeče stranke:

Dejansko stanje, ugotovljeno na nižjih stopnjah sojenja, je naslednje:– tožnik se je poškodoval 26.2.1999 pri delu kot delavec tožene stranke, ko je potem, ko ni imel pripravljenega materiala za izvršitev naročenega dela, sam šel v zunanje skladišče, splezal na poledeneli železni regal, visok približno 3 do 3,5 m na višino približno 1,60 do 1,80 m, da bi vzel želeni material, pri tem pa mu je na poledeneli podlagi spodrsnilo, padel je na tla in se telesno poškodoval; – za preskrbo materiala, ki ga je tožnik rabil pri delu, je zadolžen njegov neposredni vodja, ki material naroči pri skladiščniku, ta pa ga dostavi na tožnikovo delovno mesto; – za omenjeni način dela je tožnik vedel, ker je vsak delavec seznanjen z načinom izdaje materiala iz skladišča; – zgodi se, če gre za manjše kose materiala (gre za kose, ki sploh niso na regalu, temveč so na paletah ali na nižjem regalu, ki je toliko visok, da ga je mogoče doseči s tal), ki jih je mogoče prinesti na rokah, da delavci sami vzamejo material iz skladišča in nato povedo skladiščniku; – material, ki ga je tožnik hotel vzeti, je bila kovinska plošča približnih izmer 1 cm x 4 cm x 2 m, težka približno 12 kg.

Revizijski očitek stranskega intervenienta, da je obrazložitev izpodbijane sodbe sama s seboj v nasprotju in pomanjkljiva (bistvena kršitev pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP), ne drži. Stališče pritožbenega sodišča je, da je podana objektivna odgovornost tožene stranke. Ocena sodišča, da dejanje tožnika ni bilo nepričakovano, ni v nasprotju z oceno, da je bilo neobičajno. To je razvidno tudi iz tega, da sodišče izraza uporablja v povsem različnem kontekstu, in sicer prvega pri presoji po drugem odstavku 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - ZOR, v povezavi s 1060. členom Obligacijskega zakonika, Uradni list RS, št. 83/01 in nasl.), ki se nanaša na popolno oprostitev odgovornosti, drugega pa pri presoji po tretjem odstavku istega člena, ki se nanaša na delno oprostitev odgovornosti. Obrazložitev tudi ni pomanjkljiva, saj je breme dokazovanja dejstev iz drugega odstavka 177. člena ZOR na strani tožene stranke, ki jih po oceni pritožbenega sodišča ni dokazala. V sodbi, ki sledi stališču, da je podana objektivna odškodninska odgovornost tožene stranke, tako niti ni potrebno pojasnjevati, zakaj naj bi tožena stranka pričakovala dejanje tožnika in kako bi se mu lahko izognila, čeprav je pritožbeno sodišče kratko in poenostavljeno navedlo tudi te razloge, ki jih vidi v tem, da se je dopuščalo delavcem, da sami jemljejo material.

Revizijsko sodišče pa soglaša z revizijskim očitkom zmotne uporabe materialnega prava, da ni podana objektivna odgovornost tožene stranke, ker ne gre za nevarno stvar. Pravna ocena pritožbenega sodišča, da gre pri poledenelem regalu, po katerem se pleza, za nevarno stvar, je napačna. Iz ugotovljenih dejstev, ki jih je potrdilo tudi pritožbeno sodišče in so za revizijsko sodišče dokončna (tretji odstavek 370. člena ZPP), izhaja, da se je tožnik sam odločil za plezanje po poledenelem regalu, da bi vzel material, in da se dogajalo in dopuščalo, da delavci sami vzamejo material iz skladišča, vendar le, če gre za kose, ki niso na regalu oziroma so tako visoko, da jih je mogoče doseči z roko. Pritožbeno sodišče je tako napačno štelo ravnanje tožnika kot sestavni del pojma nevarne stvari, saj je nevarna stvar lahko samo stvar, ki je taka sama po sebi, in to ob redni rabi in običajni pazljivosti. Do nesreče ni prišlo zaradi nevarnosti stvari, ampak zaradi nenamenske uporabe, za katero se je tožnik sam odločil. Izvor nevarnosti potemtakem ni poledenel regal, temveč neprimerno ravnanje tožnika. Samo dejstvo, da je škoda v vzročni zvezi z lastnostjo neke stvari (poledenelost regala), pa tudi ne zadošča za presojo, da gre za nevarno stvar v smislu 173. člena ZOR.

Postavlja se vprašanje, ali je mogoče o odškodninskem zahtevku odločiti po pravilih o krivdni odgovornosti, kar v reviziji in v pritožbi zoper sodbo izpostavlja tudi tožeča stranka. Meni, da je podana tudi krivdna odgovornost tožene stranke, saj se opustitve tožene stranke (ni zagotovila takšnih pogojev dela, da delavcem ne bi bilo potrebno jemati manjših kosov materiala) lahko upoštevajo kot njeno nedopustno ravnanje. Revizijsko sodišče meni, da upoštevna dejanska podlaga (prvi odstavek 337. člena ZPP), ki jo je tožeča stranka zatrjevala v tožbi in na prvem naroku pred sodiščem prve stopnje, ne zadošča za preizkus krivdne odgovornosti tožene stranke. Revizijsko sodišče se strinja z razlogi, ki jih je sodišče prve stopnje navedlo v tretjem odstavku na 10. strani sodbe o tem, da ni podana subjektivna odgovornost tožene stranke, saj iz trditev tožnika ni moč razbrati nedopustnega ravnanja in vzročne zveze.

Ker ni podana odškodninska odgovornost tožene stranke, so neutemeljene vse revizijske navedbe tožeče stranke v smeri zmotne uporabe materialnega prava, s katerimi želi uveljaviti povečanje odgovornosti tožene stranke.

Ker nista podani niti krivdna niti objektivna odgovornost tožene stranke za tožniku nastalo škodo (prvi in drugi odstavek 154. člena ZOR), tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo ni utemeljen. Revizijsko sodišče je zato v ostalem delu zavrnilo revizijo tožeče stranke, ugodilo pa je reviziji stranskega intervenienta na strani tožene stranke in sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da se glede tega zahtevka pritožba tožeče stranke zavrne in se v tem delu potrdi zavrnilna sodba sodišča prve stopnje.

Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbi 164. člena ZPP. Upoštevaje odločbi pritožbenega in revizijskega sodišča, je zadeva glede določitve višine odškodnine za premoženjsko škodo vrnjena sodišču prve stopnje v novo sojenje, zato ni moč odločiti po drugem odstavku 165. člena ZPP (odločitev o stroških vsega postopka). O vseh dosedanjih stroških postopka bo tako moralo odločiti sodišče prve stopnje ob izdaji sodbe, s katero bo odločilo še o višini preostalega dela tožbenega zahtevka.

ZPP člen 41, 337, 337/1, 339, 339/2-14, 367, 367/2, 370, 370/3, 377.ZOR člen 154, 154/1, 154/2, 173, 177, 177/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.