Sodba III Ips 84/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2009-03-10

neupravičena pridobitev - kondikcija - zmota pri plačilu nedolga - dolžnost plačila - plačilo neobstoječega dolga

Ni mogoče šteti, da je stranka vedoma plačala nekaj, kar ni bila dolžna, če je to storila pomotoma, pa čeprav pri tem ni bila dovolj skrbna. Pravila o zmoti, ki jo zakon ureja pri izpodbojnih pravnih poslih, kjer se zahtevata njena bistvenost in opravičljivost, pri plačilu nedolga ne pridejo v poštev. Zmota glede obstoja obveznosti pri izpolnitvi nedolga je lahko tudi krivdna.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se spremenita tako, da ostane sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Žalcu Ig 4/2004 z dne 26. 2. 2004 v 1. in 3. točki izreka v veljavi.

Tožena stranka mora v 15 dneh od vročitve te sodbe povrniti tožeči stranki njene pravdne stroške v znesku 1.270,35 EUR, od tedaj dalje z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila. Tožena stranka krije sama svoje stroške postopka.

1. Okrožno sodišče v Celju je razveljavilo sklep o izvršbi Okrajnega sodišča v Žalcu in zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke v višini 5.521,82 EUR (prej 1.323.247,97 SIT) s pripadki. Odločitev je obrazložilo s tem, da tožeča stranka na podlagi 191. člena Obligacijskega zakonika (v nadaljevanju OZ) ne more zahtevati vrnitve preveč plačanega zneska za dobavljeno blago.

2. Višje sodišče v Celju je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

3. Tožena stranka je tožeči stranki dobavila naročeno blago v skupni vrednosti 18.169,35 EUR (prej 4.354.104,00 SIT) in zanj izstavila račune. Tožeča stranka je dne 11. 7. in 12. 7. 2002 zaradi stvarnih napak reklamirala in vrnila blago v vrednosti 4.425,90 EUR (1.060.622,40 SIT). Na podlagi reklamacije je tožena stranka dne 17. 9. 2002 tožeči stranki izdala dobropise v vrednosti reklamiranega blaga. Dne 9. 10. 2002 ter 10. 10. 2002 je tožeča stranka plačala račune za vse dobavljeno blago, tudi za reklamirano.

Razlogi, ki jih uveljavlja zahteva za varstvo zakonitosti

4. Vrhovni državni tožilec uveljavlja razlog zmotne uporabe materialnega prava in Vrhovnemu sodišču predlaga, da preko spremembe sodbe sodišča druge stopnje spremeni sodbo sodišča prve stopnje tako, da bo tožbenemu zahtevku ugodeno, podredno pa, da razveljavi izpodbijani sodbi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

5. Vrhovni državni tožilec navaja, da je 191. člen OZ mogoče uporabiti le takrat, kadar tisti, ki kaj plača, želi biti prikrajšan oziroma hoče nekaj podariti. Če pa je plačilo opravljeno v zmoti, četudi zmota ni opravičljiva, ni mogoče šteti, da je plačnik privolil v prikrajšanje.

6. Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vročena tožeči in toženi stranki. Tožeča stranka nanjo ni odgovorila, tožena pa v odgovoru predlaga njeno zavrnitev.

7. Zahteva za varstvo zakonitosti je utemeljena.

Razlogi za ugoditev zahtevi za varstvo zakonitosti

8. Reklamacija tožeče stranke je bila pri toženi stranki rešena na ta način, da je tožeči stranki dne 17. 9. 2002 izročila dobropise v vrednosti reklamiranega blaga. Iz tega je mogoče sklepati, da sta stranki glede reklamiranega blaga odstopili od prodajne pogodbe. Tožeča stranka je vrnila blago, tožena stranka pa mora vrniti plačilo oziroma ga ni upravičena zahtevati (prvi in drugi odstavek 111. člena OZ v zvezi s prvim odstavkom 477. člena OZ). Ker rok za plačilo reklamiranega blaga še ni potekel, bi tožeča stranka dobropise lahko uveljavljala že pri plačilu računov za to blago, česar pa ni storila. Račune je dne 9. 10. in 10. 10. 2002 v celoti plačala.

9. Sodišči nižjih stopenj sta zahtevek tožeče stranke zavrnili na podlagi 191. člena OZ. Ker je tožeča stranka plačala kupnino za blago, ki ga je vrnila, bi po mnenju sodišč nižjih stopenj morala vedeti, da je ni dolžna plačati. V zvezi z ugovorom tožeče stranke, da je plačala pomotoma, sta sodišči ugotavljali, ali je bila zmota tožeče stranke pri plačilu računov opravičljiva in ugotovili, da je tožeča stranka zanemarila dolžno skrbnost. Vendar pa kljub temu ni mogoče šteti, da je tožeča stranka vedoma plačala nekaj, kar ni bila dolžna, če je to storila pomotoma, pa čeprav pri tem ni bila dovolj skrbna. Pravila o zmoti, ki jo zakon ureja pri izpodbojnih pravnih poslih, kjer se zahtevata njena bistvenost in opravičljivost, pri plačilu nedolga ne pridejo v poštev. Zmota glede obstoja obveznosti pri izpolnitvi nedolga je lahko tudi krivdna (tako tudi Polajnar Pavčnik, A.: komentar 191. člena v Plavšak, N. in drugi: Obligacijski zakonik s komentarjem (splošni del), 2. knjiga, str. 50). Vrhovni državni tožilec zato utemeljeno opozarja na zmotno uporabo materialnega prava. Zavrnitev zahtevka tožeče stranke na podlagi 191. člena OZ ni bila pravilna.

10. Z odstopom od pogodbe glede reklamiranega blaga je odpadla pravna podlaga za njegovo plačilo. Tožeča stranka je tako plačala brez pravnega temelja in ima pravico zahtevati vrnitev plačila, za katerega ni bilo pravne podlage, na podlagi prvega odstavka 190. člena OZ. Zaradi zmotne uporabe materialnega prava je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo in spremenilo sodbi sodišč druge in prve stopnje, tako da je tožbenemu zahtevku ugodilo (prvi odstavek 380. člena v zvezi z drugim odstavkom 391. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP; Uradni list RS, št. 73/07 – ZPP-UPB3, ki se uporabi na podlagi prvega odstavka 130. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku – ZPP-D).

11. Odločitev o stroških temelji na prvem odstavku 154. člena v zvezi z drugim odstavkom 165. člena ZPP. Ker tožena stranka v pravdi ni uspela, mora tožeči stranki povrniti potrebne stroške pravdnega postopka. Višino pravdnih stroškov tožeče stranke je sodišče določilo na podlagi priglašenih stroškov, v skladu z Odvetniško tarifo in Zakonom o sodnih taksah, in sicer: 1450 točk za postopek na prvi stopnji ter 500 točk za pritožbo. Skupaj s sodnimi taksami (178,39 EUR), 2% administrativnimi stroški in 20% DDV znašajo stroški tožeče stranke 1.270,35 EUR. Stroškov zaradi odsotnosti iz pisarne sodišče ni priznalo, saj so ti že zajeti v vrednosti storitve, potni stroški pa niso izkazani, saj je pooblaščenec tožeče stranke iz Ljubljane. Tožena stranka sama krije svoje stroške postopka.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 190, 191

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.