Sodba III Ips 142/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-12-18

odškodninska odgovornost države - protipravnost - ravnanje sodišča - pravica do odškodnine

Nepravilno odločanje sodišč samo po sebi še ni protipravno v tem smislu, da bi utemeljilo odškodninsko odgovornost tožene stranke po prvem odstavka 26. člena Ustave Republike Slovenije.

Namen sodnega postopka je, da se spor vsebinsko dokončno razreši in se ta razrešitev več ne postavlja pod vprašaj. Morebitnemu nepravilnemu odločanju sodišč je v tem okviru namenjen sistem pravnih sredstev. Prizadevanje, vsebovano v pravnem redu, da se doseže navedene učinke pravnomočnosti, bi razvodenelo, če bi stranka, za katero se je postopek zaključil neuspešno, v naknadnem sporu zaradi plačila odškodnine zgolj z zatrjevanjem nepravilnega sojenja toženo stranko potisnila v položaj, da se mora ekskulpirati.

(1) Pravnomočno v celoti zavrnjeni tožbeni zahtevek (na plačilo tolarske protivrednosti zneska 21,931.312,00 DEM in zamudnih obresti, kakršne so se priznavale za devizne vpogledne vloge, od vložitve tožbe do plačila) se je nanašal na povračilo škode, ki naj bi jo tožeča stranka utrpela zaradi ravnanja Temeljnega sodišča v Ljubljani, ki je organ tožene stranke. To je dne 25.2.1991 izdalo sklep o začetku stečajnega postopka nad T. d.o.o. Višnja Gora, ne da bi (po trditvah v tožbi) imelo za svoje ravnanje kakšno pravno podlago ("z nezakonitim prisvajanjem jurisdikcije"). Razen tega je bil stečajni postopek uveden s predlogom Službe družbenega knjigovodstva (z dne 11. 12. 1990), ki naj takega predloga (v času ob uvedbi stečajnega postopka) ne bi bila pooblaščena podati. Tožeči stranki naj bi nastala škoda, ker naj ne bi mogla razpolagati s svojimi 2.522 avtomobili.

(2) Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bil drugi tožnik edini družbenik prve tožnice. Družba T. d.o.o. Višnja Gora (pozneje z dodatkom - v stečaju), je bila vpisana v sodni register sodišča v Ljubljani, dne 16. 1. 1991 pa je bil njen sedež iz Višnje gore prenesen v Zagreb. Dne 5. 2. 1992 je bil sedež iz Zagreba prenesen nazaj v Višnjo goro (odločitev o tem je po pritožbenem preizkusu dne 19. 6. 1992 postala pravnomočna). Prva tožnica (T. d.o.o. Zagreb) je od leta 1991 že deset let poslovala v Zagrebu, tako da sta od navedenega prenosa sedeža nazaj v Višnjo goro dalje obstajali dve družbi, ena s sedežem v Zagrebu, druga pa s sedežem v Višnji gori. Zahtevek prve tožnice je sodišče prve stopnje zavrnilo na podlagi ocene, da med navedenima družbama ni bilo pravne kontinuitete. Zahtevek drugega tožnika je spoznalo za neutemeljenega, ker je ocenilo, da družbenik ne more uveljavljati zahtevkov "na premoženju družbe", dokler obstaja družba.

(3) Sodišče druge stopnje je pritrdilo presoji sodišča prve stopnje, da tožbeni zahtevek tožeče stranke ni utemeljen, ker se je v stečajnem postopku prodajalo premoženje družbe T. d.o.o., Višnja Gora, ne pa premoženje družbe T. d.o.o., Zagreb (prve tožnice). Dodalo pa je, da se ni ukvarjalo s pritožbenim zatrjevanjem, da naj bi za spremembo sedeža iz Ljubljane (pravilno: iz Višnje Gore) v Zagreb ne bilo pravne podlage, ker je bilo na to že pravnomočno odgovorjeno v zadevnih odločbah. Ugotovilo pa je, da tožeča stranka v tožbi in v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala, da bi do spremembe (prenosa) sedeža prišlo "zaradi kakršnegakoli protipravnega dejanja".

(4) Z revizijo tožeča stranka vsebinsko izpodbija uvodoma navedeno sodbo sodišča druge stopnje. Revidentka v svojem revizijskem predlogu sicer navaja, da izpodbija sodbo in sklep Višjega sodišča v Ljubljani. Vendar pa je iz besedila razumeti, da s tem zgolj poimenuje odločbo sodišča druge stopnje, medtem ko izpodbija le sodbo, ne pa tudi sklepa. Uveljavlja vse revizijske razloge iz 1. do 3. točke prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje ter zadevo vrne slednjemu v novo sojenje. Stroškovnega zahtevka revidentka pri tem ne postavlja.

(5) Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

(6) Revidentka sodiščema druge in prve stopnje predvsem očita, da sta se izognili vsebinskemu obravnavanju zadeve. Meni, da njunih sodb ni mogoče preizkusiti in da nimata razlogov o odločilnih dejstvih. "Odločitev o aktivni legitimaciji tožečih strank v tem pravdnem postopku je namreč tako pomembna, da praktično posledično pomeni tudi odločitev o utemeljenosti tožbenega zahtevka". Še naprej vztraja pri svojih pritožbenih očitkih, da sodišče prve stopnje ni odgovorilo, zakaj obstajata dve družbi, saj naj bi šlo za eno in isto podjetje. Sodišči nista odločili, kaj se je zgodilo s premoženjem, na katerem je nastala vtoževana škoda. Ne bi naj bilo dopustno zavrniti tožbenega zahtevka, ne da bi se prepričali, "zakaj dvojnost istega subjekta". Diametralno nasprotni zaključki sodišč v Ljubljani in Zagrebu so ostali nepojasnjeni. Sodišču prve stopnje očita, da naj bi se ne ukvarjalo z navedbo tožeče stranke, da zaradi osamosvojitve Republike Hrvaške in Republike Slovenije v slednji ni bila priznana sodna odločba hrvaškega vrhovnega sodišča, s katero naj bi bilo ugotovljeno, da je bil prenos sedeža v Zagreb zakonit. Ugotovitev, da med prvo tožnico in družbo s sedežem v Višnji gori ni bilo pravne kontinuitete, naj bi bila v protislovju z ugotovitvijo, da je bil sedež prenesen iz Višnje gore v Zagreb in nazaj.

(7) Zadnje navedeno nasprotje, ki ga tožeča stranka uveljavlja kot bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ne pomeni ne odsotnosti razlogov o odločilnih dejstvih niti njihove medsebojne protislovnosti, temveč pomeni zgolj dejansko ugotovitev sodišča prve stopnje, da je prišlo do anomalije, ko sta iz enega pravnega subjekta nastala dva. Ker je v sodbah sodišč nižje stopnje zaman iskati natančnejšo razčlenitev te anomalije in njene geneze, to vzbuja vtis, da sta se sodišči prve in druge stopnje izognili vsebinskemu obravnavanju zadeve. Takšen vtis vzbuja tudi njuna utemeljitev, da naj bi tožeča stranka (in to oba tožnika) ne mogla utrpeti škode, ker se je stečajni postopek vodil nad pravno osebo, ki ni prva tožnica. Sama po sebi ta utemeljitev dejansko ni zadostna za zavrnitev zahtevkov obeh tožnikov, ki sta zahtevala denarno povračilo za škodo zaradi ravnanja organa tožene stranke. Pojmovno namreč ni izključeno, da bi zaradi protipravnega vodenja stečajnega postopka škoda nastala osebi, ki ni stečajni dolžnik.

(8) Vendar pa je nosilni razlog sodišča druge stopnje drug. V njegovem stališču, da ne odgovori na očitek tožeče stranke, da naj bi bila sprememba (prenos) sedeža iz Zagreba v Višnjo goro opravljena brez ustrezne pravne podlage, ker je bilo na to odgovorjeno že v sami odločbi o spremembi sedeža, se zrcali pravilno pravno gledanje, da ni mogoče utemeljiti odškodninskega tožbenega zahtevka proti državi z golim zatrjevanjem, da je sodišče v določeni zadevi razsodilo napačno. Nepravilno odločanje sodišč namreč samo po sebi še ni protipravno v tem smislu, da bi utemeljilo odškodninsko odgovornost tožene stranke po prvem odstavka 26. člena Ustave Republike Slovenije. Nasprotno gledanje bi namreč vodilo v položaj, ko bi bilo treba vnovič obravnavati argumente o spornem predmetu, ki so že bili obravnavani v sodni odločbi o tem predmetu. Namen sodnega postopka pa je, da se spor vsebinsko dokončno razreši (res iudicata pro veritate habetur) in se ta razrešitev več ne postavlja pod vprašaj (ne bis in idem). Morebitnemu nepravilnemu odločanju sodišč je v tem okviru namenjen sistem pravnih sredstev. Prizadevanje, vsebovano v pravnem redu, da se doseže navedene učinke pravnomočnosti, bi zato razvodenelo, če bi stranka, za katero se je postopek zaključil neuspešno, v naknadnem sporu zaradi plačila odškodnine zgolj z zatrjevanjem nepravilnega sojenja toženo stranko lahko potisnila v položaj, da se mora (glede na smiselno uporabljena pravila splošnega odškodninskega statuta) ekskulpirati.

(9) Revizijsko sodišče zato pritrjuje presoji sodišča druge stopnje, da je tožbeni zahtevek pravilno zavrnjen, saj tožeča stranka v tožbi in v postopku pred sodiščem prve stopnje ni zatrjevala protipravnega dejanja sodišč. A ker se je ta razlog sodišča druge stopnje izrecno nanašal le na sklep o spremembi sedeža, s katerim je bil sedež T. d.o.o., Zagreb, prenesen iz Zagreba v Višnjo goro, tožeča stranka pa je razen tega zatrjevala še, da naj bi nepravilno ravnalo tudi Temeljno sodišče v Ljubljani, ko je izdalo sklep o začetku stečajnega postopka nad T. d.o.o., Višnja Gora, revizijsko sodišče dodaja, da enako razlogovanje, kot velja za prvi sklep, velja tudi za drugega. Ker tožeča stranka v tej zvezi ni zatrjevala, da bi ji škoda nastala zaradi kakšnega protipravnega ravnanja organov tožene stranke, je bil njen tožbeni zahtevek pravilno zavrnjen.

(10) Tožeča stranka se je v postopku pred sodiščem prve stopnje sklicevala na določbo prvega odstavka 26. člena Ustave Republike Slovenije kot temelj za odškodninsko odgovornost tožene stranke. Vendar pa bi morala za utemeljitev svojega zahtevka glede na to določbo in glede na smiselno uporabljena splošna pravila o odškodninski odgovornosti (ter skladno z določbami prvega odstavka 7. člena, prvega odstavka 180. člena in 212. člena ZPP o trditvenem bremenu) natančno opredeliti protipravnost ravnanja takratnega Temeljnega sodišča v Ljubljani oziroma v čem so protipravno ravnali njegovi sodniki, ki so izdali navedena sklepa.

(11) Ker se uveljavljani razlogi niso izkazali za utemeljene in ker je bilo materialno pravo tudi onkraj uveljavljanih razlogov pravilno uporabljeno, je Vrhovno sodišče revizijo na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.