Sodba VIII Ips 163/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-03-11

prenehanje delovnega razmerja - neopravičen izostanek z dela - izraba letnega dopusta

Ker tožnica ni javila nastopa dopusta v skladu z dotlej ustaljeno prakso pri delodajalcu in si ni zagotovila odobritve njegove izrabe, je sodišče utemeljeno presodilo, da je bila neupravičeno odsotna z dela več kot pet zaporednih delovnih dni, tako da so bili izpolnjeni pogoji za prenehanje delovnega razmerja.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin zahtevek za razveljavitev sklepov tožene stranke z dne 3.6.2002 in 8.7.2002 o prenehanju delovnega razmerja zaradi neupravičene odsotnosti z dela v času od 20.5.2002 do 3.6.2002. Hkrati je zavrnilo zahtevek za priznanje delovnega razmerja od 11.7.2002 dalje in vrnitev tožnice na delo ter plačilo nadomestila plače in regresa za letni dopust za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja. Ugotovilo je, da so bili podani razlogi za prenehanje delovnega razmerja iz 5. točke 1. odstavka 100. člena takrat veljavnega Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/90 - Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93).

Sodišče druge stopnje je tožničino pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Soglašalo je z ugotovitvami, da je bila tožnica v spornem obdobju neupravičeno odsotna z dela, ker ni uspela dokazati, da bi ji bila za ta čas odobrena izraba letnega dopusta.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vlaga tožnica revizijo iz razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 73/07), ker sodišče ni zaslišalo z njene strani predlagane priče B.T.. S tem naj bi bila kršena tožničina pravica do sodnega varstva. Zatrjuje, da sodišče ni upoštevalo pravila o obrnjenem dokaznem bremenu v delovnih sporih. To pravilo je tudi sicer nelogično razlagalo. Zatrjuje, da si je zagotovila odobritev izrabe letnega dopusta v skladu z dotedanjo prakso pri toženi stranki in se ji neutemeljeno očita nespoštovanje novih pravil, o katerih pred nastopom sporne odsotnosti sploh ni bila obveščena. Poleg tega izpodbijana sodba ne zavzame stališča do njenih trditev, da ji je bila neupravičena odsotnost "nastavljena". Dejansko je šlo s strani direktorja in njegovih sodelavk za obliko tako imenovanega mobbinga (trpinčenja), kateremu bi moralo sodišče posvetiti več pozornosti.

Tožena stranka je v odgovoru na revizijo navajala, da revizijski razlogi niso podani, in predlagala njeno zavrnitev.

Na podlagi 371. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, pri čemer pazi po uradni dolžnosti na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem je vezano na dejanske ugotovitve, ki so bile podlaga izpodbijane sodbe, saj zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Bistvene kršitve določb pravdnega postopka niso podane.

Tako izpodbijana sodba kot sodba sodišča prve stopnje imata razloge o odločilnih dejstvih in v njih ni nasprotja, zaradi katerega se ne bi dali preizkusiti. Že zato ni podana v reviziji zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče se je izrecno opredelilo tudi do tožničinega dokaznega predloga za zaslišanje priče B.T.. Poleg tega, da je ugotovilo, da je bil ta dokaz predlagan prepozno, je ugotovilo, da ta dokaz ne bi ničesar prispeval k pojasnitvi zadeve. Tožnica tudi v reviziji ne navaja, katere njene navedbe, ki bi lahko bile bistvene za odločitev, naj bi B.T. s svojo izpovedbo potrdila.

Na podlagi drugega odstavka 287. člena ZPP lahko senat obrazloženo zavrne predlagane dokaze, za katere misli, da niso pomembni za odločbo. S takšnim ravnanjem sodišča ni kršena pravica do sodnega varstva in dostop stranke do sodišča. V skladu z 8. členom ZPP sodišče na podlagi vestne in skrbne presoje izvedenih dokazov presodi, katera dejstva se štejejo za dokazana. Pri tem si mora v skladu s prvim odstavkom 11. člena ZPP prizadevati, da se opravi postopek brez zavlačevanja in s čim manjšimi stroški in onemogočiti zlorabo pravic, ki jih imajo stranke v postopku. Glede zagotovitve tožničine pravice do sodnega varstva je sodišče ustrezno upoštevalo vse navedene določbe ZPP.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

Na podlagi obrazložene ocene izvedenih dokazov je sodišče prišlo do naslednjih dejanskih ugotovitev, ki so bistvene za odločitev:

– Tožnica si za čas odsotnosti od 20.5.2002 do 3.6.2002 ni zagotovila odobritve izrabe letnega dopusta niti v smislu novih pravil ob pisnem soglasju direktorja, o katerih pred nastopom odsotnosti res ni bila obveščena, in niti v smislu odobritve izrabe dopusta v skladu s predhodno prakso pri toženi stranki (javljanje dopusta I.P. na sedežu tožene stranke in javljanje odsotnosti v obračun plač). – Med sporno odsotnostjo se je tožnica sicer odzvala telegramskemu pozivu in se zglasila na sedežu tožene stranke. Ob odsotnosti pristojnih nadrejenih pa je enostavno odšla in se ni potrudila razčistiti sporno odsotnost, temveč je z odsotnostjo nadaljevala še nadaljnjih pet dni.

Na gornje dejanske ugotovitve je sodišče vezano. Revizijske navedbe, da je bila tožničina neupravičena odsotnost neutemeljeno ugotovljena glede na nova navodila o odobravanju izrabe letnega dopusta, pomenijo poskus uveljavljanja zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kar ni dovoljen revizijski razlog. Prav tako revizijske navedbe, da sodišče ni posvetilo ustrezne pozornosti ravnanjem, ki so predstavljala obliko tako imenovanega mobbinga, pomenijo poskus uveljavljanja nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar glede na določbe tretjega odstavka 370. člena ZPP prav tako ni dovoljen revizijski razlog. Zato sodišče teh revizijskih navedb ni moglo upoštevati. Ne glede na to pa revizijsko sodišče ugotavlja, da je sodišče tožničine navedbe o slabih odnosih s sodelavko I.P. ustrezno upoštevalo pri dokazni oceni glede vprašanja, ali se je tožnica na to delavko glede sporne izrabe dopusta sploh obrnila.

Ob ugotovitvi, da tožnica ni javila nastopa dopusta v skladu z dotlej ustaljeno prakso in si ni zagotovila odobritve njegove izrabe, je sodišče utemeljeno presodilo, da je bila tožnica neupravičeno odsotna z dela več kot pet zaporednih delovnih dni, tako da so bili izpolnjeni pogoji za prenehanje delovnega razmerja v smislu 5. točke prvega odstavka 100. člena ZDR/90. V skladu s 60. členom ZDR/90 je imel namreč delavec pravico po lastni izbiri izrabiti le en dan letnega dopusta, sicer pa si je moral za izrabo letnega dopusta zagotoviti odobritev delodajalca.

Ker je tožena stranka dokazala, da je bila tožnica v spornem obdobju odsotna z dela brez ustreznega opravičila (ustrezne odobritve odsotnosti zaradi izrabe letnega dopusta) in takšnega dokaznega zaključka tožnica ni uspela izpodbiti, sodišče ni kršilo pravila o obrnjenem dokaznem bremenu, kot je v spornem obdobju sicer zgolj glede obstoja utemeljenega razloga za prenehanje delovnega razmerja izhajalo iz določb 9. člena Konvencije MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Zakon o ratifikaciji, Uradni list SFRJ, Mednarodne pogodbe, št. 4/1984; v zvezi z Aktom o nasledstvu ..., Uradni list RS, št. 15/92).

Glede na povedano sodišče ugotavlja, da revizijski razlogi niso podani. Zato je na podlagi 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.