Sodba II Ips 421/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-05-10

zavarovanje avtomobilske odgovornosti - kršitev pogodbe - zavarovalna pogodba - splošni pogoji za zavarovanje avtomobilske odgovornosti - dokazno breme - vzročna zveza med alkoholiziranostjo in nastankom škode - izguba zavarovalnih pravic - povračilo izplačane odškodnine - regres

Po zavarovalnih pogojih (AO-95) obstaja kljub ugotovljeni alkoholiziranosti možnost, da zavarovanec ni dolžan povrniti izplačane odškodnine, če dokaže, da ni kriv za prometno nesrečo ali da njegova alkoholiziranost ni v vzročni zvezi z nastankom škode.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je naložilo tožencu plačilo zneska 1.003.056 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 11.9.1997 dalje in s pravdnimi stroški tožeči stranki, v presežku glede obresti pa je tožbeni zahtevek zavrnilo. Prisojeni znesek predstavlja delno povračilo zneska, ki ga je tožeča stranka izplačala oškodovancu iz prometne nesreče, v kateri je bil dne 31.5.1994 udeležen toženec.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in prvostopenjsko sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je toženec vložil revizijo, v kateri uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. V reviziji navaja, da tretji člen splošnih pogojev za zavarovanje avtomobilske odgovornosti AO-95 določa primere, v katerih zavarovanec izgubi svoje pravice iz zavarovanja. Med te spada tudi vožnja pod vplivom alkohola. Da bi zavarovanec lahko izgubil kritne pravice, mora to najprej postati, to je storiti nekaj, zaradi česar nastane njegov premoženjski interes, ki ga zavarovalnica zavaruje - povzročiti mora škodni dogodek in biti zanj odgovoren. Po 2. točki 3. člena pogojev se lahko ekskulpira, če dokaže, da nastanek škode ni v vzročni zvezi z njegovo alkoholiziranostjo. Če toženec ni povzročil škodnega dogodka, ni odgovoren za škodo in je zavarovalnica odškodnino oškodovancu iz toženčeve police izplačala neutemeljeno. V odgovoru toženca, da ni odgovoren, je dolžna zavarovalnica utemeljenost svojega zahtevka, ki temelji na njeni pogodbeni obveznosti, dokazati. Šele v naslednji fazi je breme dokazovanja na tožencu - da dokaže, da njegova alkoholiziranost ni v vzročni zvezi z nastankom škode. Višje sodišče v Celju je z izpodbijano sodbo tolmačilo pogojev v nasprotju z njihovo dejansko vsebino, zato je nepravilno uporabilo materialno pravo. Sami razlogi sodbe so tudi s seboj v nasprotju, saj ne ločijo med odgovornostjo za nastanek škodnega dogodka in vzročno zvezo med alkoholiziranostjo zavarovanca in nastankom škodnega dogodka. Razlogi sodb obeh sodišč so sami s seboj in listinami v spisu v nasprotju tudi glede materialnopravne podlage. Sodišči se sklicujeta na pogoje iz leta 1995, škodni dogodek pa se je pripetil leta 1994, ko ti niso veljali, saj so stopili v veljavo 10.1.1995. Tako tožeča stranka ni niti predložila niti dokazala pravne podlage svojemu tožbenemu zahtevku.

Toženec v reviziji nadalje trdi, da je prvostopenjsko sodišče uporabilo napačno dokazno pravilo, da je breme dokazovanja na strani toženca. Niti prvo niti drugo sodišče pa se o odgovornosti toženca za nastanek škodnega dogodka nista izrekli. Tako je ostala nepojasnjena ocena dokazov o vzrokih za nastanek škodnega dogodka.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS št. 16/99 - 2/2004) je bila revizija vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožeči stranki. Ta je na revizijo odgovorila in v njej navedla, da so neresnične trditve, da se sodišči glede odgovornosti toženca nista izjasnili in da so vzroki za nesrečo ostali nepojasnjeni. Iz obeh sodb namreč izhaja, da je toženec v celoti odgovoren za nastanek nezgode. Ugotovljene so vse predpostavke za obstoj regresnega zahtevka, zato tožeča stranka predlaga zavrnitev revizije.

Pravna podlaga tožbenega zahtevka je v določbi 95. člena Zakona o temeljih sistema premoženjskega in osebnega zavarovanja (ZTSPOZ, Ur. l. SFRJ št. 17/90 in 82/90). Ta je podobno kot sedanji 7. člen Zakona o obveznih zavarovanjih v prometu (ZOZP, Ur. l. RS št. 70/94 in 65/2002) določal pravico zavarovalnice do povračila izplačanega zneska, s katerim je poravnala škodo iz prometne nesreče oškodovancu, od sklenitelja pogodbe o zavarovanju avtomobilske odgovornosti. Zakon napotuje na pogodbo o zavarovanju in zavarovalne pogoje kot sestavni del te pogodbe. Povračilni zahtevek, za katerega se je uveljavila oznaka regres, temelji na zavarovančevi kršitvi zavarovalne pogodbe in zavarovalnih pogojev.

Izpodbijani sodbi sta kot del zavarovalne pogodbe med pravdnima strankama upoštevali pogoje za zavarovanje avtomobilske odgovornosti AO-95. V teh pogojih so bili v prvem odstavku 3. člena navedeni primeri zavarovančevih kršitev zavarovalnih pogojev, ki so poimenovani izgube zavarovalnih pravic, ki so zavarovalnici dajali pravico do povračila tretjim osebam izplačanih odškodnin, vendar ne preko 12 povprečnih mesečnih plač. V drugem odstavku 3. člena pogojev pa so navedeni ekskulpacijski razlogi in dokazna pravila.

Toženec v reviziji trdi, da so razlogi sodb obeh sodišč v nasprotju sami s seboj in z listinami v spisu, ker se sklicujejo na zavarovalne pogoje iz leta 1995, škodni dogodek pa se je pripetil leta 1994, ko ti pogoji še niso veljali. Tej trditvi ni mogoče pritrditi, kajti obe nižji sodišči sta zadevo obravnavali na podlagi pogojev AO-95, ki jih je tožeča stranka predložila in so v spisu. Razlogi sodbe torej niso v nasprotju s to listino. Pri tem pa je potrebno upoštevati, da so splošni pogoji del pogodbenega prava, vendar postanejo del procesnega gradiva le, če jih tja s pravočasnimi navedbami uvedejo stranke (primerjaj sodbo VS RS opr. št. II Ips 116/2004). Pogodbeno pravo je dogovor strank, ki izraža njuno pogodbeno voljo. Vsebina medsebojnega dogovora je torej dejstvo in v obravnavani zadevi sta obe nižji sodišči kot vsebino dogovora med strankami ugotovili 3. člen pogojev AO-95, ki so del zavarovalne pogodbe. Ko tožena stranka šele v reviziji prvič trdi, da med strankama niso veljale določbe pogojev AO-95 (in ne pove, kakšna naj bi bila drugačna vsebina zavarovalne pogodbe), zatrjuje zmotno ugotovitev dejanskega stanja, kar v revizijskem postopku ni dopustno (tretji odstavek 370. člena ZPP). Revizijsko sodišče je vezano na dejanske ugotovitve nižjih sodišč, torej, da sta se pravdni stranki glede zavarovanja avtomobilske odgovornosti dogovorili tako, kot je zapisano v pogojih AO-95 oziroma v za to zadevo pomembnem 3. členu. Revizijske trditve o nasprotjih torej niso utemeljene, kar velja tudi za trditev, češ da ni dokazana pravna podlaga. Ta je torej v citiranem zakonu, v zavarovalni pogodbi in v pogojih AO-95.

Dejanske ugotovitve prvostopenjskega sodišča, s katerimi se je strinjalo pritožbeno sodišče, so, da je prišlo do prometne nesreče in do trčenja v križišču med tožencem kot voznikom osebnega avtomobila in oškodovancem V. K. kot voznikom kolesa z motorjem. Toženec je vozil pod vplivom alkohola (0,52 g/kg alkohola v krvi).

Sodišči prve in druge stopnje ugotavljata, da je tožeča stranka dokazala toženčevo alkoholiziranost in s tem kršitev zavarovalne pogodbe iz 3. točke prvega odstavka 3. člena pogojev AO-95. Pravilno sta pokazali na možnost toženčeve ekskulpacije, ko v skladu z drugim odstavkom 3. člena pogojev AO-95 ne bi izgubil zavarovalnih pravic. Izrecno sta ugotovili, da se toženec ni uspel ekskulpirati. Revizijsko sodišče ugotavlja, da ni utemeljena revizijska trditev, da sta sodišči uporabili napačno pravilo o dokaznem bremenu. Sodišči sta pravilno razlagali zavarovalne pogoje in sicer drugi odstavek 3. člena AO-95. Kljub ugotovljeni alkoholiziranosti obstaja možnost, da zavarovanec ne izgubi svojih pravic iz obveznega zavarovanja oziroma ni dolžan povrniti izplačane odškodnine, če dokaže, da ni kriv za prometno nesrečo ali da nastanek škode ni v vzročni zvezi z njegovo alkoholiziranostjo (1.a in 1.b točka drugega odstavka 3. člena pogojev AO-95). Z zavarovalno pogodbo in zavarovalnimi pogoji je torej pogodbeno dogovorjeno toženčevo dokazno breme za ekskulpacijo in na ta način sta obe sodišči obravnavali tudi toženčevo zadevo. Dejanska ugotovitev prvostopenjskega sodišča je, da toženec ni dokazal, da ni odgovoren za prometno nesrečo in da ni dokazal, da ne obstoji vzročna zveza med njegovo alkoholiziranostjo in nastalo škodo. Drugače kot trdi revizija torej obstaja dokazna ocena o tem, da toženec ni dokazal nobenega od možnih ekskulpacijskih razlogov. S tem se je strinjalo pritožbeno sodišče, ki je v skladu s pogoji AO-95 zavrnilo kot zmotno pritožbeno trditev, da bi morala zavarovalnica dokazati toženčevo odgovornost za prometno nezgodo. Navedlo je, da je dokazno breme na tožencu in da toženec svoje neodgovornosti in vzročne zveze med alkoholiziranostjo ter nastalo škodo ni dokazal. Razlogi obeh sodb torej niso ne pomanjkljivi in ne v nasprotju sami s seboj, kot trdi revizija, tako da očitana kršitev postopka ni podana. Na dejanske ugotovitve, da je toženec kot stranka zavarovalne pogodbe zavarovanec, ki je vozil pod vplivom alkohola in ni dokazal, da za nesrečo ni kriv in da ni vzročne zveze med alkoholiziranostjo in nastalo škodo, je revizijsko sodišče vezano in jih toženec v revizijskem postopku ne more izpodbiti. Ta dejstva pa so dejanska podlaga za materialnopravni zaključek o toženčevi dolžnosti povračila zavarovalnici dela odškodnine, ki jo je izplačala oškodovancu. Z ugoditvijo tožbenemu zahtevku sta zato nižji sodišči pravilno uporabili materialno pravo, tako da je revizijsko uveljavljani razlog zmotne uporabe materialnega prava neutemeljen.

V skladu z navedenim je revizijsko sodišče neutemeljeno toženčevo revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

Tožena stranka z revizijo ni uspela, zato sama krije svoje stroške revizijskega postopka. Odločitev o tem je zajeta v odločitev o glavni stvari. Tožeča stranka pa je priglasila stroške za odgovor na revizijo, s katerim ni prispevala k odločitvi revizijskega sodišča. Gre za stroške, ki niso bili potrebni za pravdo, zato jih mora tožeča stranka kriti sama.

ZTSPOZ člen 95.ZOZP člen 7, 7/2. Splošni pogoji za zavarovanje avtomobilske odgovornosti AO-95 člen 3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.