Sodba I Up 1085/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-03-06

denacionalizacija - pravočasnost zahtevka - določenost zahtevka

V postopku denacionalizacije lahko stranka razširja in dopolnjuje zahtevek le glede premoženja, ki je predmet denacionalizacije, vendar pa mora biti obseg tega premoženja zahtevan pravočasno, to je do roka iz 64. člena ZDen.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS, Uradni list RS, št. 50/97 in 70/00) zavrnilo tožbo tožeče stranke proti odločbi tožene stranke z dne 26.5.2004, s katero je ta zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Upravne enote Celje z dne 15.11.2002. S to odločbo je organ prve stopnje v 1. točki izreka zavrnil tožnikovo zahtevo, da se v korist pokojnega J.K. in pokojne F.K. vrne tam navedena podržavljena nepremičnina in plača odškodnino, ker je bila denacionalizacijska zahteva vložena prepozno; v 2. točki izreka odločbe pa je tožena stranka odločila o stroških postopka.

V obrazložitvi sodbe prvostopno sodišče pritrjuje odločitvi tožene stranke in navaja, da je bistven del vloge, s katero se začne denacionalizacijski postopek, zahtevek, s katerim vlagatelj opredeli zahtevano premoženje. Zahtevek mora biti izrecen, saj je predmet odločanja v upravnem postopku, nadomestiti pa ga ne morejo listine, ki so le dokazno sredstvo za utemeljevanje zahtevka. Z vlogo z dne 6.12.1993 je tožnik zahteval, da se vrne nacionalizirano premoženje, ki ga sestavljajo nepremičnine s točno navedenimi parcelnimi številkami, s številko posestnega lista in številko zemljiškoknjižnega vložka ter katastrsko občino, v kateri so nepremičnine vpisane v zemljiški knjigi. Ker tožnik v vlogi ni zahteval vrnitve parc. št. 629 k.o... vloga ni bila nepopolna in je zato upravni organ ni bil dolžan dopolnjevati. Vloga bi bila nepopolna le v primeru, če podatki o premoženju, ki je bilo zajeto v prvotni vlogi, ne bi bili popolni. Upravni organ ni bil dolžan preverjati ali je tožnik z vlogo zahteval vse premoženje, ki je bilo podržavljeno njegovim pravnim prednikom. Navedba, da se z vlogo zahteva vrnitev podržavljenega premoženja, vpisanega v zk vložek 85 k.o. ..., še ne določa premoženja katerega vrnitev se zahteva, prav tako navedba, da se zahteva vrnitev določenih parcel oziroma parcelnih številk, še ne pomeni, da je določno postavljen tudi zahtevek za vrnitev parc. št. 629 k.o... Dopustnost razširitve postavljenega zahtevka je treba presojati po 64. členu Zakona o denacionalizaciji (ZDen), ki določa materialni prekluzivni rok (7.12.1993), ki ga ni mogoče podaljšati, naknadne določitve sporne parcele v vlogi iz leta 1994 oziroma 1997 pa tožena stranka zato ni mogla upoštevati.

Tožnik vlaga pritožbo iz vseh pritožbenih razlogov. Meni, da prvostopno sodišče ni prepričljivo pojasnilo ali predstavljata nedatirana vloga z začetka leta 1994 oziroma z dne 15.4.1997 razširitev postavljene zahteve oziroma le konkretizacijo (specifikacijo) prvotnega zahtevka. Prvostopno sodišče je zmotno uporabilo določbo 62. člena ZDen glede pravilne presoje obsega in vrste podatkov o premoženju kot obvezne sestavine zahteve, prav tako je nepravilno zaključilo, da so predložene listine samo dokazno sredstvo za utemeljitev zahtevka. Listine so obvezni sestavni del zahteve, ki skupaj z zahtevo tvorijo popolno vlogo. Obseg zahteve in presoja, ali je vloga popolna, podrobneje urejata 17. in 19. člen Navodila za poslovanje v zvezi z zahtevami za denacionalizacijo (Uradni list RS, št. 31/91 in 34/93, v nadaljevanju Navodilo). Iz določb 62. člena ZDen in 17., 19., 20. in 27. člena Navodila izhaja, da mora vlagatelj v vlogi glede podatkov o premoženju opredeliti vrsto premoženja, ostali podatki o premoženju pa so razvidni iz akta o podržavljanju, zato ne drži, da tožnik ni pravočasno in določno zahteval podržavljene nepremičnine, kljub temu da je ni izrecno označil s parc. št. 629. V vlogi z dne 6.12.1993 je tožnik zahteval vračilo vseh podržavljenih nepremičnin, ki so bile v času podržavljenja vpisane v vl. št. 85 k.o... in so bile v lasti njegovih pravnih prednikov. Pri opredelitvi premoženja se je tožnik izrecno skliceval na posestni list za oba upravičenca, s tem pa tudi na vse podržavljeno premoženje, vključno s parc. št. 629, ki je bila v času podržavljenja vpisana v vl. št. 85 k.o... Kljub temu, da tožnik v zahtevi ni izrecno navedel parc. št. 629, pa je iz drugih podatkov (zemljiškoknjižni vložek, navedba obeh upravičencev in uporabnika) nedvomno razvidno, da je pravočasno uveljavljal celotno podržavljeno premoženje. S kasnejšo označbo parcele 629 tožnik ni razširil zahtevka, temveč ga je zgolj specificiral. Predlaga, da vrhovno sodišče pritožbi ugodi in sodbo upravnega sodišča razveljavi ter zadevo vrne temu sodišču v ponovno odločanje. Odgovori na pritožbo niso bili vloženi.

Po presoji pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje pravilno in zakonito odločilo, za svojo odločitev je navedlo pravilne razloge, s katerimi se pritožbeno sodišče strinja.

V postopku denacionalizacije velja načelo dispozitivnosti, kar pomeni, da se postopek začne in vodi po volji stranke in v okviru njenega materialnega zahtevka. Za natančno opredelitev zahtevka ZDen v 62. členu določa obvezne sestavine zahteve za denacionalizacijo, to je podatke, ki jih mora vsebovati, in listine, ki ji morajo biti priložene. Materialno pravni zahtevek je postavljen z opredelitvijo premoženja, glede katerega stranka zahteva priznanje pravic iz denacionalizacije, pristojni organ pa je na zahtevek vezan in mora ravnati po njem oziroma po njegovi vsebini. Za opredelitev premoženja, na katerega se zahteva nanaša, so pomembne vse navedbe, ki opisujejo premoženje, in ne samo listine, preko katerih bi upravni organ lahko sklepal, katero premoženje je bilo podržavljeno oziroma bi lahko bilo predmet vračanja v denacionalizacijskem postopku.

V obravnavani zadevi iz izpodbijane sodbe in podatkov v upravnih spisih izhaja, da je zahteva za denacionalizacijo (vložena dne 6.12.1993) glede premoženja, določno opredeljena, in se glede na podatke o premoženju (1. odstavek 62. člena ZDen) ne nanaša na premoženje, ki ga je tožnik zahteval z vlogo v letu 1994 oziroma 1997. Pravočasni vlogi tožnik ni priložil razlastitvene odločbe Okrajnega ljudskega odbora C. - okolica, razl. št. 7/51 z dne 31.10.1952, s katero je bila podržavljena sporna parcela št. 629, zato na podlagi podatkov, ki so navedeni v pravočasni vlogi (k.o. 1083..., posestni list 34 in vložek št. 85 ter navedbo konkretnih parc. št.) ni mogoče niti sklepati, da je postavil zahtevek tudi za vrnitev parc. št. 629. V zadevi zato ne gre za nepopolno zahtevo za denacionalizacijo, kar je tožniku pravilno pojasnilo že prvostopno sodišče. Zato za pritožbena zatrjevanja, da je šlo le za dopolnjevanje pravočasno vložene zahteve, ni podlage v listinah in podatkih upravnega spisa. V postopku denacionalizacije lahko stranka razširja in dopolnjuje zahtevek le glede premoženja, ki je predmet denacionalizacije, vendar pa mora biti obseg tega premoženja pravočasno zahtevan, to je do izteka zakonitega roka iz 64. člena ZDen. Iz ustaljene upravno sodne prakse vrhovnega sodišča izhaja, da navedbe vlagateljev v zahtevi za denacionalizacijo, da zahtevajo vračilo vsega podržavljenega premoženja v določeni katastrski občini in se pri tem sklicujejo na listine in potrdila, ne pomenijo določne opredelitve zahtevka. Postopek za denacionalizacijo je predlagalni postopek in zato upravni organ tudi v okviru dolžnosti pouka neuki stranki, ne more iz listin ugotavljati, za katero premoženje stranka zahteva vrnitev. Zato mora zahteva za denacionalizacijo vsebovati konkretne podatke o premoženju, katerega vrnitev se zahteva, upravni organ pa je vlogo dolžan dopolnjevati le glede pravočasno zahtevanega premoženja, pri tem pa ni dolžan preverjati, ali je stranka navedla vse podržavljeno premoženje oziroma do vračila katerega premoženja bi lahko bila upravičena.

V pritožbi tožeča stranka formalno ne zatrjuje procesnih kršitev, po presoji pritožbenega sodišča pa bistvenih kršitev pravil postopka v upravnem sporu sodišče prve stopnje ni storilo. Sodba temelji na relevantnih podatkih v upravnih spisih, v njenih razlogih pa se je sodišče prve stopnje opredelilo do tožbenih ugovorov tožeče stranke in nanje prepričljivo odgovorilo. Sklicevanje tožnikov na druge denacionalizacijske postopke, v katerih naj bi tožena stranka kljub preteku prekluzivnega roka dovoljevala razširitev zahtevka, in da je prvostopni organ v predmetnem postopku prezrl zamudo in štel, da je bila vloga tudi glede parc. št. 629 pravočasna, ne more vplivati na drugačno odločitev v zadevi. Iz ustaljene upravno sodne prakse izhaja, da mora vlagatelj v roku iz 64. člena ZDen navesti podatke, ki jih določa 62. člen ZDen, med njimi tudi konkretizirati premoženje, ki ga zahteva.

Ker sodišče prve stopnje ni samo ugotavljalo dejanskega stanja, je pritožbeno sodišče na dejansko stanje, ki je bilo ugotovljeno v postopku na prvi stopnji, vezano na podlagi 1. odstavka 73. člena ZUS-1 in zato tega pritožbenega razloga tožeča stranka ne more z uspehom uveljavljati.

Glede na navedeno je sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi 76. člena ZUS-1 v zvezi z 2. odstavkom 107. člena ZUS-1 in potrdilo izpodbijano sodbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.