Sodba II Ips 442/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-06-21

OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

pogodba o delu - plačilo - sporazum o okvirni ceni - grajanje napak - znižanje cene - določitev plačila

Nov sporazum o okvirni ceni za opravljeno delo je spremenil dogovor po prvotnem predračunu. Z novim dogovorom je nastala nova pogodbena obveznost, ki stranki veže, zato mora tožena stranka plačati dogovorjeno in obračunano ceno storitve.

Sodišče prve stopnje je naložilo toženi stranki plačilo zneska 1,079.900 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi in s pravdnimi stroški. Gre za plačilo po pogodbi o delu izvedbe instalacijskih del v lokalu tožencev v Celju.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in prvostopenjsko sodbo potrdilo.

Proti drugostopenjski sodbi je tožena stranka vložila revizijo. Uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo sodb tako, da se tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa razveljavitev sodb in ponovno sojenje. V reviziji navaja, da ima sodba sodišča druge stopnje pomanjkljivost, zaradi katere se ne more preizkusiti. To sodišče namreč ni odgovorilo na pritožbeno trditev, da prvostopenjsko sodišče ni uporabilo določb 616. člena in drugega odstavka 623. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, ki bi ju moralo uporabiti. Izpodbijana sodba tudi ne vsebuje jasnih razlogov oziroma vsebuje nasprotja med razlogi sodbe in vsebino listin, ko šteje kot materialnopravno podlago predračun tožnika z dne 18.2.1995 in nedatirano pogodbo št. 3, čeprav ti listini nista bili nikoli podpisani po toženi stranki. Ker ni bilo soglasja volj, pogodba ni bila sklenjena in ne more služiti kot podlaga za razsojo v tej zadevi. Zaključek sodišča o okvirnem sporazumu strank o ceni opravljenih del v višini 3,214.492 SIT je v nasprotju z vsebino zapisnika o zaslišanju tožnika samega. Iz vsebine zapisnikov o izjavah prič sledi edini možni zaključek, da sta stranki sklenili pogodbo za plačilo 1,865.625 SIT, ki je bila z izjavo drugega toženca delno novelirana v smislu dogovora za obračun po dejansko vgrajenih cenah in količinah materiala in dela. Če bi se toženca strinjala s ceno, bi že pripravljeno pisno pogodbo s takšno vsebino podpisala, česar pa nista storila. Sodišče o tem ni navedlo nikakršnih razlogov, zaključek, da je toženec na končno ceno pristal zaradi pripisa na predračunu, pa je v direktnem nasprotju z izjavami prič in listinami. Iz ugotovljenega izhaja, da sta stranki dogovorili ceno za opravljena dela na podlagi projekta v višini 1,865.625 SIT, pri čemer pa končne cene opravljenih del nista nikoli sporazumno dogovorili. Za to bi moral tožnik predlagati dokaze, saj je bilo dokazno breme na njem. Sodišče ni moglo pravilno uporabiti materialnega prava, saj bi lahko odločilna dejstva, izhajajoča iz drugega odstavka 623. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, ugotovilo le z izvedbo dokaza z izvedencem ustrezne stroke. Tako pa v sodbi ni navedlo nikakršnih razlogov, ki bi utemeljevali višino naloženega plačila.

Tožena stranka v reviziji nadalje trdi, da je dokazni postopek pokazal, da ima opravljeno delo napake. To so skrite napake, za zaključek, da tožena stranka ni pravočasno obvestila tožnika o napakah, pa v sodbi ni razlogov. Drugi toženec je izpovedal, da je sproti obveščal tožnika. Tožnik je v celoti potrdil, da je vedel za nesoglasja v zvezi z dodatnimi deli, zato je nerazumljiv zaključek sodišč, da toženec napak ni grajal pravočasno. Obstaja torej nasprotje med tem, kar navaja sodišče druge stopnje o vsebini zapisnikov, o izpovedbah prič I. S. in A. D. in med samimi zapisniki. Tožencu pa ni mogoče očitati, da bi moral napake sporočiti pisno.

Tožena stranka zatrjuje zmotno uporabo materialnega prava, ki ga v konkretnem primeru predstavlja ponudba tožnika za dobavo in montažo instalacij, ki jo je tožena stranka sprejela in gre za sklenjeno pogodbo. Hkrati pa je povsem nepravilno kot materialnopravno podlago šteti tudi predračun z dne 18.2.1995 in nedatirano pogodbo št. 3, ki ni bila podpisana in zato pogodba ni bila sklenjena. Poleg tega pa iz izpodbijanih sodb ne izhajajo nikakršni razlogi za naložitev plačila tudi prvi toženki M. S.. Iz razlogov sodb izhaja, da je vse posle vodil drugi toženec sam, zato je tožba v tem delu zoper prvotoženko povsem nesklepčna. Izrek sodbe je tudi nerazumljiv.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 26/99 do 52/2007) je bila revizija vročena tožniku, ki nanjo ni odgovoril, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Tožena stranka uveljavlja v reviziji številne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi s 370. členom ZPP ter zatrjuje pomanjkanje razlogov, nerazumljivost ali nasprotja v razlogih sodb drugostopenjskega sodišča oziroma obeh sodišč. Vendar je taka bistvena kršitev določb postopka podana samo tedaj, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti. Revizijsko sodišče pa ugotavlja, da sta obe nižji sodišči z razumnimi pravnimi argumenti utemeljili svojo odločitev in jasno, razumljivo ter popolno navedli svoje razloge o dejanskih ugotovitvah in materialnopravnih odločitvah. Revizija posega tudi v ugotovljeno dejansko stanje, kar je nedovoljen revizijski razlog, čeprav so trditve o tem prikazane kot kršitev postopka.

Tožena stranka trdi, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na pritožbeno trditev, češ, da je prvostopenjsko sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, ker ni uporabilo določb drugega odstavka 616. člena in drugega odstavka 623. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Uradni list SFRJ, št. 29/78 do 57/89). Ta revizijska trditev ne drži. Odgovor pritožbenega sodišča res ni izrecen, je pa smiseln: to sodišče je v tretjem odstavku na drugi strani svoje sodbe obrazložilo, da sta (pravdni) stranki sporazumno odstopili od projekta in prvotnega predračuna ter se zaradi številnih sprememb in dodatnega dela dogovorili za novo okvirno ceno v novem predračunu z dne 18.2.1995. Tako je bilo plačilo določeno s sporazumom in je bilo razsojeno v skladu s tem sporazumom, ne pa tako, da bi plačilo, ker s strani strank ne bi bilo določeno, določilo sodišče (drugi odstavek 623. člena ZOR). V zvezi s perpetuiranjem ugovora zaradi napak pri zahtevi za znižanje plačila (drugi odstavek 616. člena ZOR) pa je kakršenkoli revizijski očitek neobrazloženosti nerelevanten, saj je bilo dovoljeno obravnavanje ugovora tožene stranke po izteku roka iz prvega odstavka 616. člena ZOR, a je ugotovljena neutemeljenost tega ugovora.

Na revizijsko trditev tožene stranke iz prvega odstavka tretje strani revizije, da pritožbeno sodišče prvostopenjske sodbe ni preizkusilo glede pritožbeno zatrjevanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, revizijsko sodišče ne odgovarja, ker trditev ni konkretizirana, na trditev, da v izpodbijani sodbi ni niti zapisano, da je bil opravljen predpisan uradni preizkus sodbe sodišča prve stopnje, pa odgovarja, da tak zgolj formalni zapis ni potreben. Zakon določa meje uradnega preizkusa, ki ga pritožbeno sodišče opravi, v obrazložitvi svoje odločbe pa poleg odgovora na pritožbene trditve navede samo razloge, ki jih je upoštevalo po uradni dolžnosti (prvi odstavek 360. člena ZPP).

Revizijski očitek, da izpodbijana sodba ne vsebuje jasnih razlogov o dogovoru strank za okvirno ceno opravljenih del, je po oceni revizijskega sodišča neutemeljen, saj so ti razlogi razumljivi in logični. Da pa bi bilo podano nasprotje med zaključkom sodišča o obstoju okvirnega sporazuma strank in vsebino zapisnika o zaslišanju tožnika kot trdi revizija, ne drži že zato, ker je dejanska ugotovitev o okvirnem sporazumu strank o ceni opravljenih del rezultat dokazne ocene, ki izhaja iz izvedbe več dokazov in ne zgolj iz izpovedi drugega toženca. Nadaljnja trditev, da je zaključek sodišča v direktnem nasprotju z izjavami prič in listinami, dejansko pomeni samo nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja.

Tožena stranka v reviziji trdi, da ni v sodbi nikakršnih razlogov, ki bi utemeljevali višino naloženega plačila, tako da se sodbe ne da preizkusiti. Ta trditev je neutemeljena, saj sodišči prve in druge stopnje razumljivo pojasnjujeta, da sta se stranki v pogodbi o delu sporazumeli o novi okvirni ceni za opravljena dela, nakar je tožnik po končanem delu v skladu s sporazumom napravil obračun, upošteval opravljena plačila in odštel določen znesek za neopravljena dela. Sporazum veže stranki in ga je treba izpolniti z obeh strani, torej tudi plačati dogovorjeno in obračunano ceno, ki je toženi stranki tudi naložena v plačilo.

Znižanje plačila zaradi napak izvršenega dela lahko uveljavlja naročnik samo, če pri pregledu izvršenega dela nemudoma obvesti prevzemnika dela (prvi odstavek 614. člena ZOR), pri skritih napakah pa v enem mesecu potem, ko je taka napaka odkrita (prvi odstavek 615. člena ZOR). Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena stranka ni dokazala pravočasnega grajanja zatrjevanih napak. Pritožbeno sodišče se je s to dokazno oceno strinjalo in posebej poudarilo, da niso predmet te pravde odpravljene napake oziroma neopravljeno delo, zaradi katerih je bil znižan tožbeni zahtevek. Do znižanja dogovorjene cene bi lahko pripeljale neke tretje napake, ki pa jih tožena stranka v tem postopku ni niti konkretizirala niti ni dokazala, da bi jih pravočasno grajala. Glede na take razloge je brez podlage revizijska trditev, da sodba nima razlogov o odločilnem dejstvu, prav tako pa revizijsko sodišče ocenjuje, da v zvezi z relevantnimi (tretjimi) napakami ni nikakršnega nasprotja med tem, kar se v razlogih sodbe navaja o izpovedih strank in med samimi zapisniki o izpovedih teh strank.

Končno tožena stranka kot kršitev postopka zatrjuje tudi pomanjkanje razlogov glede naložitve plačila prvi toženki M. S.. Izrek sodbe naj bi bil nerazumljiv ter naj ne bi bilo mogoče ugotoviti, ali je sodišče k plačilu zavezalo oba toženca ali samo enega od njiju in katerega. Navedene revizijske trditve so neutemeljene. Kot tožena stranka sta v tožbi in v obeh sodbah navedena oba toženca M. S. in I. S.. Izrek prvostopenjske sodbe, ki jo je potrdilo pritožbeno sodišče, je, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki glavnico, zakonske zamudne obresti in stroške postopka. Ker sta tožena stranka oba toženca, ki sta sicer tudi oba navedena v vseh listinah v spisu, vsa plačila pa so naložena toženi stranki, vsi razlogi sodb pa se tudi nanašajo na toženo stranko, je jasno, da se izrek sodbe nanaša na oba toženca in sta oba toženca dolžna plačati tisto, kar jima je z izrekom sodbe naloženo. Očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka (in enako očitek nesklepčnosti tožbe) je tudi v tem primeru neutemeljen. Revizijsko sodišče zato zaključuje, da tožena stranka neutemeljeno uveljavlja revizijski razlog iz prve točke prvega odstavka 370. člena ZPP.

Tožena stranka uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in sicer neupoštevanje sklenjene pogodbe med strankama na podlagi tožnikove ponudbe z dne 31.5.1994 in hkrati upoštevanje predračuna z dne 18.2.1995 in pogodbe, ki ju tožena stranka ni nikoli podpisala, tako da ni prišlo do soglasja volj in pogodba ni bila sklenjena. Te trditve tožene stranke so zmotne. Res je pogodbeno pravo prav tako upoštevno materialno pravo, ki pa temelji na pravno odločilnih dejanskih ugotovitvah. Čeprav stranki pogodbe iz leta 1995 nista podpisali, pa je v sodbah nižjih sodišč ugotovljeno, da sta se stranki dogovorili za odstop od projekta in prvotnega predračuna, se dogovorili za določen dražji material in za opravo dodatnega dela ter se sporazumeli o novi okvirni ceni za opravo instalacijskih del. Sodišči sta torej ugotovili vsebino pogodbene volje strank, kar je dejansko vprašanje, ki ga v revizijskem postopku ni mogoče izpodbijati, in v skladu s tem ugotovili obstoj novega oziroma drugačnega dogovora, ki je spremenil dogovor po prvotnem predračunu. Ta novi dogovor pomeni veljavno sklenitev drugačne pogodbe med strankama, s tako materialnopravno opredelitvijo pa se revizijsko sodišče strinja. S tem je nastala nova pogodbena obveznost, ki stranki veže in ga je treba izpolniti z obeh strani, torej tudi plačati dogovorjeno in obračunano ceno. Ker sta stranki z novim sporazumom določili plačilo, ni podlage, da bi ga lahko določilo sodišče po drugem odstavku 623. člena ZOR. Za znižanje plačila zaradi napak (drugi odstavek 616. člena ZOR v zvezi s tretjim odstavkom 618. člena ZOR) pa ni podlage, ker ni bilo pravočasnega grajanja teh napak. Naložitev plačila toženi stranki v dosojenem znesku je zato materialnopravno pravilna, revizija tožene stranke pa neutemeljena. Revizijsko sodišče je glede na navedeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

ZOR člen 600, 614, 614/1, 615, 615/1, 616, 616/2, 623, 623/1, 623/2.ZPP člen 339, 339/2-14.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.