Sodba VIII Ips 355/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-02-26

disciplinski postopek - disciplinski ukrep prenehanje delovnega razmerja - zastaranje - začetek teka zastaralnega roka - poslovodni organ

Za začetek teka zastaralnega roka je pomemben trenutek, ko je za kršitev in storilca zvedel tisti, ki je po zakonu in splošnem aktu delodajalca upravičen zahtevati uvedbo disciplinskega postopka. Sprememba osebe, ki opravlja poslovodno funkcijo, ne vpliva na začetek in tek zastaralnega roka.

Tožeča stranka sama krije svoje stroške za odgovor na revizijo.

Sodišče prve stopnje je z isto sodbo odločilo o dveh povezanih zadevah, predhodno združenih v skupno obravnavanje. Prva zadeva se nanaša na disciplinski postopek, v katerem je bil tožnici izrečen disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja zaradi dveh hujših kršitev delovnih obveznosti, storjenih decembra 1995 in januarja 1996. Druga zadeva se nanaša na sklep o prenehanju delovnega razmerja zaradi neopravičene odsotnosti z dela od 19.1.2000 dalje.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta začetek in vodenje disciplinskega postopka zastarala. Ugotovilo je, da je zahtevo za uvedbo disciplinskega postopka podal generalni direktor S.K. dne 19.6.1996, ki je bil kot vršilec dolžnosti imenovan za čas od 3.5.1996 dalje. Za kršitev in storilko je zvedel 17.6.1996. Upoštevaje ta datum, zastaranje ne bi nastopilo, saj je komisija za pritožbe dokončno odločila 9.12.1996. Toda zastaralni rok je začel teči že v času mandata generalnega direktorja D.K., ko je ta zvedel za ime in priimek delavca in za ravnanje, ki ima znake kršitve delovne obveznosti. Glede na dejanske ugotovitve o tem, kdaj je on zvedel za kršitev in storilca pa je utemeljen ugovor tožnice, da je uvedba in vodenje disciplinskega postopka zastaralo. Glede sklepa o prenehanju delovnega razmerja zaradi neopravičene odsotnosti z dela je sodišče ugotovilo, da je bila tožena stranka na podlagi pravnomočne sodbe Pdp 1781/79-2 z dne 17.12.1999 dolžna tožnico pozvati nazaj na delo. Tožena stranka pa je tožnico z dopisom z dne 12.1.2000 pozvala na sestanek, na katerem naj bi se dogovorili glede zaposlitve in konkretizirali materialne pravice. S takim dopisom ni bilo vzpostavljeno delovno razmerje in tudi do reintegracije ni prišlo. Če pa do vzpostavitve delovnega razmerja ni prišlo, delodajalec ne more sprejemati sklepov v zvezi z njim. Tožnici pa neopravičene odsotnosti ni mogoče očitati tudi zato, ker je odsotnost na sestanku opravičila s tem, da je povedala, da je v delovnem razmerju in ima štiri mesečni odpovedni rok.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožena stranke zavrnilo v celoti, na pritožbo tožnice pa je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je glede zahtevka za razporeditev na delovno mesto, ki ga je tožnica nazadnje zasedala, tožbo zavrglo (sodišče prve stopnje je tožbeni zahtevek v tem delu zavrnilo), tožbeni zahtevek za reintegracijo v času od 29.3.1997 do prenehanja delovnega razmerja pri drugem delodajalcu oziroma do poziva nazaj na delo, pa je zavrnilo. Glede zastaranja uvedbe in vodenja disciplinskega postopka se je strinjalo z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo prvostopnega sodišča. Na tek zastaralnih rokov sprememba direktorja ne more vplivati. Strinjalo se je tudi z odločitvijo glede prenehanja delovnega razmerja zaradi neopravičene odsotnosti z dela. Obveznost pozvati delavca na delo ni izpolnjena že s tem, da se delavcu pošlje dopis, naj se javi na delo, temveč s tem, da se dejansko vzpostavi delovno razmerje. Do reintegracije ni prišlo, tožnica se je na poziv tožene stranke odzvala in opravičila odsotnost. Tožnici ne more biti v škodo, ker se je zaposlila, ne pa čakala na izid spora.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Pravnomočno sodbo izpodbija v delu, v katerem je bila zavrnjena njena pritožba in potrjen ugodilni del prvostopne sodbe (točke I/1,2,3 in II/1,2,3 izreka prvostopne sodbe). Navaja, da se kot odločilni vprašanji za presojo začetka teka zastaralnega roka za uvedbo disciplinskega postopka pokažeta dve vprašanji, glede katerih sodbi obeh sodišč nimata razlogov: vprašanje obstoja intimnega razmerja med tožnico in D.K. ter vprašanje škodljivosti spornih naročil. Kadar direktor iz osebnih (intimnih) nagibov ne ukrepa zoper delavko, ki je kršila delovne obveznosti, se šteje, da pravna oseba za kršitev ni izvedela sočasno kot direktor, temveč šele, ko je novi direktor izvedel za vse okoliščine. Sodišči bi morali obrazložiti, ali je direktor ravnal v interesu družbe ali v lastnem interesu. Neuvedeni kazenski, delovnopravni ali odškodninski postopki zoper direktorja ne izključujejo disciplinske odgovornosti tožnice. Zastaranje ni moglo začeti teči, ker seznanjenost D.K. glede na vse okoliščine pravno gledano ne pomeni seznanjenosti pravne osebe z disciplinsko kršitvijo in storilko. Pri tem bi bila nujna objektivna ocena o škodljivosti posla s strani predlaganega sodnega izvedenca. Tožena stranka s predlaganim dokazom ni bila prekludirana, sodišče pa je za njegovo izvedbo imelo podlago tudi v 34. členu ZDSS-1. Toženi stranki je bila z nezakonitim postopanjem sodišča, ki je neutemeljeno zavrnilo dokazne predloge, odvzeta možnost obravnavanja. Sodišče (prve stopnje) v nasprotju z 8. členom ZPP ni ocenilo izpovedi prič S.K. in E.S., sodišče druge stopnje pa je pritožbene navedbe v zvezi s tem neargumentirano zavrnilo. Sodišči nista celostno obravnavali izpovedi D.K. in nista ocenili dokazov, ki jih je v postopku ponudila tožena stranka. Ugoditev zahtevku pod točko II izreka prvostopne sodbe je primarno posledica ugoditvi zahtevka pod točko I. Kolikor bi bil tožbeni zahtevek za razveljavitev disciplinskih sklepov zavrnjen, bi bil zahtevek pod točko II neutemeljen že iz tega razloga.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in 96/2002 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in tožeči stranki, ki je nanjo odgovorila in predlaga, da jo sodišče kot neutemeljeno zavrne.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, v katerem se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava.

Revizijsko sodišče je vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje, saj revizije zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP). Zato navedb tožene stranke, iz katerih izhaja le, da se ne strinja z ugotovljenim dejanskim stanjem in dokazno oceno sodišča, ni mogoče upoštevati. Take so vse navedbe o nestrinjanju z dokazno oceno izpovedb priče D.K., o (ne)oceni izpovedi prič S.K. in E.S. ter o (ne)oceni drugih dokazov.

Bistvene kršitve določb pravdnega postopka niso podane.

Opustitev izvedbe dokazov, ki jih je predlagala ena stranka, lahko pomeni kršitev načela kontradiktornosti in s tem bistveno kršitev določb pravdnega postopka, če bi to lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe (prvi odstavek 339. člena ZPP). Če bi šlo za tako kršitev v postopku na prvi stopnji in je sodišče druge stopnje na pritožbo tožene stranke ne bi sankcioniralo, bi tako kršitev storilo tudi samo in jo je zato dovoljeno uveljavljati z revizijo (2. točka prvega odstavka 370. člena ZPP).

Na pravilnost in zakonitost sodbe pa taka kršitev lahko vpliva le, če se nanaša na dokazovanje odločilnih dejstev. Za presojo o začetku teka zastaralnega roka za uvedbo disciplinskega postopka pa vprašanje o škodljivosti spornih naročil ni odločilno. Za uvedbo disciplinskega postopka zadošča sum, da je delavec s svojim ravnanjem kršil delovne obveznosti. V konkretnem primeru torej sum, da so bila sredstva tožene stranke porabljena nesmotrno in neodgovorno, ter da je ali bi lahko zaradi tega nastala škoda. Šele v disciplinskem postopku se je nato ugotavljalo, ali je bil sum upravičen. Če pa je bil disciplinski postopek zastaran (uveden prepozno), na drugačno odločitev kot je ustavitev disciplinskega postopka ne more imeti nobenega vpliva več ugotovitev, da je bil sum utemeljen.

Bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke prvega odstavka 339. člena ZPP tožena stranka sicer uveljavlja kot procesno kršitev, toda iz revizijskih navedb izhaja, da tudi v tem delu poskuša uveljaviti le drugačno dokazno oceno. Po presoji revizijskega sodišča izpodbijana sodba nima takih pomanjkljivosti, da se ne bi mogla preizkusiti. Ali je odločitev tudi pravilna in zakonita je vprašanje uporabe materialnega prava.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

Disciplinski postopek Sodišče je razveljavilo disciplinske odločbe tožene stranke in ustavilo disciplinski postopek zoper tožnico zato, ker naj bi uvedba in vodenje disciplinskega postopka zastarala. Bistvena za odločitev je bila presoja o začetku teka zastaralnega roka. Tožena stranka izpodbija tako odločitev predvsem z zatrjevanjem, da vedenja direktorja tožene stranke D.K. o ravnanju tožnice, ne bi smeli upoštevati kot vedenja tožene stranke o kršitvah in storilki zaradi njunega intimnega in poslovnega razmerja. Ali drugače: če poslovodni organ zaradi osebnih razlogov in interesov ne začne disciplinskega postopka zoper delavca, njegovega vedenja o delavčevi kršitvi ne bi smeli šteti kot da je delodajalec (z)vedel za kršitev in storilca. Tako razlogovanje je neutemeljeno.

Zakon o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR) je začetek teka zastaralnega roka za uvedbo in vodenje disciplinskega postopa vezal na trenutek "ko se je zvedelo za kršitev delovne obveznosti in za storilca" (prvi in tretji odstavek 67. člena). Disciplinski postopek se je začel z vložitvijo zahteve upravičenega predlagatelja na pristojnem disciplinskem organu (prvi odstavek 61. člena ZTPDR) in se je končal z dokončnostjo odločitve v disciplinskem postopku (kar je praviloma z odločitvijo disciplinskega organa druge stopnje).

Sodna praksa je sprejela enotno stališče, da je začetek teka zastaralnega roka pomemben trenutek, ko je za kršitev in storilca zvedel tisti, ki je po zakonu in splošnem aktu delodajalca upravičen (pristojen) zahtevati uvedbo disciplinskega organa. Kakor hitro katerikoli od njih (prvi) zve za to, začne teči zastaralni rok za uvedbo in vodenje disciplinskega postopka.

Tožena stranka je gospodarska družba, torej pravna oseba, ki svojo voljo nujno izraža prek zastopnikov: voljo pravne osebe nadomešča volja zastopnika, praviloma njenega poslovodnega organa. Po določbi prvega odstavka 61. člena ZTPDR je organ, na zahtevo katerega se začne disciplinski postopek, tudi poslovodni organ. V skladu z 28. členom Pravilnika tožene stranke ... je to generalni direktor. Zakon in splošni akt govorita o organu, ki opravlja poslovodno funkcijo, ne določata pa konkretne osebe. Zato ni pomembno, kdo (točno določena fizična oseba) opravlja to funkcijo. Pomembno je le, kdaj je za kršitev in storilca zvedel organ, torej tisti, ki to funkcijo v določenem trenutku opravlja. Kasnejša sprememba osebe, ki opravlja poslovodno funkcijo, na začetek in tek zastaralnega roka ne vpliva. Taka sprememba ne pomeni, da bi prišlo do pretrganja zastaranja in ponovnega teka zastaralnega roka, saj gre še vedno za isti organ.

Navedena določba ZTPDR veže začetek teka zastaralnega roka na trenutek, ko pristojni organ zve za kršitev delovnih obveznosti, torej za ravnanje ali opustitev delavca, ki predstavlja (ima znake) vnaprej določenih kršitev. Pomemben je trenutek, ko na primer poslovodni organ zve za kršitev, ne pa trenutek, ko oseba, ki to funkcijo trenutno opravlja, ravnanje ali opustitev delavca opredeli kot kršitev. Ni izključeno, da poslovodni organ neko ravnanje delavca šele kasneje opredeli kot kršitev delovnih obveznosti, posebej tudi v primerih, ko se spremeni oseba, ki to funkcijo opravlja. Toda na tek zastaralnega roka to ne vpliva: teči je začel v trenutku, ko se je zvedelo za kršitev, torej za ravnanje ali opustitev delavca.

Na tek zastaralnega roka tudi ne vpliva okoliščina, da poslovodni organ ni takoj začel disciplinskega postopka, čeprav je (z)vedel za kršitev in storilca. Tako ravnanje poslovodnega organa je bilo sankcionirano z uvedbo postopka za njegovo razrešitev (tretji odstavek 61. člena ZTPDR). Razlog, zaradi katerega poslovodni organ disciplinskega postopka ne začne, prav tako ne vpliva na zastaralni rok. Lahko vpliva le na odgovornost poslovodnega organa samega. Kolikor poslovodni organ ni zahteval uvedbe disciplinskega postopka v predpisanem roku, kasnejša zamenjava osebe, ki to funkcijo opravlja, ne more pomeniti, da bi ta rok začel ponovno teči.

Kdaj je generalni direktor izvedel za kršitev delovnih obveznosti in za tožnico, kot storilko, je dejansko vprašanje, glede katerega je revizijsko sodišče vezano na ugotovitve nižjih sodišč, saj revizije zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Sodišče prve stopnje ni ugotovilo samo, kdaj je bil generalni direktor tožene stranke seznanjen z ravnanji tožnice, ki naj bi pomenila kršitev delovnih obveznosti. Ugotovilo je prav tako, da je tožnica ravnala po njegovem izrecnem naročilu in da je bil direktor ves čas seznanjen tudi z višjo ceno za naročene storitve pri izbrani agenciji. Dovolj očitno tudi zato takratni direktor D.K. ravnanja tožnice ni štel za kršitve delovnih obveznosti, in zoper tožnico disciplinskega postopka ni začel. To bi nenazadnje pomenilo, da je tudi sam storil enake kršitve. Če je kasneje novi generalni direktor presodil, da je pri ravnanju tožnice šlo za kršitve delovnih obveznosti, bi disciplinski postopek lahko začel le v okviru zastaralnega roka. Ker pa tega ni storil, je pravilna presoja obeh nižjih sodišč, da sta uvedba in vodenje disciplinskega postopka zastarala.

Prenehanje delovnega razmerja zaradi neopravičene odsotnosti z dela V tem delu tožena stranka - neutemeljeno sicer - navaja le, da bi morali biti zaradi zavrnitve tožbenega zahtevka o disciplinski odgovornosti tožnice, zavrnjeni tudi zahtevki v zvezi s sklepi o prenehanju delovnega razmerja v letu 2000. Bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava v zvezi s to odločitvijo ne navaja.

Res je sicer, da sta obe zadevi povezani, vendar odločitvi nista nujno soodvisni. Sodni postopki so trajali več let in v tem času je bilo sprejetih več odločitev, tudi pravnomočnih. Na podlagi pravnomočne odločitve, s katero je bilo tožbenemu zahtevku tožnice ugodeno, jo je tožena stranka v januarju 2000 pozvala nazaj na delo. Sodišče prve stopnje pa je ugotovilo, da do reintegracije, to je do dejanske vzpostavitve delovnega razmerja, še ni prišlo. Tožnica ni bila pozvana naj nastopi delo, temveč le na sestanek, na katerem bi se dogovorili o zaposlitvi. S tem delovno razmerje še ni bilo vzpostavljeno, tožnica pa je odsotnost s sestanka tudi opravičila. Na podlagi tako ugotovljenega dejanskega stanja je sodišče pravilno presodilo, da sta bila sklepa tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja zaradi neopravičenih izostankov z dela nezakonita.

Ker glede na navedeno zatrjevani revizijski razlogi niso podani, je revizijsko sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (378. člen ZPP).

Ker navedbe v odgovoru na revizijo niso prispevale ničesar bistvenega za odločitev o reviziji, je sodišče odločilo, da krije stroške za odgovor na revizijo tožena stranka sama (prvi odstavek 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.