TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I R 151/2007, enako tudi I R 124/2010
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-10-18

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz tehtnih razlogov - objektivna nepristranskost - sodnik pristojnega sodišča kot stranka v postopku

Pravni standard "drugih tehtnih razlogov" zajema različne okoliščine, ki niso v neposredni zvezi s samim sporom, ampak nanj lahko vplivajo od zunaj in zadevajo celotno sodišče. Mednje po oceni Vrhovnega sodišča spada tudi okoliščina, da je prva toženka sodnica in predsednica Okrajnega sodišča v A.

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v B.

Tožeča stranka v tožbi z dne 6.9.2007 zatrjuje, da tožena stranka krši Ustavo in Zakon o pravdnem postopku ter nezakonito in pristransko vodi postopek. Hkrati iz razloga, da ne bi bilo pristranskosti in nepoštenosti, predlaga prenos pristojnosti za odločanje v zadevi na drugo stvarno pristojno sodišče.

Določilo 23. člena Ustave Republike Slovenije predvideva pravico do sodnega varstva, iz katere izhaja tudi zahteva, da sodišče pri postopanju v konkretni zadevi ustvari oziroma ohrani videz nepristranskosti. Po stališču Evropskega sodišča za človekove pravice sta za obstoj nepristranskosti sojenja odločilna tako subjektivni kriterij, pri katerem gre za ugotavljanje osebnega prepričanja sodnika, ki odloča v konkretnem primeru, kot tudi objektivni kriterij, kjer gre za presojo, ali je sodnik v postopku zagotavljal uresničevanje procesnih jamstev tako, da je izključen vsak upravičen dvom v njegovo nepristranskost. Pri uresničevanju pravice do nepristranskega sojenja torej ni pomembno zgolj to, da je nepristransko sojenje dejansko zagotovljeno, temveč se mora odražati tudi navzven. Gre za tako imenovani videz nepristranskosti sojenja. V nasprotnem primeru sta lahko ogrožena tako zaupanje javnosti v nepristranskost sodišč nasploh kot tudi zaupanje strank v nepristransko sojenje v konkretni zadevi.

Pomemben procesni institut, s katerim se zagotavlja ustavna pravica do nepristranskega sojenja, je delegacija pristojnosti (67. člena Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 73/07 - ur. p. b.). Pravni standard "drugih tehtnih razlogov" zajema različne okoliščine, ki niso v neposredni zvezi s samim sporom, ampak nanj lahko vplivajo od zunaj in zadevajo celotno sodišče. Mednje po oceni Vrhovnega sodišča spada tudi okoliščina, da je prva toženka sodnica in predsednica Okrajnega sodišča v A. Če bi v zadevi odločalo to sodišče kot krajevno in stvarno pristojno sodišče oziroma sodniki tega sodišča, ki imajo vsakodnevne stike s prvo toženko, bi bila lahko prizadeta objektivna nepristranskost sodišča, ki se izraža v precepciji javnosti o nevtralnosti in neodvisnosti sodišča kot nosilca sodne funkcije.

Ker uveljavljane okoliščine utemeljujejo prenos krajevne pristojnosti, je Vrhovno sodišče za odločanje v zadevi določilo Okrajno sodišče v B.

Opr. št: I R 124/2010, ECLI:SI:VSRS:2010:I.R.124.2010

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 146/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2007-10-10

krajevna pristojnost - izvršba zoper družbenika družbe z oneomejeno odgovornostjo (d.n.o.)

Sodišče lahko na upnikov predlog dovoli izvršbo na podlagi izvršilnega naslova, izdanega proti družbi z neomejeno odgovornostjo, neposredno proti družbeniku, ki je osebno odgovoren, če upnik z izpiskom iz sodnega registra dokaže njegov status družbenika.

Za odločanje o tej zadevi je pristojno Okrajno sodišče v Velenju.

1. Okrajno sodišče v Velenju se je s sklepom izreklo za krajevno nepristojno za odločanje v izvršilni zadevi, po pravnomočnosti sklepa pa je zadevo odstopilo Okrajnemu sodišču v Domžalah. Odločitev je bila oprta na ugotovitev, da upnik ni vložil predloga za izvršbo, temveč predlog, da se izvršba proti družbi Š. d.n.o. nadaljuje proti pravni naslednici, sedanji dolžnici, z novimi sredstvi izvršbe.

2.Okrajno sodišče v Domžalah je sprožilo kompetenčni spor, ker naj bi bilo krajevno pristojno Okrajno sodišče v Celju ali pa Okrajno sodišče v Velenju, glede na kraj dolžničinega stalnega prebivališča.

3.Krajevno pristojno je Okrajno sodišče v Velenju.

4.V izvršilnem postopku je v načelu predpisana izključna pristojnost sodišča, ki je odvisna predvsem od predlaganega sredstva izvršbe(1). Za opredelitev krajevne pristojnosti so pri odločanju o izvršilnem predlogu odločilne navezne okoliščine, ki so razvidne iz predloga za izvršbo. S tem v zvezi je pomembno, da je upnik oprl izvršilni predlog proti dolžnici na določbo 25. člena ZIZ, pri čemer se je skliceval na pravnomočni sklep o izvršbi proti dolžniku Š., ki ga je izdalo Okrajno sodišče v Domžalah. Upnik je predlogu tudi priložil izpisek iz sodnega registra iz katerega je razvidno, da je P. R. družbenica Š. d.n.o.

5.Sodišče lahko na upnikov predlog dovoli izvršbo na podlagi izvršilnega naslova, izdanega proti družbi z neomejeno odgovornostjo, neposredno proti družbeniku, ki je osebno odgovoren, če upnik z izpiskom iz sodnega registra dokaže njegov status družbenika(2). Družbenik v takšnem primeru ne nastopa kot pravni naslednik družbe in zato tudi krajevna pristojnost v izvršilnem postopku ni odvisna od že uvedenega izvršilnega postopka proti družbi. Zato je treba presoditi upnikov izvršilni predlog kot samostojen predlog proti dolžnici P. R., pri čemer je krajevna pristojnost sodišča odvisna od kraja stalnega prebivališča dolžnice(3) in je zato pristojno Okrajno sodišče v Velenju.

Op. št. (1): Primerjaj določbe 35. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ. Op. št. (2): Prvi odstavek 25. člena ZIZ.Op. št. (3): Primerjaj določbe 100. in 34. člena ZIZ.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep X Ips 468/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-10-08

dovoljenost revizija - ni navedenih pogojev

Po ustaljeni praksi Vrhovnega sodišča je tako trditveno kot dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti oziroma uvesti.

Zoper prvostopenjsko sodbo je tožnica po pooblaščencu dne 20.6.2008 vložila pravočasno revizijo.

S pravnomočno sodbo, ki jo tožnica izpodbija z revizijo, je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 63. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1; Uradni list RS, št. 105/2006 in 26/2007 – sklep US RS) zavrnilo tožničino tožbo zoper odločbo tožene stranke z dne 11.12.2007, s katero je zavrnila pritožbo tožnice zoper odločbo Upravne enote Ljubljana z dne 26.6.2007, s katero je prvostopenjski upravni organ zavrnil zahtevo za denacionalizacijo, ki se nanaša na parc. št. ..., parc. št. ... in parc. št. ... vse k.o. ....

Po 2. odstavku 83. člena ZUS-1 je revizija dovoljena, če je podan eden od pogojev za njeno dovolitev. Po ustaljeni praksi Vrhovnega sodišča je tako trditveno kot dokazno breme o obstoju pogojev za dovoljenost revizije na strani revidenta, saj revizije po uradni dolžnosti ni mogoče dovoliti oziroma uvesti. O ustavnosti tega stališča se je izreklo tudi Ustavno sodišče RS, ki je v sklepu, št. Up 858/08 z dne 3.6.2008, ugotovilo, da to stališče ni v nasprotju z Ustavo RS.

V obravnavani zadevi revidentka v reviziji ni niti neposredno niti opisno navedla, kateri od pogojev za dovolitev revizije iz 2. odstavka 83. člena ZUS-1 naj bi bili v tem primeru izpolnjeni, zato revizije ni mogoče dovoliti.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče RS revizijo zavrglo kot nedovoljeno na podlagi 89. člena ZUS-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 110/2009, enako tudi X Ips 392/2007

Sklep X Ips 266/2008, enako tudi X Ips 688/2007
Sklep IV Ips 56/2008, enako tudi IV Ips 42/2009, IV Ips 180/2010, IV Ips 99/2009, IV Ips 56/2010, IV Ips 74/2011
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-05-20

zahteva za varstvo zakonitosti - zagovornik - upravičenec za vložitev

Zahtevo za varstvo zakonitosti sme v zadevah o prekršku vložiti le (vrhovni) državni tožilec, ne pa tudi storilec prekrška ali njegov zagovornik.

Zahteva zagovornika pravne osebe M.d.o.o. in odgovorne osebe N.V. za varstvo zakonitosti se zavrže.

1. Pravni osebi M.d.o.o. je bila s plačilnim nalogom Tržnega inšpektorata Republike Slovenije, Enota M. (prekrškovni organ) z dne 21.2.2006, zaradi prekrška po 4. alineji prvega odstavka 21. člena Zakona o gostinstvu izrečena globa 300.000 SIT, odgovorni osebi N.V. pa s plačilnim nalogom z dne 21.2.2006, globa 100.000 SIT. Zoper navedena plačilna naloga je zagovornik pravne in odgovorne osebe vložil zahtevo za sodno varstvo, ki ji je Okrajno sodišče v Lendavi s sodbo z dne 11.2.2008, opr. št. PR 937/2007, ugodilo tako, da je spremenilo plačilna naloga prekrškovnega organa v odločbi o sankciji in pravni osebi izreklo enotno globo 1.200 EUR, odgovorni osebi pa globo 400 EUR, v preostalem pa je zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno.

2. Zahtevo za varstvo zakonitosti vlaga zagovornik pravne in odgovorne osebe, odvetnik B.M. iz M. Vrhovnemu sodišču predlaga, naj izpodbijano pravnomočno sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

3. Po določbi drugega odstavka 169. člena ZP-1 zahtevo za varstvo zakonitosti lahko vloži državni tožilec po uradni dolžnosti ali na pobudo osebe, ki ima pravico do pritožbe zoper sodbo o prekršku sodišča prve stopnje. V skladu s citirano določbo ZP-1 torej sme zahtevo za varstvo zakonitosti v zadevah o prekršku vložiti edino (vrhovni) državni tožilec, ne pa tudi storilec prekrška ali njegov zagovornik. Ta lahko vloži pobudo za vložitev tega izrednega pravnega sredstva pri Vrhovnem državnem tožilstvu Republike Slovenije.

4. Glede na to, da ZP-1 storilcu prekrška (to je pravni in odgovorni osebi) ter njegovemu zagovorniku ne daje pravice vložiti tega izrednega pravnega sredstva, je Vrhovno sodišče zahtevo zagovornika pravne osebe M.d.o.o. in odgovorne osebe N.V. za varstvo zakonitosti kot nedovoljeno zavrglo (drugi odstavek 423. člena Zakona o kazenskem postopku v zvezi s 171. členom ZP-1).

Opr. št: IV Ips 42/2009, ECLI:SI:VSRS:2009:IV.IPS.42.2009

Opr. št: IV Ips 180/2010, ECLI:SI:VSRS:2010:IV.IPS.180.2010

Opr. št: IV Ips 99/2009, ECLI:SI:VSRS:2009:IV.IPS.99.2009

Opr. št: IV Ips 56/2010, ECLI:SI:VSRS:2010:IV.IPS.56.2010

Opr. št: IV Ips 74/2011, ECLI:SI:VSRS:2011:IV.IPS.74.2011

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep IV Ips 92/2009, enako tudi IV Ips 49/2010
Sklep I Up 445/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-12-16

30-dnevni rok za vložitev tožbe v upravnem sporu teče od vročitve upravnega akta, s katerim je bil končan upravni postopek.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Z izpodbijanim sklepom je prvostopenjsko sodišče na podlagi 2. točke 1. odstavka 36. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS-1, Uradni list RS, št. 105/2006 in 26/2007 – sklep US) kot prepozno zavrglo tožnikovo tožbo zoper odločbo Upravne enote Trebnje z dne 29.7.2003, v zvezi z odločbo tožene stranke z dne 31.5.2004, s katero je le-ta zavrnila tožnikovo pritožbo kot neutemeljeno.

V obrazložitvi sklepa sodišče prve stopnje ugotavlja, da iz podpisane vročilnice, ki se nahaja v upravnih spisih, izhaja, da je tožnikov odvetnik odločbo Ministrstva za okolje in prostor z dne 31.5.2004 prejel dne 11.6.2004. Tožnik je tožbo kot priporočeno pošiljko poslal Upravnemu sodišču RS v Ljubljani dne 14.8.2007. V skladu z 28. členom ZUS-1 je treba tožbo vložiti v 30 dneh od vročitve upravnega akta, s katerim je bil končan postopek. Ker je tožnik tožbo vložil po preteku 30-dnevnega roka, jo je sodišče zavrglo kot prepozno na podlagi 2. točke 1. odstavka 36. člena ZUS-1.

Tožnik zoper sklep prvostopnega sodišča vlaga laično pritožbo. Navaja, da ni bil pravni lastnik nobenega zemljišča, zato je postopek nezakonit in se mu ne bi smelo odmeriti denarne kazni.

Sklep sodišča prve stopnje je pravilen in zakonit. 30-dnevni rok za vložitev tožbe v upravnem sporu iz 1. odstavka 28. člena ZUS-1 teče od vročitve upravnega akta, s katerim je bil končan (upravni) postopek. V obravnavanem primeru je bil upravni postopek končan z odločbo Ministrstva za okolje in prostor z dne  31.5.2004, ki jo je tožnikov odvetnik prejel dne 11.6.2004, kar je razvidno iz povratnice v upravnem spisu. Rok za vložitev tožbe se je tako iztekel s pretekom 12.7.2004 (ponedeljek), tožnik pa je tožbo vložil priporočeno po pošti šele dne 14.8.2007, torej prepozno. Sodišče prve stopnje je zato pravilno uporabilo določbo 2. točke 1. odstavka 36. člena ZUS-1 in tožbo kot prepozno zavrglo.

Tožnikove pritožbene navedbe, ki se nanašajo na odločbo tožene stranke in prvostopenjskega organa, so za odločitev v tem pritožbenem postopku, kjer se presoja pravilnost procesne odločitve sodišča prve stopnje, pravno nepomembna.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (76. člen v zvezi z 2. odstavkom 82. člena ZUS-1), saj je ugotovilo, da niso podani razlogi, zaradi katerih se sklep lahko izpodbija, in tudi ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Pri 86/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-01-22

Zoper sklep, s katerim sodišče druge stopnje ne dopusti revizije, se lahko stranka pritoži le iz razlogov po 2. alinei prvega odstavka 32. člena ZDSS-1, to je, če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke zoper zamudno sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bilo toženi stranki v skladu s tožbenim zahtevkom naloženo, da tožnici iz naslova vračila sredstev, izplačanih po pogodbi o sofinanciranju usposabljanja za samozaposlitev, plača znesek 49.847 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Soglašalo je, da so bili podani pogoji za izdajo zamudne sodbe. Hkrati je sklenilo, da se revizija zoper sodbo sodišča druge stopnje ne dopusti, ker razlogi za dopustitev revizije v smislu določb prvega odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Uradni list RS, št. 2/04) niso podani.

Zoper sklep sodišča druge stopnje se je dne 10.5.2006 pritožila tožena stranka in v pritožbi navajala okoliščine, zaradi katerih po njenem mnenju spornega zneska ni dolžna vrniti.

Sodišče prve stopnje je toženkino pritožbo obravnavalo kot pritožbo zoper sodbo in sklep sodišča druge stopnje in jo s sklepom Ps 768/2004-13 dne 28.6.2006 kot nedovoljeno zavrglo. Na pritožbo tožene stranke zoper ta sklep je sodišče druge stopnje dne 20.6.2007 sklep sodišča prve stopnje razveljavilo v delu, ki se je nanašal na zavrženje pritožbe z dne 10.5.2006 zoper sklep sodišča druge stopnje o nedopustitvi revizije, potrdilo pa sklep sodišča prve stopnje o zavrženju pritožbe zoper sodbo sodišča druge stopnje.

Glede na povedano je Vrhovno sodišče pritožbo tožene stranke z dne 10.5.2006 obravnavalo zgolj kot pritožbo zoper sklep sodišča druge stopnje o nedopustitvi revizije.

Na podlagi tretjega odstavka 32. člena ZDSS-1 se lahko nezadovoljna stranka zoper sklep, s katerim sodišče druge stopnje ne dopusti revizije, pritoži le iz razlogov po 2. alinei prvega odstavka tega člena, to je, če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

Tožena stranka v svoji pritožbi ne uveljavlja obstoja navedenega pritožbenega razloga. Zato jo je sodišče ob smiselni uporabi določb 365. člena ZPP (točka 2) kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Dsp 122/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-02-12

Navedbe, da bi moralo sodišče revizijo dopustiti, ker gre za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, in navedbe o nestrinjanju z vsebino sodbe sodišča druge stopnje, ne pomenijo utemeljenega pritožbenega razloga zoper sklep o nedopustitvi revizije.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bilo toženi stranki naloženo, da tožniku od 11.7.2005 dalje prizna dodatek za stalnost v višini 6% osnovne plače in ta dodatek ustrezno izplača, zapadle razlike plače z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Strinjalo se je s presojo sodišča prve stopnje, da je potrebno pri ugotovitvi višine tožnikovega dodatka za stalnost upoštevati tudi njegovo delovno dobo za čas dela v Jugoslovanski ljudski armadi (JLA), iz katere je kot vojaška oseba v mesecu juniju 1991 prestopil v takratno Teritorialno obrambo. Hkrati je sodišče sklenilo, da se revizije ne dopusti, ker niso podani pogoji za dopustitev revizije iz 1. odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS, št. 2/04).

Zoper sklep o nedopustitvi revizije se pritožuje tožena stranka in navaja, da gre pri upoštevanju delovne dobe v bivši JLA, kot podlage za ugotovitev višine dodatka za delovno dobo, ki gre pripadnikom slovenske vojske, za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, glede katerega bi morala biti revizija dopuščena, posebej ker tak dodatek uveljavlja večje število bivših pripadnikov JLA. Hkrati graja vsebino izpodbijane sodbe in navaja, da sodišče pri ugotavljanju višine tega dodatka delovne dobe v JLA ne bi smelo upoštevati.

Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo ni odgovoril.

V skladu s 3. odstavkom 32. člena ZDSS-1 lahko nezadovoljna stranka zoper sklep sodišča druge stopnje o nedopustitvi revizije vloži pritožbo le iz razloga po 2. alinei 1. odstavka tega člena, to je, če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišč druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo.

Navedbe, da bi moralo sodišče revizijo dopustiti, ker gre za odločitev o pomembnem pravnem vprašanju, in navedbe o nestrinjanju z vsebino sodbe sodišča druge stopnje ne pomenijo utemeljenega pritožbenega razloga zoper sklep o nedopustitvi revizije. Ker tožena stranka ni niti zatrjevala in ne dokazala, da odločitev sodišča druge stopnje glede pomembnih pravnih vprašanj v tej zadevi odstopa od že sprejetih odločitev Vrhovnega sodišča oziroma da med odločitvami sodišč druge stopnje glede teh vprašanj, o katerih Vrhovno sodišče še ni odločalo, ni enotnosti, s svojo pritožbo ni mogla uspeti.

Glede na povedano je sodišče v smislu določb 2. točke 365. člena ZPP pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 2/2008
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-04-09

spor o pristojnosti - stvarna pristojnost - prostovoljno dodatno pokojninsko zavarovanje

Za odločanje v sporu o odkupu police prostovoljnega dodatnega starostnega pokojninskega zavarovanja je pristojno sodišče splošne pristojnosti.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrajno sodišče v Kopru.

Okrajno sodišče v Kopru je s sklepom, opr. št. 303/2007-6 z dne 13.11.2007 sklenilo, da ni stvarno pristojno za odločanje v zadevi in po pravnomočnosti sklepa zadevo odstopilo v reševanje Delovnemu sodišču v Kopru, kot stvarno pristojnemu sodišču.

Delovno sodišče v Kopru z odstopom pristojnosti ni soglašalo, ampak je na podlagi določb prvega odstavka 24. člena v zvezi z določbo drugega odstavka 25. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP – Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.) sprožilo spor o pristojnosti. Sprejelo je stališče, da ne gre za spor, za reševanje katerega bi bilo pristojno specializirano sodišče. Ne gre za spor po nobeni točki prvega odstavka 7. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 – Uradni list RS, št. 2/2004), niti ne za spor iz drugega odstavka tega člena, kar pomeni, da za odločanje v tem sporu ni pristojno ne delovno ne socialno sodišče, ampak sodišče splošne pristojnosti.

Za odločanje v sporu je pristojno Okrajno sodišče v Kopru.

V obravnavani zadevi gre za spor med delavko in njenim bivšim delodajalcem zaradi odkupa police prostovoljnega dodatnega starostnega pokojninskega zavarovanja. Prostovoljno dodatno starostno zavarovanje ni neposredna pravica iz delovnega razmerja, zato spor glede omogočanja odkupne vrednosti police iz tega naslova ni delovni spor iz 5. člena ZDSS-1. Zato za odločanje v tem sporu ni pristojno delovno sodišče.

Delovna in socialna sodišča so kot specializirana sodišča pristojna reševati spore, za katere tako določa zakon. S 1.1.2005 je začel veljati ZDSS-1, ki je v točki 1 prvega odstavka 7. člena določil pristojnost za odločanje v socialnih sporih na področju pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Tako je po tej določbi socialno sodišče pristojno poleg ostalega samo za odločanje v sporih o pravici do in iz obveznega zdravstvenega zavarovanja vključno z obveznim dodatnim zavarovanjem in za plačevanje prispevkov za to zavarovanje.

V spornem primeru, ko je tožeča stranka uveljavljala izplačilo odkupne vrednosti police, gre za spor iz prostovoljnega dodatnega zavarovanja, obveznosti pa izvirajo iz sprejetih obligacij delodajalca, ki ne izvirajo neposredno iz delovnega razmerja. Ker v zadevi ne gre glede na določbe ZDSS-1 niti za delovni niti za socialni spor, je za odločanje v takem sporu lahko pristojno samo sodišče splošne pristojnosti.

Zato je ob upoštevanju določb prvega odstavka 24. člena in prvega odstavka 25. člena ZPP ter določb 2. a točke prvega odstavka 7. člena ZDSS-1 in prvega odstavka 30. člena ZPP, ter prvega odstavka 114. člena Zakona o sodiščih (ZS – Uradni list RS, št. 19/94 in nadalj.) Vrhovno sodišče sklenilo, da je za odločanje v tem sporu pristojno Okrajno sodišče v Kopru.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 48/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-01-15

delegacija pristojnosti - določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - sodnik porotnik

Dejstvo, da je tožnik sodnik porotnik pri sodišču in občasno aktivno sodeluje pri sojenju, bi lahko vzbudilo dvom v nepristranskost sojenja. Zato obstaja tehten razlog, da se za sojenje v tej zadevi določi drugo stvarno pristojno sodišče.

Za postopanje v tej zadevi se določi Delovno in socialno sodišče v Ljubljani.

Tožeča stranka je pri Delovnem sodišču v Kopru, Oddelek v Novi Gorici, vložila tožbo, s katero je uveljavljala razveljavitev izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi.

Predsednica Delovnega sodišča v Kopru predlaga določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, ker je tožnik sodnik porotnik pri tem sodišču, ki večkrat aktivno sodeluje pri sojenju.

Na podlagi 67. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 73/07) lahko Vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Dejstvo, da je tožnik sodnik porotnik pri sodišču, ki občasno aktivno sodeluje pri sojenju, bi lahko vzbudilo dvom v nepristranskost sojenja. Zato obstaja tehten razlog, da se za postopanje in sojenje v taki zadevi določi drugo stvarno pristojno sodišče.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče na podlagi 67. člena ZPP za postopanje v zadevi določilo Delovno in socialno sodišče v Ljubljani, kot strankam najbližje drugo stvarno pristojno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.