Sklep VIII Ips 252/2007
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2008-03-25

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - kršitev z znaki kaznivega dejanja - bistvena kršitev določb postopka - sprememba dejanskega stanja pred sodiščem druge stopnje

Ker je sodišče druge stopnje brez obravnave spremenilo dokazno oceno prvostopenjskega sodišča, je bistveno kršilo določbo 4. točke 358. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP, kar je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe.

Reviziji se ugodi, izpodbijana sodba se razveljavi in zadevo vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevke tožnika za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 29.8.2005, za ugotovitev, da tožniku ni prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki z 2.3.2006, da ga je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo, z njim skleniti pogodbo z dnem 3.3.2006 za delovno mesto delovodje novogradnje vodovodnih omrežij, mu priznati vse pravice iz delovnega razmerja, vključno s plačo ter mu povrniti stroške postopka. Odločilo je tudi, da tožena stranka sama krije svoje stroške postopka. Tožena stranka je tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz razloga po 1. alineji prvega odstavka 111. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Uradni list RS, št. 42/2002). Iz odpovedi izhaja, da je tožnik kot delovodja novogradnje vodovodnih omrežij v mesecu juliju 2005 nepravilno evidentiral svoje prihode in odhode z dela, neopravičeno odhajal z dela ter lažno prikazoval odhode z dela v evidenci dela za 5.7., 7.7. in 8.7.2005, s tem pa delodajalca spravil v zmoto z namenom, da bi sebi pridobil protipravno premoženjsko korist - izplačilo plače za nepravilno prikazane ure prisotnosti na delu. Tožena stranka mu je v škodo svojega premoženja za mesec julij 2005 izplačala 21.326,88 SIT protipravne premoženjske koristi. Gre za očitek kaznivega dejanja goljufije po 217. členu Kazenskega zakonika Republike Slovenije (KZ, Uradni list RS, št. 63/94 in nadalj.). Tožnik ni spoštoval navodil direktorice o tem, kako je potrebno beležiti ure prisotnosti na delu. Sodišče ni dvomilo v pravilnost zbranih podatkov detektivskega biroja. V času, ko je tožnik evidentiral prisotnost na delu, ni opravljal službenih dolžnosti oziroma se ni nahajal na gradbiščih in opravljal dela. Neopravičeno je odhajal z dela, nepravilno evidentiral svoje odhode in z nepravilnim izpolnjevanjem obrazcev lažno in napačno prikazoval drugačno dejansko stanje, s tem pa si je pridobil premoženjsko korist - izplačilo plače za navedene dneve.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožnika in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je ugotovilo nezakonitost izredne odpovedi z dne 29.8.2005, ugotovilo, da tožniku 2.3.2006 ni prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki, ter tej naložilo, da ga pozove nazaj na delo, mu od 3.3.2006 dalje prizna vse pravice iz delovnega razmerja, mu povrne stroške postopka pred sodiščem prve stopnje in pritožbene stroške. V razlogih sodbe se je sklicevalo na to, da je utemeljen razlog za izredno odpoved dolžna dokazati stranka, ki odpoveduje pogodbo o zaposlitvi (drugi odstavek 82. člena ZDR). Sodišče lahko presoja le zakonitost tistega odpovednega razloga, na podlagi katerega je delodajalec pogodbo dejansko odpovedal, torej v tem primeru razloga iz 1. alineje prvega odstavka 111. člena ZDR. Sprejelo je dokazne zaključke sodišča prve stopnje, da je tožnik nepravilno evidentiral prihode in odhode, neopravičeno odhajal z dela in nepravilno izpolnjeval evidenco opravljenih ur, s tem pa prikazal drugačno stanje, kot je v resnici bilo. Kljub temu s takšnim ravnanjem še ni dokazan tožnikov namen, da bi sebi pridobil protipravno premoženjsko korist (kar je eden od znakov očitanega kaznivega dejanja). Zaključilo je, da kljub napačnemu evidentiranju ur nikoli ni pisal več kot osem ur dnevno, ure, ki jih je opravljal v popoldanskem času, pa je vpisoval kot da jih je opravil v okviru rednega delovnega urnika. Njegovo delo na terenu je potekalo tudi izven urnika v popoldanskem času, kar so izpovedale tudi priče. Njihove izpovedi so res bolj splošne, vendar to še ne pomeni, da tožnik dela v spornih dnevih ni opravil popoldne, posebej glede na to, da tudi detektivska agencija v popoldanskem času tožnika sploh ni spremljala (in kar prav tako izhaja iz izvedenih dokazov). Tožnik 5.7., 7.7. in 8.7.2005 ni bil ves čas na delu tako, kot je zapisal v evidenco, vendar pa "obstaja možnost (ki jo tožena stranka ni ovrgla), da je bil na delu v času, ki ni zabeležen." Zato mu ni mogoče očitati, da je s takim načinom dela in vpisovanjem opravljenih ur izpolnil znake kaznivega dejanja goljufije. Obstaja velika verjetnost, da je delo v resnici in kot že večkrat pred tem opravil popoldne, zaradi česar najverjetneje ni prišlo do oškodovanja tožene stranke in tožnikovega okoriščanja. Njegovo ravnanje nima vseh znakov kaznivega dejanja, torej je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi nezakonita.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo. Uveljavlja vse revizijske razloge iz prvega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.). Sklicuje se na določbo 30. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Uradni list RS, št. 2/2004) in v zvezi s to določbo opozarja, da lahko sodišče druge stopnje spremeni sodbo sodišča prve stopnje, ki temelji na zmotni ugotovitvi dejanskega stanja, samo če opravi obravnavo. Iz obrazložitve izpodbijane sodbe očitno izhaja, da je sodišče druge stopnje štelo, da je dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, zmotno ugotovljeno in je takšno dejansko stanje spremenilo brez obravnave. S tem je storilo bistveno kršitev določb postopka. Tako je na primer sodišče prve stopnje ugotovilo, da nobena od zaslišanih prič ni izpovedala, da bi v spornih dnevih skupaj s tožnikom popoldne opravljala dela, medtem ko sodišče druge stopnje ugotavlja, da na podlagi izpovedi prič ni mogoče zaključiti, da tožnik v spornih dneh ni opravil dela ter da obstaja velika verjetnost, da je delo v resnici opravil. Nasprotje med temi zaključki je očitno. Sodišče druge stopnje se je oprlo na izpoved E.K., katerega izpovedi sodišče prve stopnje ni sprejelo. Med drugim se je oprlo na izpoved direktorice tožene stranke, ki pa je sodišče druge stopnje sploh ne omenja. Sodišče druge stopnje je ugotovilo, da je bilo tožnikovo delo vezano na okvare in stranke in je bilo razporejeno čez cel dan, kar je v direktnem nasprotju s pravilnikom tožene stranke, po katerem je tudi za delavce na terenu veljal poletni delovni čas med 6.30 in 14.30 uro. Tudi zaključek, da tožena stranka ni uspela dokazati goljufivega namena tožnika, je posledica spremenjenega dejanskega stanja brez obravnave. Sodišče se sklicuje na to, da detektivska agencija po 14.30 uri ni več spremljala tožnika. Kljub temu za 7.7.2005 ne drži, da naj bi bil tožnik do 14. ure na vikendu in se je takoj po tem odpeljal k gospodu Z.Z.. Iz poročila detektivske družbe namreč izhaja, da sta se šele ob 14.28 uri tožniku pridružila dva moška. Nobena izmed prič ni potrdila, da je tožnik opravljal v spornih dneh delo, na kraju in v času, kot je sam zatrjeval. Tožniku tudi sicer ne bi mogle biti priznane popoldanske ure, saj za to ni imel dovoljenja.

Revizija je bila v skladu s 375. členom ZPP vročena tožniku, ki nanjo ni odgovoril.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim sodbam sodišča druge stopnje. Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pa pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (371. člen ZPP).

Po 347. členu ZPP sodišče druge stopnje odloča o pritožbi praviloma brez obravnave (prvi odstavek). Če pa senat sodišče druge stopnje spozna, da je treba za pravilno ugotovitev dejanskega stanja ponoviti vse ali le nekatere od že izvedenih dokazov pred sodiščem druge stopnje, mora obravnavo razpisati (drugi odstavek). Revizija opozarja tudi na določbo prvega odstavka 30. člena ZDSS-1, po kateri zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali bistvene kršitve določb postopka sodišče druge stopnje izpodbijane sodbe, s katero je sodišče prve stopnje na podlagi obravnave odločilo o zahtevku, ne sme razveljaviti in zadeve vrniti v nov postopek, če je nepravilnosti mogoče popraviti z dopolnjeno ali ponovljeno izvedbo dokazov oziroma izvedbo drugih procesnih dejanj na obravnavi pred sodiščem druge stopnje. Po 358. členu ZPP mora sodišče druge stopnje sodbo spremeniti sodbo sodišča prve stopnje v primerih, če ugotovi na podlagi obravnave drugačno dejansko stanje, kakor pa je ugotovljeno v sodbi prve stopnje (1. točka), če je sodišče prve stopnje zmotno presodilo listine ali posredno izvedene dokaze, njegova odločba pa se opira samo na te dokaze (2. točka), če je sodišče prve stopnje iz ugotovljenih dejstev nepravilno sklepalo na obstoj drugih dejstev, sodba pa se opira na ta dejstva (3. točka), ali če misli, da je dejansko stanje v sodbi prve stopnje pravilno ugotovljeno, da pa je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo (4. točka).

V tej zadevi sodišče druge stopnje ni opravilo obravnave. Iz izpodbijane sodbe tudi ne izhaja, da bi sodišče prve stopnje le zmotno presodilo listine ali posredno izvedene dokaze, odločba tega sodišča pa se opira samo na te dokaze, ali da bi sodišče prve stopnje iz ugotovljenih dejstev nepravilno sklepalo na obstoj drugih dejstev, sodba pa se opira na ta dejstva. Do spremembe sodbe sodišča prve stopnje torej ni prišlo iz razlogov po prvih treh točkah 358. člena ZPP. Sodišče druge stopnje se je tudi samo oprlo na 4. točko 358. člena ZPP. Sprememba sodbe v tem primeru je dovoljena po predhodni ugotovitvi sodišča druge stopnje, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo dejansko stanje. To pomeni, da sodišče druge stopnje ne sme spremeniti ali dopolniti dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, temveč lahko pri drugačni materialno pravni presoji izhaja le iz dejanskega stanja, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje.

Sodišče druge stopnje je sprejelo dokazne zaključke sodišča prve stopnje, da je tožnik nepravilno evidentiral prihode in odhode z dela, neopravičeno odhajal z dela in nepravilno izpolnjeval evidenco opravljenih ur, vendar je v nadaljevanju (glede na to, da je v primeru izredne odpovedi po 1. alineji prvega odstavka 111. člena ZDR potrebno dokazati tudi, da ima kršitev vse znake kaznivega dejanja) na podlagi dejstev, ki jih je ugotovilo samo, poseglo v dokazne zaključke sodišča prve stopnje v zvezi s tem, ali je tožnik delal tudi popoldan 5.7., 7.7. in 8.7.2005 in ali je tožena stranka dokazala tudi tožnikov namen pridobivanja protipravne premoženjske koristi. Iz sodbe sodišča prve stopnje izhaja, da tožnik v spornih dnevih ni dokazal dela v popoldanskem času. Kljub temu, da je ta zaključek kratek, ne natančneje obrazložen in je lahko sporen, (smiselno) izhaja iz sodbe sodišča prve stopnje. To je med drugim zaključilo, da se je "tožnik v spornih dnevih po vsej verjetnosti gibal na posameznih lokacijah tudi zaradi službenih zadev, vendar nobena od prič ni zatrdila, da je prav v spornih dneh s tožnikom opravljala dela, da ne dvomi v pravilnost zbranih podatkov detektivskega biroja, da je z nepravilnim izpolnjevanjem obrazca lažno in napačno prikazoval dejansko stanje, s tem pa si je pridobil premoženjsko korist in da je bilo v postopku dokazano, da ga na delo ni bilo," njegove trditve, da je delo opravljal v popoldanskem času, pa je zavrnilo tudi z ugotovitvijo, da v obrazcu evidence prisotnosti ni beležil nadur. Glede na to sodišče druge stopnje brez obravnave ni smelo samo drugače ugotavljati (dodatnih) dejstev v zvezi s tem, ali je tožnik morda vendarle opravil delo tudi v popoldanskih urah, takrat ko ga detektivska agencija ni več spremljala in v zvezi s tem samo razlagati izpovedi nekaterih prič, na katere se sodišče prve stopnje sploh ni oprlo oziroma je njihove izpovedi ocenilo ravno obratno kot sodišče prve stopnje. Zaključek sodišča druge stopnje, da so "priče potrdile, da je tožnik delal tudi v popoldanskem času, pri čemer ga je detektivska agencija spremljala le do 14,30 ure in da je zelo verjetno, da je v resnici delo kot že večkrat pred tem opravil popoldne," predstavlja dokazni zaključek na podlagi drugačne ocene oziroma razlage izvedenih dokazov, kot jo je sprejelo sodišče prve stopnje.

Glede na to revizija pravilno opozarja na spremembo dokazne ocene, kar pa brez obravnave ni dopustno. S tem je sodišče druge stopnje bistveno kršilo določbo 4. točke 358. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP, kar je vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe.

V posledici teh ugotovitev je revizijsko sodišče v skladu s prvim odstavkom 379. člena ZPP razveljavilo sodbo sodišča druge stopnje in temu sodišču vrača zadevo v novo sojenje. Odločitev o stroških postopka v zvezi z revizijo se pridrži za končno odločbo (tretji odstavek 165. člena ZPP).

ZPP člen 339, 339/1, 358, 358/1-4.ZDR člen 111, 111/1, 111/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.