Sodba in sklep II Ips 465/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-03-29

ODŠKODNINSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

prometna nesreča - podlaga terjatve - odgovornost imetnika motornega vozila - objektivna in krivdna odgovornost - prečkanje ceste izven prehoda za pešce - prispevek oškodovanca - povrnitev negmotne škode - pravična denarna odškodnina - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti - strah - gmotna škoda - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

Prav prečkanje izven prehoda za pešce je tožniku narekovalo, da še bolj pozorno preveri vse okoliščine za varno prečkanje.

Izvedenec cestnoprometne stroke je na koncu svojega mnenja poudaril, da je glede na zadostno preglednost na področju nesreče cesto mogoče varno prečkati pred prihodom vozil tudi v primeru, če ta vozijo s tolikšno hitrostjo, kot je vozila toženkina zavarovanka. V tej luči se pokaže kot pravilen poudarek pritožbenega sodišča, da je primarni vzrok za nesrečo v ravnanju samega tožnika.

Revizija proti odločitvi o premoženjski škodi se zavrže.

Tožnik se je 30.11.1998 kot pešec poškodoval v prometni nesreči, ko ga je z avtomobilom zadela toženkina zavarovanka. Sodišče prve stopnje je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo toženkino objektivno in krivdno odgovornost ter tožnikov prispevek v višini 20 %. Tožniku je od zahtevanih 1.700.000 SIT odškodnine za telesne bolečine in nevšečnosti odmerilo 800.000 SIT, od zahtevanih 300.000 SIT za strah 200.000 SIT in od zahtevanih 1.000.000 SIT za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 800.000 SIT. Na skupni znesek 1.800.000 SIT odmerjeno odškodnino za nepremoženjsko škodo je znižalo za 20 % in toženki naložilo, da mora plačati tožniku iz tega naslova 1.440.000 SIT odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izreka svoje sodbe. Od zahtevanih 9.900 SIT odškodnine za premoženjsko škodo ji je naložilo v plačilo znesek 3.440 SIT. Presežni tožbeni zahtevek je zavrnilo in še odločilo o pravdnih stroških.

Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi delno ugodilo le glede dela zahtevanih zamudnih obresti tako, da je toženki naložilo, da mora od prisojenega zneska za čas od 1.1.2002 do 12.9.2002 plačati tudi zamudne obresti po 13,5 % letni obrestni meri. V ostalem delu je tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani zavrnilni del prvostopenjske sodbe.

Tožnik v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga tako spremembo sodb obeh sodišč, da se prisodijo zakonske zamudne obresti od prisojene glavnice 1.440.000 SIT tudi za čas od 10.6.1999 do 31.12.2001, da se mu prisodi nadaljnja odškodnina v znesku 1.560.860 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.6.1999 dalje in vsi zahtevani pravdni stroški. Ne strinja se z odločitvijo o njegovem prispevku k škodnemu dogodku in pri izpodbijanju te odločitve opozarja predvsem na okoliščine, da je smel prečkati vozišče, saj je bil en prehod za pešce oddaljen 101 m, drugi pa 214 m, da je voznica kljub omejitvi hitrosti 50 km/h vozila 62,8 km/h in tako za 25 % prekoračila dovoljeno hitrost, da se je dogodek zgodil v bližini avtobusne postaje, da je bil takrat polmrak in da tožnik ob začetku prečkanja ni mogel presoditi vozničine hitrosti. Do trčenja ne bi prišlo, če bi voznica vozila v okviru dovoljene hitrosti. Zato ni nobenega tožnikovega prispevka. Pri izpodbijanju odmere odškodnine za posamezne oblike nepremoženjske škode se tožnik sklicuje na medicinsko ekspertizo, poudarja pa, da starejše osebe težje prenašajo telesne bolečine, bolj intenzivno doživljajo strah in da gre pri njemu za 15 % zmanjšanje življenjske aktivnosti. Za vsak odstotek bi mu šlo 150.000 SIT odškodnine, zahteval je le skupaj 1.000.000 SIT, pa mu kljub temu ni bilo vse prisojeno. Opozarja, da je do škodnega dogodka prišlo že pred dobrimi petimi leti. Pri utemeljevanju zahtevanih zamudnih obresti tudi za čas pred prisojo tožnik dobesedno povzema razloge, ki jih njegovi pooblaščenci ponavljajo v številnih revizijah.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženki, ki nanjo ni odgovorila (375. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Revizija je v manjšem delu nedovoljena, v ostalem pa neutemeljena.

Med pogoji za dovoljenost revizije je po drugem odstavku 367. člena ZPP tudi vrednost revizijsko izpodbijanega dela pravnomočne sodbe, ki mora presegati 1.000.000 SIT. Kadar tožnik v tožbi proti istemu tožencu uveljavlja več zahtevkov, ki imajo različno podlago, se vrednost spora v skladu z drugim odstavkom 41. člena ZPP določi po vrednosti vsakega posameznega zahtevka. V tej zadevi je tožnik zahteval 3.000.000 SIT odškodnine za nepremoženjsko škodo in 9.900 SIT odškodnine za premoženjsko škodo. Oba zahtevka imata različno dejansko in pravno podlago. Pravnomočno je odločeno, da mu mora toženka plačati 1.440.000 SIT za nepremoženjsko škodo in 3.440 SIT za premoženjsko škodo. Tožnik zavrnilni del za nepremoženjsko škodo v višini 1.560.000 SIT z revizijo izpodbija v celoti in je v tem delu njegova revizija dovoljena. V uvodu revizije in v revizijskem predlogu pa tožnik obakrat navede znesek 1.560.860 SIT, kar pomeni, da se razlika 860 SIT lahko nanaša le na zavrnilni del za premoženjsko škodo zahtevane odškodnine. Ker ta znesek ne presega revizijskega praga, revizija glede premoženjske škode ni dovoljena.

Revizija proti odločitvi o podlagi in višini odškodnine za nepremoženjsko škodo ni utemeljena.

Iz dejanskih ugotovitev obeh sodišč izhaja, da je do prometne nesreče prišlo 30.11.1998 na ..., ko je tožnik s hitro hojo (5,7 km/h) prečkal cesto v smeri proti avtobusni postaji, toženkina zavarovanka pa je pri hitrosti vožnje 62,8 km/h na oddaljenosti dobrih 31 m pred mestom trčenja reagirala z močnim zaviranjem in spremembo smeri vožnje proti levi. Do trčenja je prišlo približno na sredini cestišča malo preko sredinske črte oziroma 4 m od roba vozišča, od katerega je tožnik začel prečkati cesto. Sodišči ugotavljata, da bi se oba udeleženca lahko izognila nesreči, voznica z vožnjo z dovoljeno hitrostjo 50 km/h, tožnik pa, če bi se prej prepričal, ali lahko glede na bližino vozil varno prečka cesto.

Revizijske trditve o polmraku in manjši možnosti presoje o hitrosti avtomobila nimajo prave teže ob dejanski ugotovitvi sodišč, da je bila preglednost zadostna, kar temelji tako na ugotovitvah izvedenca o dobri osvetljenosti ceste, kot dvakrat ponovljeni tožnikovi izpovedi (na narokih 17.10.2000 in 6.2.2001 - listni št. 36 in 57 spisa), da je kolono dveh ali treh vozil videl na razdalji približno 100 m. Razlogov pritožbenega sodišča o prečkanju izven prehoda za pešce revizijsko sodišče ne razume kot poudarjanje kršitve cestnoprometnih predpisov, čeprav je ugotovljena razdalja 101 m med mestom trčenja in nadaljnjim prehodom za pešce vsaj na meji kršitve sedmega odstavka 95. člena v času nesreče veljavnega Zakona o varnosti cestnega prometa (ki od pešca zahteva prečkanje vozišča po prehodu za pešce, če je prehod oddaljen od pešca manj kot 100 m). Poudarek je v nadaljevanju razlogov v istem stavku na tretji strani pritožbene sodbe, da tožnik pred sestopom na cestišče zaradi predvidenega prečkanja ni storil vsega, da bi se prepričal, ali je to varno zanj in za druge udeležence v prometu. Ali povedano drugače: prav prečkanje izven prehoda za pešce je tožniku narekovalo, da še bolj pozorno preveri vse okoliščine za varno prečkanje. Ker je tudi po lastni izjavi videl na levi strani prihajati kolono dveh ali treh vozil na oddaljenosti 100 m, je bila njegova odločitev za prečkanje nepravilna ali zaradi prepoznega sestopa na cestišče ali zaradi nepravilne hitrosti hoje. Sama pravilnost ali nepravilnost njegove presoje o vozničini hitrosti niti ni odločilna, kot zmotno meni revizija, saj je izvedenec cestnoprometne stroke na koncu svojega mnenja poudaril, da je glede na zadostno preglednost na področju nesreče cesto mogoče varno prečkati pred prihodom vozil tudi v primeru, če ta vozijo s tolikšno hitrostjo, kot je vozila toženkina zavarovanka. V tej luči se pokaže kot pravilen poudarek pritožbenega sodišča, da je primarni vzrok za nesrečo v ravnanju samega tožnika. Zato revizijsko sodišče pritrjuje materialnopravni presoji obeh sodišč, ki z določitvijo 20 % tožnikovega prispevka (kljub objektivni in zaradi prehitre vožnje tudi krivdni odgovornosti toženkine zavarovanke) nista zmotno uporabili tretjega odstavka 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) v tožnikovo škodo.

Tožnik je bil v času prometne nesreče 75 let star upokojenec oziroma kmet. Zaradi udarnine leve rame z raztrganino nadgrebenske in podlopatične mišice ter udarnine levega kolena se je naslednji dan zglasil pri zdravniku, vendar niti nevšečnosti med zdravljenjem niti intenzivnosti in obdobje telesnih bolečin niso bili tolikšni (podrobnosti so razvidne iz razlogov prvostopenjske sodbe), da bi upravičevali višjo odmero odškodnine od 800.000 SIT. Enako velja za odmero 200.000 SIT odškodnine za strah. Pri duševnih bolečinah zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti revizija z opisom konkretnih prikrajšanj presega dejansko podlago prvostopenjske sodbe (prepoved iz tretjega odstavka 370. člena ZPP). Najhujša posledica je omejena gibljivost leve roke, zaradi česar tožnik ni sposoben za dela, ki zahtevajo polno in nebolečo gibljivost leve rame, oziroma za dela nad nivojem prsnega koša, manj je tudi sposoben za vzdigovanje in prenašanje težjih bremen. S tem v zvezi je lahko tudi zatrjevana opustitev dela na kmetiji in v vinogradu, vendar tožnik prezre izvedenčevo ugotovitev in razloge sodišča, da je tak obseg posledic v razmerju 60 % pripisati njegovim prejšnjim bolezenskim stanjem. Že iz tega razloga odmera 800.000 SIT odškodnine ni prenizka. Ta razlog pa je sam po sebi tudi odgovor na revizijsko sklicevanje, da bi bilo treba upoštevati določene zneske za vsak odstotek zmanjšanja življenjske aktivnosti. Pomembne so namreč konkretne prizadetosti posameznega oškodovanca, ocena zmanjšanja življenjske aktivnosti v odstotkih pa je lahko le v določeno orientacijsko pomoč, ni pa odločilna, saj bi sicer prišlo do nedopustnega tarifiranja odškodnin.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da sta obe sodišči pravilno uporabili merila za odmero pravične denarne odškodnine o konkretizaciji škode, njeni individualizaciji in o upoštevanju vseh značilnosti konkretnega oškodovanca. Revizijsko sodišče je naredilo primerjavo s prisojo odškodnin v podobnih zadevah in ugotovilo, da je odmerjeni znesek primerno uvrščen v siceršnjo prisojo za takšne poškodbe. V reviziji poudarjeni čas od škodnega dogodka na drugačno odločitev ne more vplivati, saj je ta okoliščina upoštevana tudi v primerjanih zadevah.

Neutemeljen je nadaljnji del revizije, ki izpodbija zavrnitev presežno zahtevanih zamudnih obresti že za čas od 10.6.1999 dalje. Na dobesedno enake razloge, kot jih v tej zadevi uveljavlja tožnik, je revizijsko sodišče njegovim pooblaščencem odgovorilo že v številnih drugih revizijskih odločbah. Zato obširnejši odgovor tudi v tej zadevi ni potreben. Pritožbeno sodišče je z delno spremembo že upoštevalo načelno pravno mnenje, ki ga je Vrhovno sodišče Republike Slovenije sprejelo na občni seji dne 26.6.2002. Iz tega mnenja so razvidni razlogi za spremembo sodne prakse in tudi razlogi, da in zakaj oškodovancem, katerim se odmerja odškodnina s sodbo po 1.1.2002, ne gredo zamudne obresti od denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo pred tem datumom.

Po vsem obrazloženim je revizijsko sodišče na podlagi 377. in 378. člena ZPP odločilo kot v izreku te odločbe, ki zajema tudi odločitev o priglašenih revizijskih stroških (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

ZOR člen 154, 154/1, 154/2, 174, 177/3, 200, 203.ZPP člen 41, 41/2, 367, 367/2, 377.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.