Sodba in sklep VIII Ips 55/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-09-13

plača - pogodba o zaposlitvi - sprememba delodajalca

Tožnik je bil zaposlen pri toženi stranki do 31.12.1993 in je 3.1.1994 sklenil pogodbo o zaposlitvi z drugim delodajalcem. Na ugotovitev, da gre za drugega delodajalca ne vpliva okoliščina, ali je bila tožena stranka tudi lastnik in zastopnik novega delodajalca. Od zaposlitve pri drugem delodajalcu pa tožnik zahtevkov iz naslova plač pri toženi stranki nima več, uveljavljati jih mora pri novem delodajalcu.

Revizija se zavrže v delu, ki se nanaša na zavrnitev pritožbe zoper zavrnilni del prvostopne sodbe v točkah 2., 3., 4. in 5. izreka, v ostalem delu (zavrnitev pritožbe zoper zavrnilni del prvostopne sodbe v točki 1. izreka) pa se zavrne.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbene zahtevke tožnika iz naslova premalo izplačanih plač ter prispevkov za pokojninsko in zdravstveno zavarovanje. Ugotovilo je, da tožnik zahteva plačilo, kot je bilo dogovorjeno s sporazumom o ureditvi premoženjskih razmer z dne 4.2.1991, ki sta ga stranki sklenili kot razvezana zakonca zaradi delitve skupnega premoženja. Med drugim sta se dogovorila, da se toženka zavezuje od 1. 1. 1991 dalje plačevati tožniku, zaposlenemu v njenem podjetju, mesečno protivrednost 1.750 DEM kot mesečno plačo ter prispevke iz osebnega dohodka od protivrednosti 750 DEM in mesečne prispevke za Sklad obrtnikov pri Obrtni zbornici. Obveznost traja do tedaj, ko bo tožnik pridobil pravico do starostne oziroma invalidske pokojnine. Med strankama je bila 1. 1. 1990 sklenjena tudi pogodba o zaposlitvi. Sodišče je štelo, da je bila s sporazumom določena višina plače in sicer do zneska protivrednosti 750 DEM, od katerega so se plačevali prispevki. Drugačen dogovor (plača v višini protivrednosti 1.750 DEM brez plačila davkov in prispevkov) je bil v nasprotju s 13. členom ZOR. Po ugotovitvah izvedenke finančne stroke je tožnik v obdobju od 1. 1. 1993 do 28. 2. 1999 prejemal višjo plačo, kot je predstavljala protivrednost 750 DEM. Dne 3. 1. 1994 je tožnik sklenil pogodbo o zaposlitvi pri delodajalcu A. C., d.o.o., s katero je bila dogovorjena mesečna plača 105.989,00 SIT, dejansko pa je tožnik prejemal več.

Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožnika in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo v delu, ki se nanaša na plačilo plače za obdobje od 1. 10. 1993 do 31. 12. 1993, v preostalem delu pa je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Ni se sicer strinjalo s stališčem prvostopnega sodišča, da tožnik ne more zahtevati plačila plače do višine protivrednosti 1.750 DEM. Vendar pa je štelo kot odločilno dejstvo, zaradi katerega je zahtevek v pretežnem delu treba zavrniti, da je bil tožnik od 1.1.1994 dalje zaposlen pri drugem delodajalcu in ne več pri toženi stranki. Sodišče prve stopnje je tudi spregledalo, da so zastarale vse terjatve za čas od januarja 1993 do vključno septembra 1993.

Zoper pravnomočno sodbo v zavrnilnem delu, izdano na drugi stopnji, je tožeča stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da sta stranki 4. 2. 1991 sklenili sporazum o ureditvi premoženjskih razmer. Tožeča stranka je toženi stranki odstopila solastniški delež na nepremičnini, katerega vrednost je bila ocenjena na 450.000 DEM. Tožnik se je odpovedal uveljavljanju zamudnih obresti ob rednem izplačilu obrokov v obliki plačevanja plače v višini protivrednosti 1.750 DEM ter prispevkov za socialno zavarovanje od protivrednosti 750 DEM. Tako pogodba o zaposlitvi s toženo stranko kot z A. C., d.o.o. sta bili zgolj fiktivni, saj tožnik pri nobeni od njiju ni nikoli delal. Temelj tožbenega zahtevka predstavlja sporazum o ureditvi premoženjskih razmerij, v katerem je nosilka obveznosti tožena stranka.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradno prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizija deloma ni dovoljena, deloma pa ni utemeljena.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Ker tožnik revizijskega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka ne uveljavlja, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni preizkušalo.

Tožnik je uveljavljal več ločenih tožbenih zahtevkov, ki jim je skupno le to, da gre za denarne zahtevke iz naslova zaposlitve oziroma delovnega razmerja pri toženi stranki ali v zvezi z njim: plačilo plače, dogovorjene s pogodbo o zaposlitvi, plačilo prispevkov za dodatno pokojninsko zavarovanje ter prispevkov za obvezno in prostovoljno zdravstveno zavarovanje. Po določbi drugega odstavka 367. člena ZPP je v premoženjskih sporih revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 1,000.000,00 SIT. Zahtevka za plačilo prispevkov za prostovoljno zdravstveno zavarovanje (106.849,70 SIT) in za dodatno pokojninsko zavarovanje pri Skladu obrtnikov (241.408,20 SIT) temeljita na samostojni pogodbeni pravni podlagi in ne vsak zase ne oba skupaj ne dosegata revizijske vrednosti. Zahtevka za plačilo razlike v prispevkih za Sklad obrtnikov in za plačilo prispevkov za (verjetno obvezno) zdravstveno zavarovanje pa zneskovno nista opredeljena, niti ni tožnik opredelil, kakšna je vrednost spornega predmeta v tem delu. Zato je revizijsko sodišče v tem delu (zavrnitev pritožbe zoper zavrnilni del prvostopne sodbe v točkah 2., 3., 4. in 5. izreka) revizijo zavrglo kot nedovoljeno (374. člen ZPP).

Tožnik je postavil tožbeni zahtevek kot zahtevek za plačilo iz naslova plač. Kot takega ga je štelo tudi Vrhovno sodišče, ko je v sporu o pristojnosti (sklep opr. št. VIII R 35/2003 z dne 21.1.2004) odločilo, da gre za individualni delovni spor o premoženjskih pravicah iz delovnega razmerja iz 2. točke 4. člena ZDSS. Pri tem je določbe sporazuma o ureditvi premoženjskih razmer med strankama v sporu z dne 4. 2. 1991 v tistem delu, ko govori o plačah, šteli kot dopolnitev že (prej) sklenjene pogodbe o zaposlitvi med strankama.

Tožnik v reviziji zatrjuje zmotno uporabo materialnega prava zato, ker naj bi bile pogodbe o zaposlitvi, tako s toženo stranko kot z družbo A. C., d.o.o., zgolj fiktivne, saj naj pri nobeni od njiju ne bi delal. Temelj njegovih zahtevkov naj bi predstavljal sporazum o ureditvi premoženjskih razmer med njim in toženo stranko.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno. Tožnik je tožbeni zahtevek sam opredelil kot zahtevek iz naslova plačila plač, ne pa kot zahtevek iz naslova sporazuma o delitvi premoženja med bivšima zakoncema. Nenazadnje pa je sporazum vključeval tudi dogovor, da bo tožnik ostal zaposlen pri toženi stranki in bo do izpolnitve pogojev za upokojitev prejemal plačo. S sporazumom sta stranki dogovorili tudi višino plače in v tem delu že sklenjeno pogodbo o zaposlitvi spremenili. Ali je tožnik potem tudi dejansko še delal pri toženi stranki in do kdaj, ni predmet tega postopka. Bistvene so dejanske ugotovitve sodišča, da je bil tožnik zaposlen pri toženi stranki do 31. 12. 1993 in da je 3. 1. 1994 sklenil pogodbo o zaposlitvi z drugim delodajalcem. Na ugotovitev, da gre za drugega delodajalca ne vpliva okoliščina, ali je bila tožena stranka tudi lastnik in zastopnik novega delodajalca. Od zaposlitve pri drugem delodajalcu pa tožnik zahtevkov iz naslova plač pri toženi stranki nima več, uveljavljati jih mora pri novem delodajalcu.

Revizija odločitvi izpodbijane sodbe glede zastaranja terjatev, zapadlih pred 13. 11. 1993, ne očita zmotne uporabe materialnega prava, zato je šteti, da v tem delu revizije ni vložil in je revizijsko sodišče ni preizkušalo (371. člen ZPP).

Ker glede na navedeno zatrjevani revizijski razlog ni podan, in je izpodbijana sodba materialno pravno pravilna, je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.