Sodba VIII Ips 236/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-02-28

presežni delavci - prednostna pravica do zaposlitve

Določba četrtega odstavka 36.f člena ZDR (1990) daje presežnemu delavcu potem, ko mu je delovno razmerje že prenehalo, prednostno pravico pri sklenitvi delovnega razmerja, če delodajalec v roku enega leta zaposluje nove delavce. To pravico ima le, kolikor gre za delovna mesta, za katera izpolnjuje pogoje.

Tožena stranka krije sama svoje stroške za odgovor na revizijo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na razveljavitev sklepov tožene stranke o opredelitvi tožnice kot presežne delavke in prenehanju delovnega razmerja, kot tudi reintegracijski in denarne zahtevke. Ugotovilo je, da je bil postopek ugotavljanja presežnih delavcev izveden zakonito in pravilno in da so bili tudi kriteriji za ugotavljanje presežnih delavcev uporabljeni pravilno. Delovno mesto, na katerem je delala tožnica, je bilo ukinjeno, drugega ustreznega dela pa ji ni bilo mogoče zagotoviti. Na delovnem mestu, na katerem bi tožnica lahko delala, je že bila zaposlena druga delavka in s primerjavo med njima po kriterijih iz panožne kolektivne pogodbe, je bila kot presežna delavka določena tožnica.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Ker tožena stranka ni imela vnaprej izdelanih kriterijev za ugotavljanje delovne uspešnosti, je pravilno uporabila korekcijska merila.

Tožena stranka po ugotavljanju presežnih delavcev ni zaposlovala novih delavcev, sklenitev pogodbe o delu za občasna dela pa ne zagotavlja zaposlitve za polovični delovni čas.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je tožnica vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja le, da Višje delovno in socialno sodišče ni upoštevalo pritožbenih navedb tožnice, da je tožena stranka opustila ocenjevanje tožnice in B. S. pri odločanju o trajnem presežku in da je kršila tudi četrti odstavek 36.f člena ZDR (1990).

Revizija je bila na podlagi 375. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradno prečiščeno besedilo Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP)

vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in toženi stranki, ki je nanjo odgovorila in predlaga, da jo sodišče kot neutemeljeno zavrne in tožeči stranki naložilo plačilo revizijskih stroškov.

Revizija je izredno pravno sredstvo, zato je zožena le na preizkus pravilne uporabe materialnega prava ter na omejen preizkus pravilnosti postopka (1. do 3. točka 1. odstavka 370. člena ZPP). Revizijsko sodišče je vezano na dejansko stanje, kakršno sta ugotovili nižji sodišči. Z revizijo je mogoče uveljavljati le, da je tako ugotovljeno dejansko stanje posledica postopka, obremenjenega z bistvenimi kršitvami, ki so navedene v 1. in 2. točki 1. odstavka 370. člena ZPP. Kolikor se revizija ne strinja z ugotovljenim dejanskim stanjem oziroma dokazno oceno sodišča glede uporabe kriterijev za določitev presežnih delavcev, pa gre dejansko za uveljavljanje nedovoljenega revizijskega razloga zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno, navedbe v reviziji pa so tudi v nasprotju z ugotovljenim dejanskim stanjem in listinami v spisu.

Navedba o neupoštevanju pritožbenih navedb s strani pritožbenega sodišča ne pomeni zmotne uporabe materialnega prava. Lahko bi šlo za relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka pred sodiščem druge stopnje (2. točka prvega odstavka 370. člena v zvezi s prvim odstavkom 339. člena in prvim odstavkom 360. člena ZPP), vendar tega revizijskega razloga tožnica ne uveljavlja. Zato v tem delu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče ni moglo in smelo preizkušati po uradni dolžnosti.

Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v mejah razlogov, ki so v reviziji navedeni (371. člen ZPP). V obširni in utemeljeni obrazložitvi tako izpodbijane kot prvostopne sodbe, tudi ni nobenega razloga, ki bi - glede na ugotovljeno dejansko stanje - kazal na zmotno uporabo materialnega prava. Obe sodišči sta se opredelili tako do vprašanja primerljivih delavcev in uporabe meril za določanje presežnih delavcev, kot tudi do ves čas zatrjevane zmotne uporabe določbe četrtega odstavka 36.f člena ZDR (1990). Revizijsko sodišče se z razlogi izpodbijane sodbe strinja in le še dodaja:

Določba četrtega odstavka 36.f člena ZDR (1990) daje presežnemu delavcu potem, ko mu je delovno razmerje že prenehalo, prednostno pravico pri sklenitvi delovnega razmerja, če delodajalec v roku enega leta zaposluje nove delavce. To pravico ima le, kolikor gre za delovna mesta, za katera izpolnjuje pogoje. Gre torej za posebno, samostojno pravico še po prenehanju delovnega razmerja in ne za enega od ukrepov za preprečevanje oziroma omejitev prenehanja delovnega razmerja presežnim delavcem iz prvega odstavka 35. člena oziroma za primere iz 36.a člena ZDR (1990). Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje, ki jih je pri svoji odločitvi upoštevalo tudi sodišče druge stopnje, izhaja, da je tožena stranka sprejela tudi ukrepe iz 35. člena ZDR (1990), vendar tožnici drugega ustreznega dela ni bilo mogoče zagotoviti. Sklicevanje tožnice na pogodbeno zaposlitev za 20 ur mesečno pa ne kaže, da bi šlo za možnost iz tretje alinee prvega odstavka 36.a člena ZDR (1990).

Na podlagi določila 378. člena ZPP je iz navedenih razlogov revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno.

Ker navedbe v odgovoru na revizijo niso prispevale ničesar bistvenega za odločitev, je revizijsko sodišče sklenilo, da krije stroške zanj tožena stranka sama (prvi odstavek 165. v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.