Sodba VIII Ips 132/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-11-22

trajno presežni delavci - prenehanje delovnega razmerja

Sodišče je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da je tožnica postala trajno presežna delavka na delovnem mestu, na katerega je bila dokončno (celo pravnomočno) razporejena, da je bilo to mesto sistemizirano, da je tožnica z uvajanjem na njem pričela, da so obstajale organizacijske potrebe po ukinitvi delovnega mesta negovalke, da je bil pripravljen program razrešitve, da pa niso bili uporabljeni kriteriji za določitev trajno presežne delavke, ker ni bilo primerljivih delavk. Zato je zaključilo, da je tožena stranka izvedla postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev v skladu s predpisi, pri čemer tožnici ni uspelo dokazati zatrjevanih nepravilnosti. S takim zaključkom izpodbijane sodbe soglaša tudi revizijsko sodišče.

Tožena stranka sama krije svoje revizijske stroške.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice na razveljavitev sklepov tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja zaradi uvrstitve med trajno presežne delavce z dne 28.3.2001 in 10.7.2001 in na odločitev, da jo je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in ji priznati vse pravice iz delovnega razmerja.

Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo tožnice in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnica vložila revizijo iz revizijskih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da je tožnica bila razporejena na delovno mesto negovalke, vendar je bilo ugotovljeno, da je razporeditev neprimerna. Stranki sta dosegli izvensodno poravnavo, sklep o razporeditvi je bil razveljavljen in odpravljen. Tožnica je bila dejansko na delovnem mestu, za katerega je imela zadnjo veljavno odločbo, to je delovno mesto finančni knjigovodja I. Na tem delu ni bila trajni presežek, saj tega delovnega mesta ne morejo ukiniti. Postavlja vprašanje o dokumentaciji za ugotavljanje trajnih presežkov in zakaj je delavka s takšnimi izkušnjami, kot jih ima, presežna delavka. Zatrjuje podpis izvensodne poravnave in ureditev zadev, kar je bil razlog za umik dveh tožb, ki so se prej vodile pri naslovnem sodišču. Menila je, da še vedno ni pojasnjeno, ali je trajno presežna delavka na delovnem mestu negovalke ali delovnem mestu knjigovodja I. Številna vprašanja so nerazjasnjena, zato je menila, da sodišči nista ugotovili dejanskega stanja niti izvedli dokazov, ki bi bili podlaga obrazložitvam sodb. Predlagala je, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, izpodbijani sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje pred novim senatom oziroma podredno, da jih spremeni in ugodi tožbenemu zahtevku.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 12/2003 - Uradno prečiščeno besedilo) vročena nasprotni stranki, ki je na revizijo odgovorila in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Revizija je izredno, nesusupenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (371. člen ZPP).

Ker revizija ni opredelila, katere bistvene kršitve določb pravdnega postopka naj bi sodišče zagrešilo in kje naj bi te kršitve bile, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe glede tega revizijskega razloga ni preizkušalo.

Po določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe, kjer revizija graja ugotovitev dejanskega stanja, ni preizkušalo.

Po mnenju revizijskaga sodišča revidentka nima prav, ko v reviziji navaja zmotno uporabo materialnega prava.

Revidentka navaja, da je trajno presežna delavka postala kot finančni knjigovodja in da ni bila razporejena na delovno mesto negovalke. Iz tožbenega zahtevka izhaja, da tožnica predlaga razveljavitev sklepa tožene stranke z dne 28.3.2001 in odločbe z dne 10.7.2001 o obstoju prenehanja potreb po delavki na delovnem mestu negovalka. Zato sodišče lahko obravnava samo prenehanje delovnega razmerja tožnice kot trajno presežne delavke na delovnem mestu negovalke. Vse druge navedbe v reviziji za rešitev tega spora niso pomembne.

Glede na ugotovljeno dejansko stanje je drugostopenjsko sodišče je pravilno zaključilo, da gre za obstoj trajnega prenehanja potreb po delu revidentke, kot to določata 33.in 34. člen zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93). Pri tem po mnenju revizijskega sodišča ni sporno, kar obsežno izpostavlja revizija, da ni jasno, na katerem delovnem mestu je prišlo do ugotovitve trajnega presežka revidentke. Že ne glede na druge dokaze v spisu sta na glavni obravnavi dne 11.11.2003 stranki kot nesporno ugotovili, da gre za postopek trajno presežne delavke na delovnem mestu negovalka, da je tožnica bila tudi trajno presežna delavka na delovnem mestu finančni referent - knjigovodja proračuna in da je bila tožba v zvezi s tem postopkom umaknjena, in da je bila umaknjena tudi tožba v zvezi z razporeditvijo tožnice na delovno mesto negovalke. Zato so postali sklepi o trajnem presežki na delovnem mestu finančni refenet - knjigovodja proračuna in o razporeditvi na delovno mesto negovalke pravnomočni in ne morejo biti več predmet tega postopka.

Sodišče je v izpodbijani sodbi ugotovilo, da je tožnica postala trajno presežna delavka na delovnem mestu, na katerega je bila dokončno (celo pravnomočno) razporejena, da je bilo to mesto sistemizirano, da je tožnica z uvajanjem na njem pričela, da so obstajale organizacijske potrebe po ukinitvi delovnega mesta negovalke, da je bil pripravljen program razrešitve, da pa niso bili uporabljeni kriteriji za določitev trajno presežne delavke, ker ni bilo primerljivih delavk. Zato je zaključilo, da je tožena stranka izvedla postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev v skladu s predpisi, pri čemer tožnici ni uspelo dokazati zatrjevanih nepravilnosti. S takim zaključkom izpodbijane sodbe soglaša tudi revizijsko sodišče.

Ker tudi v reviziji revidentka predvsem izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, ki ne more biti predmet revizije, in niti ne navaja pravno upoštevnih okoliščin, ki bi kazale na zmotno uporabo materialnega prava, je revizijsko sodišče revizijo na podlagi določb 378. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

Odgovor na revizijo ni prispeval k razjasnitvi zadeve, zato je sodišče o njenih stroških odločalo na podlagi določb 155. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.