Sodba II Ips 729/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-08-31

posojilna pogodba - ničnost - simuliran (navidezni) pravni posel

Tožbene trditve tožnika o ničnosti s tožencem oziroma navideznosti sklenjene posojilne pogodbe so neutemeljene.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval ugotovitev, da je posojilna pogodba z dne 26.3.1996, ki sta jo sklenila J. T. in J. Š., nična in nima pravnega učinka.

Proti tej sodbi se je pritožil tožnik, toda sodišče druge stopnje je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

2.Proti sodbi sodišča druge stopnje, s katero je postala pravnomočna sodba sodišča prve stopnje, je tožnik pravočasno vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijanih sodb tako, da se reviziji ugodi. Povzema ugotovitve v sodbi pritožbenega sodišča in meni, da iz okoliščin, ki so bile ugotovljene v postopku, izhaja, da je šlo dejansko za navidezen pravni posel. Pojasnjuje, da Š. ni hotel skleniti posojilne pogodbe, temveč je hotel prejeti vračilo svojega posojila V., T. pa je bil z vso zadevo seznanjen in je denar izročil V., pri čemer dejstvo, da sta pogodbeni stranki vedeli, da z V. T. ni želel skleniti posojilne pogodbe, ne pomeni, da sta T. in Š. stopila v veljavno razmerje. Logika je v tem, da Š. ni potreboval denarja, a je želel vračilo, ki mu ga je V. dolgoval, T. pa je bil pripravljen posoditi denar, a je želel dodatno garancijo s tem, da je v zapisu pogodbe navedeno, da si je denar sposodil Š. Garancija z avtomobilom ni bila zadostna, ker avto očitno ni bil V. in se tožniku ne zdi razumljiva razlaga drugostopenjskega sodišča, da tisti, ki nastopa kot porok za izpolnitev pogodbene obveznosti, ne bi mogel biti pogodbena stranka. Dodaja, da je T. sprva terjal vračilo posojila od V. in da je iz vsega tega sklepati, da so vsi vpleteni hoteli skleniti posojilno pogodbo med T. in V., pogodba med T. in Š. pa je bila navidezna, saj je T. hotel posoditi denar in posel zavarovati.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 36/04 - 43/06) je bila revizija vročena tožencu, ki nanjo ni odgovoril, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno uporabili materialno pravo - določila, ki urejajo obligacijska razmerja in so zapisana v Obligacijskem zakoniku (OZ, Uradni list RS, št. 83/01 - 32/04), toda po 1060. členu tega zakonika sta uporabili določila Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Uradni list SFRJ, št. 29/78 - 57/89), ker se določbe OZ ne uporabljajo za razmerja, ki so nastala pred njegovo uveljavitvijo. Posojilno pogodbo, ki sta jo sklenili pravdni stranki, ureja ZOR v členih 557 do 566 in ni spora, da je tožnik kot posojilojemalec podpisal, da prejema od toženca posojilo v znesku 20.000 nemških mark za čas do 26.4.1996 s 15% obrestmi, torej mora vrniti 23.000 nemških mark. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno ocenili, da ni razlogov, da bi bila taka pogodba nična, saj ne nasprotuje ustavnim načelom družbene ureditve in prisilnim predpisom ali da bi bila za katero od strank taka pogodba prepovedana. V tem smislu je treba razumeti razloge drugostopenjskega sodišča na četrti strani utemeljitve sodbe, da je nesmiselno trditi, da tisti, ki v pogodbi lahko nastopa kot porok, ne bi mogel nastopati kot pogodbena stranka.

Ker tožnik s tožbenim zahtevkom uveljavlja, češ da je sklenjena posojilna pogodba med pravdnima strankama nična, je zlasti sodišče prve stopnje natančno pojasnilo, da ni nobenih razlogov za ničnost po 103. in 104. členu ZOR. Glede tožnikovega zatrjevanja o navidezni pogodbi in prikritem posojilu med posojilodajalcem in V. pa sta sodišči prve in druge stopnje pravilno pojasnili, da gre pri navidezni pogodbi za neresnično izraženo voljo pogodbenih strank, ki skriva v sebi drugačno voljo. Zatrjevanje, naj bi bila prava volja posojilne pogodbe med tožencem in V. ne vzdrži presoje, saj sta obe pogodbeni stranki vedeli, da posojilodajalec noče posoditi denarja V., in da je posojilo vzel tožnik, ki je s tožencem sklenil posojilno pogodbo. Volji pravdnih strank pri sklenitvi pravnega posla sta bili torej soglasni (26. člen ZOR), kakšen nagib je pri tem vodil tožnika, pa pri sklenitvi odplačnega pravnega posla ni mogoče upoštevati. Zato sta sodišči prve in druge stopnje pravilno uporabili materialno pravo, kot sta razsodili, da sklenjena posojilna pogodba ni simuliran (navidezni) pravni posel in sta zavrnili tožbeni zahtevek. Tožniku ni bilo treba sodelovati v tem poslu ne kot posojilojemalec, ne kot garant za V., in če se je vmešaval v V. pridobitev denarja, tako, da je zanj najel posojilo, mora nositi posledice svojega ravnanja.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, in ne razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato je revizijsko sodišče po 378. členu ZPP zavrnilo revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.