Sodba VIII Ips 146/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-11-08

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - pravica do obrambe

Prenehanje delovnega razmerja presežnega delavca je le skrajni ukrep, če ni mogoče najti ustreznejše rešitve, s katero se delavcu zagotavlja nadaljevanje delovnega razmerja (pri istem ali drugem delodajalcu) ali na drug način zagotovi socialna varnost. Pri izbiri teh ukrepov in odločanju o tem, komu izmed presežnih delavcev bo delovno razmerje prenehalo, pa mora delodajalec vse presežne delavce obravnavati enako oziroma po enakih merilih, predvsem pa jim mora tudi v zvezi s tem zagotoviti sodelovanje v pritožbenem postopku in obravnavati njihove ugovore.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za razveljavitev sklepov tožene stranke, na podlagi katerih mu je prenehalo delovno razmerje kot trajno presežnemu delavcu. Zavrnilo je tudi reintegracijski zahtevek in denarne zahtevke. Sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka ukinila dejavnost čiščenja kot posebno dejavnost, ukinjeno je bilo delo čistilcev in vsi delavci, ki so delali na tem delovnem mestu, so bili opredeljeni kot trajno presežni delavci. Pri iskanju drugih možnosti zaposlitve je tožena stranka obravnavala tožnika enako kot druge presežne delavce, in je vsem prenehalo delovno razmerje. Tožena stranka tožnika ni vabila na sejo pritožbenega organa, na kateri se tudi niso ugotavljala nova dejstva ali izvajali dokazi. Zato ta procesna pomanjkljivost ne pomeni absolutne bistvene kršitve določb postopka.

Sodišče druge stopnje je pritožbi tožnika deloma ugodilo, razveljavilo drugostopni sklep tožene stranke o zavrnitvi ugovora in ugotovilo, da traja delovno razmerje z vsemi pravicami do poteka šestih mesecev od vročitve pravnomočne sodbe v tem sporu. Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek za razveljavitev sklepa o trajnem presežku, reintegracijski zahtevek in višje denarne zahtevke. Presodilo je, da je bil postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev izveden zakonito in da je bil tožnik pri tem obravnavan enakopravno z ostalimi presežnimi delavci - čistilci. Drugače kot prvostopno sodišče pa je presodilo, da je bila odločitev ugovornega organa pri toženi stranki nezakonita, ker tožnik na sejo tega organa ni bil vabljen.

Zoper pravnomočno drugostopno sodbo v ugoditvenem delu je tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradno prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP) in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je izrek izpodbijane sodbe nerazumljiv ter v nasprotju samemu sebi in razlogom sodbe. V obrazložitvi niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih oziroma so ti razlogi nejasni in v medsebojnem nasprotju, prav tako pa je nasprotje med tem, kar se o odločilnih dejstvih navaja v razlogih sodbe o vsebini listin in zapisnikov in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Nepravilna in zmotna je ugotovitev, da je odločitev ugovornega organa tožene stranke nezakonita samo zato, ker tožnik ni bil prisoten na sami obravnavi tega organa. Komisija za varstvo pravic tožene stranke je obravnavala ugovor tožnika zoper sklep o določitvi za trajno presežnega delavca zaradi ukinitve čistilne funkcije in ugotovitev vodstva podjetja, da presežnih delavcev ni možno razporediti na druga delovna mesta ali pri drugem delodajalcu. Ob takih dejstvih je izrek izpodbijane sodbe po svoji vsebini nerazumljiv, nelogičen in absurden. Ni mogoče v izreku ugotoviti, da je tožniku nezakonito prenehalo delovno razmerje, v obrazložitvi pa, da mu je prenehalo na zakonit način. Z odločitvijo o prenehanju delovnega razmerja po preteku šestih mesecev od vročitve pravnomočne sodbe je sodišče vzpostavilo reintegracijo tožnika, ne da bi mu bilo treba priti na delo in mu tudi priznalo še enkrat pravico do šest mesečnega odpovednega roka. To pravico naj bi tožnik že izkoristil. Tudi če bi bil tožnik neposredno udeležen na sestanku pritožbenega organa ob obravnavi njegovega ugovora, odločitev tega organa ne po vsebini ne po obsegu ne bi mogla biti drugačna kot je. To pa je prenehanje delovnega razmerja. Nepravilna in nezakonita je tudi odločitev o stroških postopka, saj tožnik ob izpodbijani odločitvi ne more biti upravičen do izplačila stroškov v višini, kod da je njegov uspeh 50%.

Revizija je bila v skladu s 375. ZPP vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava.

Po presoji revizijskega sodišča izpodbijana sodba nima formalnih pomanjkljivosti, nejasnosti in neskladij, ki jih zatrjuje revizija. Sodišče je (tako v izreku kot obrazložitvi) ugotovilo, da je tožniku zakonito prenehalo delovno razmerje kot trajno presežnemu delavcu. Ker pa je pri tem ugotovilo tudi, da je bila le odločitev drugostopnega organa pri toženi stranki nezakonita, je v skladu s pooblastilom iz 2. točke drugega odstavka 24. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 in nasl. - ZDSS) to odločitev razveljavilo in samo meritorno odločilo. Pravna posledica take odločitve pa je enaka, kot če drugostopne odločitve delodajalca ne bi bilo - odločitev postane dokončna šele s pravnomočnostjo. Ali je taka odločitev v skladu s 24. členom ZDSS, ki je posebna postopkovna določba v delovnih sporih, revizijsko sodišče ni preizkušalo, saj take kršitve določb sodnega postopka tožena stranka ne zatrjuje, sodišče pa jo po uradni dolžnosti ne more ugotavljati (371. člen ZPP).

Sodišče ni priznalo tožniku pravice do dvakratnega odpovednega roka. Ker ni bilo zakonitega dokončnega sklepa delodajalca, tudi zakonitega odpovednega roka še ni moglo biti. Ta je lahko začel teči šele z vročitvijo pravnomočne sodbe in popolnoma jasno je, da je to lahko le izpodbijana sodba.

Revizija tudi ni utemeljena glede zmotne uporabe materialnega prava.

Določbe Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)) o postopku za varstvo pravic pri delodajalcu se v sodnem postopku presojajo v okviru presoje pravilne uporabe materialnega prava. Določba drugega odstavka 81. člena zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR), in povsem enaka določba prvega odstavka 104. člena zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. -

ZDR) določata, da ima delavec pravico biti navzoč, ko se obravnava njegova zahteva oziroma ugovor, ter se izjaviti o dejstvih, pomembnih za odločanje.

Revizijsko sodišče je že v sklepu opr. št. VIII Ips 59/2003 z dne 18.11.2003 navedlo, da taka ureditev ni sama sebi namen. Zagotavlja pravico delavca, da je ne samo vabljen na sejo organa, ki odloča o njegovi zahtevi za varstvo pravic, temveč tudi, da temu organu neposredno predstavi dejstva, za katera meni, da so za odločitev pomembna. Zato ni mogoče vnaprej predvidevati, da delavec ne bo navedel nobenih pomembnih dejstev, saj bi to pomenilo vnaprejšnjo zavrnitev njegovih navedb, ne da bi se sploh vedelo, kakšne bodo. Za odločitev je pomembno dejansko stanje v času dokončne odločitve in drugostopni organ delodajalca lahko (tudi zaradi spremenjenih dejanskih okoliščin) tudi spremeni prvotno odločitev.

V skladu z drugim odstavkom 36. h člena ZDR (1990) je na delodajalcu dokazno breme, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja delavca. Predmet spora ni bila odločitev tožene stranke o tem, da ukine dejavnost čiščenja. Te odločitve in posledično odločitve, da njegovo delo na delovnem mestu čistilca ni več potrebno, tožnik z ugovorom res ni mogel spremeniti. Sporno vprašanje v tej zadevi je bilo, ali je tožena stranka sprejela ukrepe za preprečitev ali omejitev prenehanja delovnega razmerja, kot ji to nalaga 35. člen ZDR (1990). Prenehanje delovnega razmerja presežnega delavca je le skrajni ukrep, če ni mogoče najti ustreznejše rešitve, s katero se delavcu zagotavlja nadaljevanje delovnega razmerja (pri istem ali drugem delodajalcu) ali na drug način zagotovi socialna varnost. Pri izbiri teh ukrepov in odločanju o tem, komu izmed presežnih delavcev bo delovno razmerje prenehalo, pa mora delodajalec vse presežne delavce obravnavati enako oziroma po enakih merilih, predvsem pa jim mora tudi v zvezi s tem zagotoviti sodelovanje v pritožbenem postopku in obravnavati njihove ugovore.

Revizijsko sodišče je v že navedenem sklepu ugotovilo, da zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje v tem delu ni bilo popolno ugotovljeno. V ponovljenem postopku sta nižji sodišči dokazni postopek ustrezno dopolnili in presodili, da je tudi odločitev delodajalca o prenehanju delovnega razmerja zakonita. Ker pa tožena stranka ni zakonito dokončno odločila o ugovoru tožnika, temveč je o tem odločilo šele sodišče, nosi tožena stranka sama posledice, da je odločitev o prenehanju delovnega razmerja tožniku postala dokončna šele s pravnomočnostjo sodbe. To pomeni tudi priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja za čas od dejanskega prenehanja delovnega razmerja do izteka šestih mesecev od dneva vročitve pravnomočne sodbe opr. št. Pdp 1414/2004-2 z dne 21.1.2005.

Ker tožnik z revizijo ni uspel, ne more zahtevati spremembe odločitve o stroških postopka, samostojna revizija zoper sklep o stroških postopka pa glede na določbe 384. člena ZPP ni dovoljena. Ker je glede na navedeno zatrjevani revizijski razlogi niso podani in je izpodbijana sodba materialno pravno pravilna, je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

ZDR (1990) člen 35, 36h, 104.  ZTPDR člen 81.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.