TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep VIII Ips 284/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-11-08

odpoved pogodbe o zaposlitvi - pravočasnost sodnega varstva

Zaradi prekluzije izgubljena pravica zahtevati ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne oživi z naknadno vročitvijo delovne knjižice z zaključenim delovnim razmerjem.

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo na ugotovitev, da tožniku ni zakonito prenehalo delovno razmerje, pri delodajalcu (1. točka), ugotovitev, da je še nadalje v delovnem razmerju pri toženi stranki (2. točka), poziv nazaj na delo ter priznanje vseh pravic iz delovnega razmerja za čas, od vključno 9.1.2005 do vrnitve na delo (3. točka). Sklenilo je, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka. Prvostopenjsko sodišče je ob ugotovitvi, da je tožnik vložil tožbo po preteku zakonitega tridesetdnevnega roka iz 3. točke 204. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 42/02 - ZDR) na podlagi 274. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99, 96/02 in 2/04 - ZPP) tožbo zavrglo kot prepozno.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočnemu sklepu sodišča druge stopnje je tožeča stranka vložila revizijo, s katero uveljavlja revizijska razloga po 1. in 3. točki prvega odstavka 370. člena ZPP. Absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP sta obe sodišči storili z nejasnimi razlogi v njunih sklepih. Prvostopenjsko sodišče je svojo odločitev razlogovalo z zaključkom, da že iz naslova V. poglavja ZDR izhaja, da gre "za uveljavljanje in varstvo pravic, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja", zaradi česar je šteti navedeni rok za prekluzivni rok, ki ga delavec ne more podaljševati s tem, da se sklicuje na datum prenehanja delovnega razmerja. Sodišče druge stopnje pa svoje zavrnilno stališče gradi na vsebini ZDR, da "delavec lahko vloži tožbo v roku trideset dni in ne da mora vložiti tožbo", takšne dikcije pa ni mogoče tolmačiti in favorem laboratoris. Oba sklepa imata zaradi navedenih razlogov takšne pomanjkljivosti, da ju ni mogoče preizkusiti, zato je po mnenju revizije podana absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, kar terja razveljavitev izpodbijanega drugostopnega sklepa. Tožeča stranka meni, da rok iz tretjega odstavka 204. člena ZDR ni prekluziven, ker je njegova dikcija tako nejasna, da ne more biti podlaga za tako hudo pravno posledico, kot je izguba pravice do uveljavljanja delavčevega ugotovitvenega zahtevka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 37/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-09-27

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča

Sodišče ugotavlja, da se status sodnika porotnika, ki sodeluje pri sojenju z vsemi sodniki oziroma sodnicami - predsednicami senata pri sodišču, uvršča med tehtne razloge za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v sporu, v katerem sodnik porotnik nastopa kot stranka.

Za odločanje v tej zadevi se določi Delovno sodišče v Mariboru.

Predsednica Delovnega sodišča v A., pred katerim je tožnik sprožil spor kot pred stvarno in krajevno pristojnim sodiščem, je predlagala določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Svoj predlog je utemeljila s tem, da je tožnik pri Delovnem sodišču v A. sodnik porotnik in kot tak sodeluje v senatih pri vseh sodnicah tega sodišča. Meni, da je to tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Na podlagi 67. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo, Ur. l. RS, št. 36/04) lahko vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Sodišče ugotavlja, da se status sodnika porotnika, ki sodeluje pri sojenju z vsemi sodniki oziroma sodnicami - predsednicami senata pri sodišču, uvršča med tehtne razloge za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v sporu, v katerem sodnik porotnik nastopa kot stranka. Zato je za postopanje v tej zadevi kot drugo stvarno pristojno sodišče določilo Delovno sodišče v Mariboru.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 29/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-02-15

sodna pristojnost - dogovor o arbitraži - ugovor o nepristojnosti sodišča zaradi obstoja arbitražnega dogovora

ZPP določa, da mora tožena stranka ugovor arbitražnega dogovora podati najpozneje na prvem naroku za glavno obravnavo, preden se spusti v obravnavanje glavne stvari, kar je, dokler ne konča svojega odgovora na tožbo.

Tožena stranka je na začetku naroka nasprotovala pristojnosti sodišča, zaradi česar ni mogoče šteti, da se spustila v obravnavanje o glavni stvari.

Okrožno sodišče v Murski Soboti (sodišče prve stopnje) se je na ugovor tožene stranke z uvodoma navedenim sklepom izreklo za nepristojno, razveljavilo že opravljena pravdna dejanja in tožbo zavrglo. Med strankama je bila namreč s pogodbo dogovorjena pristojnost arbitraže.

Višje sodišče v Mariboru (sodišče druge stopnje) pa je z uvodoma navedenim sklepom zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranke je proti sklepu sodišča druge stopnje formalno vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava, vsebinsko pa zaradi kršitve drugega odstavka 464. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Predlagala je razveljavitev drugostopenjskega sklepa z vrnitvijo zadeve prvostopenjskemu sodišču v ponovno odločanje.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki pa nanjo ni odgovorila.

ZPP določa, da mora tožena stranka ugovor arbitražnega dogovora podati najpozneje na prvem naroku za glavno obravnavo, preden se spusti v obravnavanje glavne stvari (drugi odstavek 464. člena), kar je, dokler ne konča svojega odgovora na tožbo (četrti odstavek 284. člena).

Ker iz podatkov zapisnika o prvem naroku za glavno obravnavo (z dne 7.3.2003) izhaja, da je tožena stranka pripravljalno vlogo (redna št. 10), v kateri je ugovarjala, da sta se s tožečo stranko s pogodbo dogovorili za pristojnost arbitraže, predložila pred pričetkom podajanja odgovora na tožbo, v katerem se je sicer sklicevala na njeno vsebino, revizijsko sodišče soglaša z oceno drugostopenjskega sodišča, da je s tem zadostila določbi drugega odstavka 464. člena ZPP.

Zato je revizijsko sodišče na podlagi četrtega odstavka 384. člena in v zvezi s 378. členom ZPP revizijo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo. Za odločitev v zadevi namreč ni pravno pomembno, da sodišče prve stopnje ni takoj odločilo o ugovoru tožene stranke in da je od pravdnih strank na naroku sprejelo še dokazne predloge. Sicer pa je tožena stranka pred tem nasprotovala pristojnosti sodišča, zaradi česar ni mogoče šteti, da se je spustila v obravnavanje o glavni stvari.

-------------------------------------------------------------------

Op. : Če tožeča stranka morebiti ni imenovala arbitra, jo bo lahko tožena stranka k temu pozvala (prvi odstavek 465. člena ZPP) oziroma bo njegovo imenovanje lahko izposlovala preko sodišča (prvi odstavek 466. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 77/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-02-01

spor o pristojnosti - izvršilni postopek - krajevna pristojnost - izvršba na nepremičnine - kumulacija izvršilnih sredstev in predmetov izvršbe

Po določbi 35. člena tedaj veljavnega ZIZ (in 2. odstavka sedaj veljavnega ZIZ-A) se krajevna pristojnost sodišča določi po prvo navedenem izvršilnem sredstvu, torej po nepremičnini, ki leži v Kopru.

Za odločanje v tej zadevi je krajevno pristojno Okrajno sodišče v Kopru.

Okrajno sodišče v Kopru se je s sklepom z dne 21.1.2002 (potem ko je upnik predlagal dodatno izvršilno sredstvo) izreklo za krajevno nepristojno za odločanje v tej zadevi in je po pravnomočnosti sklepa zadevo odstopilo Okrajnemu sodišču v Brežicah. To je sprožilo spor o pristojnosti, ker meni, da je glede na določbe 35. člena ZIZ krajevno pristojno Okrajno sodišče v Kopru, ker je že izdalo sklep o izvršbi, in ker je v predlogu za izvršbo kot prvo izvršilno sredstvo navedena nepremičnina v Kopru. Na podlagi 5. točke 106. člena Zakona o sodiščih predlaga, naj v sporu o pristojnosti odloči Vrhovno sodišče RS.

V predlogu za izvršbo (še pred uveljavitvijo ZIZ-A) je upnik na prvem mestu predlagal izvršbo z rubežem, cenitvijo in prodajo dolžnikove nepremičnine, t.j. stanovanja v Kopru. Po določbi 35. člena tedaj veljavnega ZIZ (in 2. odstavka sedaj veljavnega ZIZ-A) se krajevna pristojnost sodišča določi po prvo navedenem izvršilnem sredstvu, torej po nepremičnini, ki leži v Kopru. Po določbi 1. odstavka 166. člena ZIZ je v takem primeru krajevno pristojno sodišče, na območju katerega je nepremičnina. V tej zadevi je zato krajevno pristojno za odločanje Okrajno sodišče v Kopru.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 28/2004, enako tudi III Ips 66/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-02-15

dovoljenost revizije - objektivna kumulacija tožbenih zahtevkov - vrednost spornega predmeta - trditveno breme - zavrženje revizije

Trditve tožeče stranke ne dajejo podlage za sklepanje, da je izpolnjena predpostavka iz prvega odstavka 41. člena ZPP, po kateri se pravica do revizije (primerjaj prvi odstavek 39. člena ZPP) določi na podlagi seštevka vrednosti vseh zahtevkov.

Tožeča stranka sama trpi stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, po katerem bi morala tožena stranka plačati tožeči stranki 41.578,14 EUR z zamudnimi obrestmi od 1.4.1998 dalje do plačila. Ustavilo je še postopek v delu, ki zadeva plačilo 69.510,61 ATS s pripadki in 14.000,00 EUR s pripadki ter odločilo o stroških postopka.

Pritožbeno sodišče je ustavilo postopek za znesek 1.444,73 EUR s pripadki in v preostalem delu pritožbo tožeče stranke zavrnilo ter potrdilo izpodbijano sodbo.

Sodbo pritožbenega sodišča izpodbija z revizijo tožeča stranka zaradi zmotne uporabe materialnega prava in dveh bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po 1. točki 1. odstavka 370. člena ZPP. Predlaga razveljavitev sodb sodišč prve in druge stopnje ter vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

V gospodarskem sporu je za dovoljenost revizije z določbo 490. člena ZPP predpisano, da mora vrednost spornega predmeta znašati več kot 5.000.000,00 SIT. Tožeča stranka zahteva (po umiku pritožbe za en primer) plačilo zavarovalnin za šest različnih zavarovalnih primerov. Najvišjo odškodnino terja v zvezi s posojilojemalcem J. F. in sicer znesek 17.876,66 EUR (oziroma pred konverzijo 245.988,22 ATS, kar je ob vložitvi tožbe dne 4.6.1998 pomenilo 3,269.090,10 SIT).

Dolžnost stranke je, da navede dejstva in predlaga dokaze, na katere opira svoj zahtevek ali zahtevke (212. člen ZPP). Od tega je odvisna tudi dovoljenost revizije (490. člen ZPP). Trditve tožeče stranke ne dajajo podlage za sklepanje, da je izpolnjena predpostavka iz prvega odstavka 41. člena ZPP, po kateri se pravica do revizije (primerjaj prvi odstavek 39. člena ZPP) določi na podlagi seštevka vrednosti vseh zahtevkov. Ker pa noben posamezen zahtevek ne presega 5.000.000,00 SIT, je bilo treba revizijo na podlagi določbe 377.

Odločitev o revizijskih stroških temelji na določbah 1. odstavka 154. člena in 1. odstavka 165. člena ZPP.

ZPP člen 39, 39/1, 41, 41/1, 212, 377, 490.

Opr. št: III Ips 66/2004, ECLI:SI:VSRS:2004:III.IPS.66.2004

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep III Ips 11/2008, enako tudi III Ips 134/2007
Sklep III R 6/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-04-12

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz tehtnih razlogov - dvom v nepristranskost sodnikov

Nekdanji stečajni upravitelj ni stranka tega postopka. V tej zadevi se ne bo ocenjevalo njegovega ravnanja kot stečajnega upravitelja, pač pa le, ali so izpolnjene zakonske predpostavke za izpodbojnost izročilne pogodbe (255. člen OZ in nasl.). Ta postopek tudi ni gospodarski spor, da bi v njem odločali sodniki gospodarskega oddelka, ki so sodelovali z nekdanjim stečajnim upraviteljem. Zato predlogu Okrožnega sodišča v Mariboru ni bilo mogoče ugoditi.

Predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ne ugodi.

Okrožno sodišče v Mariboru predlaga določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, ker so v stečajnih postopkih zoper T. d.d. in njegove družbe sodelovali v stečajnih senatih vsi sodniki oddelka za gospodarsko sodstvo Okrožnega sodišča v Mariboru. Predmetna zadeva je le posledica zadeve, ki jo je povzročilo ravnanje stečajnega upravitelja A. A., zaradi katerega je bil tudi razrešen kot stečajni upravitelj. Odločanje o tožbenem zahtevku pri istem sodišču bi zato lahko pri toženi stranki vzbudilo dvome v objektivno sojenje.

Vrhovno sodišče RS lahko na podlagi določbe 67. člena ZPP na predlog stranke (ali pristojnega sodišča) določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, (a) da se bo tako lažje opravil postopek, ali (b) če so za to drugi tehtni razlogi. Prva podlaga za delegacijo pristojnosti ni uveljavljana, glede druge pa ni zadostnih in dovolj prepričljivih argumentov. Nekdanji stečajni upravitelj A. A. ni stranka tega postopka. V tej zadevi se ne bo ocenjevalo njegovega ravnanja kot stečajnega upravitelja, pač pa le, ali so izpolnjene zakonske predpostavke za izpodbojnost izročilne pogodbe (255. člen OZ in nasl.). Ta postopek tudi ni gospodarski spor, da bi v njem odločali sodniki gospodarskega oddelka, ki so sodelovali z nekdanjim stečajnim upraviteljem. Zato predlogu Okrožnega sodišča v Mariboru ni bilo mogoče ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 71/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-02-01

spor o pristojnosti - splošna krajevna pristojnost - denarna terjatev - sedež tožene stranke

Tožeča stranka vtožuje denarno terjatev, nastalo na podlagi opravljenih gradbenih storitev. Ker za tak primer v ZPP ni določena izključna krajevna pristojnost, je za sojenje pristojno sodišče, na območju katerega ima tožena stranka svoj sedež.

Za odločanje v tej zadevi je krajevno pristojno Okrožno sodišče v Celju.

Okrajno sodišče v Šmarju pri Jelšah je po pravnomočnosti sklepa z dne 15.3.2004, s katerim je razveljavilo 2. točko izreka sklepa o izvršbi, zadevo odstopilo v reševanje Okrožnemu sodišču v Ljubljani. To je sprožilo spor o pristojnosti, ker meni, da je za odločanje v gospodarskem sporu krajevno pristojno Okrožno sodišče v Celju, kar utemeljuje s tem, da ima tožena stranka sedež na območju Rogaške Slatine. Na podlagi prvega odstavka 24. člena in 1. odstavka 25.

člena ZPP predlaga, naj v sporu o pristojnosti odloči Vrhovno sodišče RS.

Okrožno sodišče v Ljubljani utemeljeno uveljavlja, da je treba pri določitvi krajevne pristojnosti v tej zadevi uporabiti določbo o splošni krajevni pristojnosti za toženo stranko (prvi odstavek 46. člena ZPP). Tožeča stranka namreč vtožuje denarno terjatev, nastalo na podlagi opravljenih gradbenih storitev. Ker za tak primer v ZPP ni določena izključna krajevna pristojnost, je za sojenje pristojno sodišče, na območju katerega ima tožena stranka svoj sedež. To je Okrožno sodišče v Celju. Vrhovno sodišče RS je zato na podlagi določbe drugega odstavka 25. člena ZPP odločilo, da je v tej zadevi krajevno pristojno za odločanje Okrožno sodišče v Celju.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 3/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-01-26

dovoljenost revizije - gospodarski spor - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

V tej zadevi je bilo z izpodbijano sodbo pravnomočno odločeno o zahtevku na plačilo 2.635.006,30 SIT s pripadki. Vrednost glavnega zahtevka, ki se izpodbija (se sme izpodbijati), potemtakem ne presega 5.000.000,00 SIT, zato revizija po določbi 490. člena ZPP ni dovoljena.

Tožeča stranka nosi sama svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku na plačilo glavnice 3.220.640,70 SIT z zamudnimi obrestmi in izvršilnimi stroški (1. točka izreka), delno je ugodilo nasprotnemu tožbenemu zahtevku (na plačilo 361.950,14 SIT z zamudnimi obrestmi in glede 10.027,00 SIT izvršilnih stroškov), v preostalem delu pa ga je zavrnilo (2.

točka izreka). Odločilo je še o pravdnih stroških (3. točka izreka).

Pritožbeno sodišče je ugodilo pritožbama obeh pravdnih strank. Na pritožbo tožene stranke je izpodbijano sodbo razveljavilo glede tožbenega zahtevka na plačilo glavnice 585.634,40 SIT z zamudnimi obrestmi in glede 19.821,00 SIT izvršilnih stroškov ter izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je zavrnilo zahtevek na plačilo 2.635.006,30 SIT z zamudnimi obrestmi in 26.350,00 SIT izvršilnih stroškov. Na pritožbo tožeče stranke je razveljavilo tisti del prvostopenjske sodbe, v katerem je bilo ugodeno nasprotnemu tožbenemu zahtevku na plačilo 361.950,14 SIT s pripadki in glede stroškov postopka.

Sodbo pritožbenega sodišča izpodbija z revizijo tožeča stranka.

Vročena je bila toženi stranki, ki pa nanjo ni odgovorila.

V gospodarskem sporu je za dovoljenost revizije z določbo 490. člena ZPP predpisano, da mora vrednost spornega predmeta glede izpodbijanega dela pravnomočne sodbe znašati več kot 5.000.000,00 SIT. Pri določitvi vrednosti spornega predmeta se upošteva le vrednost glavnega zahtevka (prvi odstavek 39. člena ZPP). V tej zadevi je bilo z izpodbijano sodbo pravnomočno odločeno o zahtevku na plačilo 2.635.006,30 SIT s pripadki. Vrednost glavnega zahtevka, ki se izpodbija (se sme izpodbijati), potemtakem ne presega 5.000.000,00 SIT, zato revizija po določbi 490. člena ZPP ni dovoljena in jo je moralo revizijsko sodišče na podlagi določbe 377. člena ZPP zavreči.

Tožeča stranka z revizijo ni uspela, zato sama nosi svoje stroške postopka (1. odstavek 154. člena v zvezi s 1. odstavkom 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 3/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-02-01

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz tehtnih razlogov - predlog izločitev vseh sodnikov pristojnega sodišča

V prometni zadevi bi obstajali (drugi) tehtni razlogi, če bi bilo ugodeno vloženem predlogu tožencev za izločitev vseh sodnikov Okrožnega sodišča v Krškem. Iz spisa pa je razvidno, da so bili zavrnjeni predlogi za njihovo izločitev. Zato predlogu tožencev ni bilo mogoče ugoditi.

Predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ne ugodi.

Tožena stranka je v vlogi z dne 9.7.2004 navedla, da je glede na predlagano izločitev sodnikov (to je predlagala v isti vlogi)

"smotrno, da se ta postopek prenese na drugo stvarno pristojno sodišče."

Vrhovno sodišče RS lahko na podlagi določbe 67. člena ZPP na predlog stranke (ali pristojnega sodišča) določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, (a) da se bo tako lažje opravil postopek, ali (b) če so za to drugi tehtni razlogi. V predmetni zadevi bi obstajali (drugi) tehtni razlogi, če bi bilo ugodeno vloženem predlogu tožencev za izločitev vseh sodnikov Okrožnega sodišča v Krškem. Vendar temu ni tako. Iz spisa je razvidno, da so bili zavrnjeni predlogi za izločitev sodnic in sodnikov ... Zato predlogu tožencev ni bilo mogoče ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 8/2005, enako tudi III R 14/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-04-26

spor o pristojnosti - izvršba na denarna sredstva dolžnika - sedež dolžnika - krajevna pristojnost

Ker je upnik na prvem mestu predlagal izvršbo z rubežem dobroimetja, ki ga ima dolžnik na kateremkoli računu, zlasti pa na transakcijskem računu pri banki, se zato krajevna pristojnost sodišča ravna po sedežu dolžnika (136. in 100. člen ZIZ-A).

Za odločanje v tej zadevi je krajevno pristojno Okrajno sodišče v Velenju.

Okrajno sodišče v Ljubljani se je s sklepom z dne 30.12.2004 izreklo za krajevno nepristojno za odločanje v tej zadevi in je po pravnomočnosti sklepa zadevo odstopilo Okrajnemu sodišču v Celju. To je sprožilo spor o pristojnosti, ker meni, da je po določbah 136. in 100. člena člena ZIZ krajevno pristojno za odločanje v tej zadevi Okrajno sodišče v Velenju. Na podlagi prvega odstavka 24. člena in drugega odstavka 25. člena ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ predlaga, naj v sporu o pristojnosti odloči Vrhovno sodišče RS.

Predlog za izvršbo je bil vložen dne 17.2.2005. V njem je upnik na prvem mestu predlagal izvršbo z rubežem dobroimetja, ki ga ima dolžnik na kateremkoli računu, zlasti pa na svojem transakcijskem računu pri Hypo Alpe Adria Bank. V tej zadevi se zato krajevna pristojnost sodišča ravna po sedežu dolžnika (136. in 100. člen ZIZ-A). Ker je imel ob vložitvi predloga za izvršbo sedež v občini Velenje, je na podlagi določbe 42. točke prvega odstavka 114. člena Zakona o sodiščih za odločanje v tej zadevi krajevno pristojno Okrajno sodišče v Velenju.

Opr. št: III R 14/2005, ECLI:SI:VSRS:2005:III.R.14.2005

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba G 16/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-05-10

taksa za izdajo odredbe o odpravi kršitve - pravnomočnost odredbe

Tožeča stranka ni izpobijala odločbe o odpravi kršitev. Za to je sicer imela na voljo tožbo v postopku sodnega varstva (325. člen ZTVP-1). Ker te možnosti ni izkoristila, je postala odločba dokončna in pravnomočna. Njene nezakonitosti pa ni mogoče več uveljavljati, tudi ne posredno, tako kot to poskuša tožeča stranka v zvezi z izpodbijanim sklepom. Ta je le posledica izdane odredbe.

Tožena stranka je dne 9.6.2003 izdala odredbo, s katero je naložila tožeči stranki, da odpravi kršitev določb prvega in drugega odstavka 66. člena Zakona o trgu vrednostnih papirjev (objaviti bi morala obvestilo o nerevidiranih računovodskih izkazih za leto 2002). Po odpravi kršitev (tožeča stranka je v postavljenem roku objavila revidirane računovodske izkaze za leto 2002) pa je dne 8.7.2003 izdala odločbo, s katero je ugotovila, da jih je tožeča stranka odpravila. Dne 6.8.2003 je izdala še sklep, s katerim je tožeči stranki naložila, da plača takso za izdajo odredbe o odpravi kršitev v višini 500.000,00 SIT.

V odgovoru na tožbo tožena stranka predlaga njeno zavrnitev.

Tožeča stranka obširno pojasnjuje, zakaj po njenem mnenju odredba o odpravi kršitev ni bila potrebna. Predvsem zagovarja stališče, da bi bila objava nerevidiranih računovodskih izkazov za imetnike njenih obveznic zavajajoča, ker za razliko od revidiranih izkazov ne vsebuje vseh potrebnih pojasnil. V zvezi s tem omenja predvsem posebnost knjiženja izročenih obveznic.

Tožeča stranka ni izpobijala odločbe o odpravi kršitev. Za to je sicer imela na voljo tožbo v postopku sodnega varstva (325. člen ZTVP-1). Ker te možnosti ni izkoristila, je postala odločba dokončna in pravnomočna. Njene nezakonitosti pa ni mogoče več uveljavljati, tudi ne posredno, tako kot to poskuša tožeča stranka v zvezi z izpodbijanim sklepom. Ta je le posledica izdane odredbe. Izdan je bil v skladu z določbo prve alineje tarifne številke 7 Tarife o taksah in nadomestilih (Uradni list RS, št. 48/00, 82/01) in določbo 3. odstavka 4. člena Tarife.

Ker se je izkazalo, da s tožbo uveljavljani razlogi niso podani, prav tako ne tisti, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je Vrhovno sodišče tožbo zavrnilo (1. odstavek 59. člena ZUS).

ZTVP-1 člen 66, 325. Tarifa o taksah in nadomestilih člen 4, 4/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.