Sklep in sodba II Ips 512/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-01-25

že pravnomočno razsojena stvar - res iudicata - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - razveljavitev prvostopenjske sodbe

Sodišči nižjih stopenj nista odločali o zahtevku, o katerem je že bilo pravnomočno razsojeno. Odločali sta o zahtevku, o katerem je sicer že bilo sojeno, pa je sodba o tem bila razveljavljena in zadeva vrnjena sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Revizija proti izreku o pravdnih stroških se zavrže.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, naj plača tožeči stranki znesek 6.696.111 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 6.346.111 SIT od 16.3.2004 dalje, od zneska 350.000 SIT pa tožena stranka plačevati tožeči stranki mesečno odškodninsko rento od 1.1.2004 dalje v znesku 73.757,50 SIT.

Pritožbi tožene stranke je sodišče druge stopnje delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje tako spremenilo, da je znesek odškodnine za nepremoženjsko škodo (za strah) znižalo od 350.000 na 280.000 SIT. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo, v preostalem delu pa je zavrnilo pritožbo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo. Medtem ko je sodišče prve stopnje toženi stranki naložilo, da mora tožeči stranki povrniti njene pravdne stroške v znesku 1.277.062 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznih zneskov seštevka, je sodišče druge stopnje odločilo, da stranki sami trpita vsaka svoje pritožbene stroške.

Tožena stranka vlaga revizijo proti odločitvi o odškodnini za izgubo tožnikovega osebnega dohodka in proti odločitvi o plačevanju odškodninske rente od 1.1.2004 dalje. Uveljavlja revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 370. člena ZPP zaradi procesne kršitve po 12. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, zaradi česar predlaga, naj revizijsko sodišče sodbi sodišč druge in prve stopnje v izpodbijanem delu razveljavi in zavrže tožbo. Ko je sodišče druge stopnje obravnavalo tožnikovo pritožbo proti sodbi sodišča prve stopnje z dne 8.10.2001, je ugotovilo, "da gre tožniku izguba na osebnem dohodku vse od prenehanja delovnega razmerja pri ŽTP ... zaradi odpovedi dne 7.7.1994 (tožnik je namreč v navedbah trdil, da je prikrajšan na osebnem dohodku za čas od nesreče do odpovedi, ker ni razporejen na delovno mesto premikača)". V nasprotju s takšnim stališčem in torej v nasprotju z določbo prvega odstavka 362. člena ZPP pa je bila tožniku priznana izguba na osebnem dohodku od 1.10.1996 dalje s plačevanjem rente od 1.1.2004 dalje. Po mnenju toženke je po razveljavitvi prvostopne sodbe bilo ugodeno tožbenemu zahtevku, o katerem je bilo že pravnomočno razsojeno, saj je pritožbeno sodišče "izreklo, da gre tožniku izguba na dohodku samo do 7.7.1994". Sicer pa je napačna tudi odločitev o odmeri pravdnih stroškov. Zmotno je bila uporabljena določba 40. člena ZPP, ko je tožniku sodišče odmerilo stroške na podlagi seštevka bodočih dajatev za obdobje enega leta. Tožena stranka se je pritožila tudi proti stroškovni odločitvi, vendar pa sodišče druge stopnje v izpodbijani odločbi o teh pritožbenih navedbah nima razlogov.

Revizija je bila dostavljena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožeči stranki, ki pa nanjo ni odgovorila.

Revizija proti odločitvi o glavni stvari ni utemeljena, revizija proti stroškovni odločitvi pa ni dovoljena.

Bistvena kršitev določb pravdnega postopka absolutne narave je podana, kadar je s sodbo odločeno o zahtevku, o katerem je bilo že prej pravnomočno razsojeno (12. točka drugega odstavka 339. člena ZPP). Po določbi drugega odstavka 379. člena ZPP je v primeru takšne procesne kršitve revizijsko sodišče dolžno s sklepom razveljaviti izdane odločbe in zavreči tožbo. To terja tudi revizija, vendar pa njen predlog ni utemeljen. Zatrjevane procesne kršitve namreč sodišči nižjih stopenj nista zagrešili. Tožnikov zahtevek na plačevanje rente od 1.7.1994 do 31.10.1996 je bil zavrnjen zaradi zastaranja. Sprejeta je bila dokazna ocena, da so bile tožnikove delovne sposobnosti zaradi poškodbe uničene že 7.7.1994, kar seveda velja tudi za delovne sposobnosti po 1.11.1996. Izguba dela dne 7.7.1994 je torej sovpadala z izgubo delovnih sposobnosti. Tožnik je po ugotovitvah nižjih sodišč od 1.11.1996 dalje praktično brez možnosti za zaposlitev in so mu bile v škodnem dogodku uničene tudi možnosti, da bi opravil strokovni izpit za premikača, čeprav je šolanje končal. Vzrok za popolno delovno nesposobnost tožnika je popoškodbena epilepsija, zaradi katere je bil tudi invalidsko upokojen.

Opisane ugotovitve so sodišču prve stopnje narekovale, da je odločalo o premoženjski škodi zaradi izgube na osebnem dohodku od 1.11.1996 dalje. Izračun, ki ga je pri tem napravilo in obširno obrazložilo, revizijsko ni grajan, pripelje pa do ugotovitve o premoženjskem oškodovanju v skupnem znesku 6.346.111 SIT za čas od 1.11.1996 do 31.12.2003. Tudi višina dosojene mesečne rente od 1.1.2004 v znesku 73.757 SIT revizijsko ni izpodbijana. Vendar pa si tožena stranka napačno razlaga izrek sodne odločbe sodišča druge stopnje z dne 26.2.2003 in posledično odločitev sodišča prve stopnje dne 15.9.2004. Ko je sodišče druge stopnje dne 26.2.2003 (opr. št. Cp 615/2002) odločalo o pritožbi tožeče stranke proti sodbi sodišča prve stopnje z dne 8.10.2001, je pritožbi delno ugodilo tudi glede izreka, ki se nanaša na plačevanje mesečne rente v znesku 90.000 SIT. Sodišče prve stopnje je namreč ta rentni zahtevek zavrnilo, sodišče druge stopnje pa je opisano zavrnitev razveljavilo za obdobje od 1.11.1996 dalje. Razveljavitev je ustrezno obrazložilo, pri čemer ni mogoče pritrditi revizijskim trditvam, da bi glede na razloge bilo o rentnem zahtevku že odločeno z njegovo zavrnitvijo. Sodbeni izrek, po katerem je bila razveljavljena odločitev o zavrnitvi zahtevka za plačevanje mesečne rente od 1.11.1996 dalje, je jasen in razumljiv ter zaradi svoje pravnomočnosti veže stranke ne glede na morebitno pomanjkljivost razlogov, ki se nanj nanašajo.

Po povedanem torej sodišči nižjih stopenj nista odločali o zahtevku, o katerem je že bilo pravnomočno razsojeno. Odločali sta o zahtevku, o katerem je sicer že bilo sojeno, pa je sodba o tem bila razveljavljena in zadeva vrnjena sodišču prve stopnje v novo odločanje. Neutemeljeno revizijo proti odločitvi o glavni stvari je bilo treba zavrniti po določbi 378. člena ZPP.

Revizijo proti stroškovni odločitvi je revizijsko sodišče presojalo v skladu z določbo 384. člena ZPP. Stroškovna odločitev, vsebovana v sodbi, se šteje za sklep. Stranke pa lahko vložijo revizijo zoper sklep sodišča druge stopnje le tedaj, kadar je s sklepom bil postopek pravnomočno končan. Zahteva za povrnitev pravdnih stroškov je akcesorne narave in je ni mogoče uveljaviti samostojno, pač pa le v postopku zaradi katerega so stroški nastali. Določba prvega odstavka 384. člena ZPP torej ne dopušča revizije proti sklepu, s katerim je bilo odločeno o pravdnih stroških. Zato je v tem delu revizijsko sodišče postopalo v skladu z določbo 377. člena ZPP in nedovoljeno revizijo v tem obsegu zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.