TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I R 91/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-09-28

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - prenos pristojnosti zaradi dvoma v nepristranost sodišča - sorodstveno razmerje stranke s sodnikom pritožbenega sodišča

Samo obstoj sorodstvenega razmerja med stranko in enim od pritožbenih sodnikov še ne utemeljuje razumnega dvoma v nepristranskost vseh ostalih pritožbenih sodnikov.

Med pravdnima strankama teče pri Okrajnem sodišču v Mariboru spor zaradi sklenitve neodplačne pogodbe za stanovanje in garažo. Tožnica je v tožbi predlagala prenos pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče zaradi sorodstvenega razmerja tožnice z višjim sodnikom, ki je v tej zadevi tudi predlagan za pričo, vendar je vrhovno sodišče s sklepom z dne 2.2.2006 pod opr. št. I R 139/2005 ta predlog zavrnilo. Stvarno pristojno prvostopenjsko sodišče je nato s sklepom določilo, da znaša vrednost spornega predmeta v tej zadevi 15.000.000 SIT, se izreklo za stvarno nepristojno in odločilo, da bo po pravnomočnosti sklepa zadevo odstopilo Okrožnemu sodišču v Mariboru kot stvarno in krajevno pristojnemu sodišču. Višje sodišče v Mariboru je po prejemu pritožbe proti temu sklepu vrhovnemu sodišču predlagalo, da za pritožbeno obravnavanje določi drugo višje sodišče, ker je tožničin sin A.A. višji sodnik na pravdnem oddelku Višjega sodišča v Mariboru, zaradi česar lahko obstaja dvom v nepristranskost odločanja v pritožbenem postopku in je to dejstvo samo po sebi dovolj tehten razlog za prenos pristojnosti.

Po 67. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP) lahko vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Sorodstveno razmerje med stranko in sodnikom je razlog iz 3. točke 70. člena ZPP za izločitev konkretnega sodnika. Samo obstoj sorodstvenega razmerja med stranko in enim od pritožbenih sodnikov pa po mnenju vrhovnega sodišča še ne utemeljuje razumnega dvoma v nepristranskost vseh ostalih pritožbenih sodnikov in zato ne pomeni drugega tehtnega razloga iz 67. člena ZPP za prenos pristojnosti. Povedano velja tudi za obravnavano zadevo, v kateri se v sedanji fazi postopka odloča le o procesnih vprašanjih v zvezi z izpodbijanim prvostopenjskim sklepom. Zato je vrhovno sodišče zavrnilo neutemeljen predlog za prenos pristojnosti na drugo pritožbeno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 71/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-08-31

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz tehtnih razlogov - dvom v nepristranost sodišča - uslužbenka pristojnega sodišča kot sorodnica stranke v postopku

Ker je mati pravdne stranke je zaposlena na krajevno pristojnem sodišču, obstaja razlog za prenos pristojnosti.

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v C.

Pred krajevno in stvarno pristojnim Okrajnim sodiščem v B. je v teku pravdni postopek po tožbi tožeče stranke proti toženi stranki zaradi plačila zneska 157.000 SIT. Vendar pa je tožeča stranka predlagala, naj o stvari odloči drugo stvarno pristojno sodišče, ker je mati tožene stranke, A. A., zaposlena na krajevno pristojnem Okrajnem sodišču v B.

Okrajno sodišče v Brežicah je zadevo posredovalo vrhovnemu sodišču v odločitev s pripombo, da je B. G. res zaposlena kot vpisničarka pri tem sodišču.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča je utemeljen.

Po določbi 67. člena ZPP lahko vrhovno sodišče tudi na predlog stranke določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. V obravnavanem primeru je ugotovljen obstoj citiranega drugega tehtnega razloga, ki je v tem, da je mati toženke zaposlena kot vpisničarka pri stvarno in krajevno pristojnem Okrajnem sodišču v B. Ker gre za manjše sodišče z majhnim številom zaposlenega osebja, je primerno, da se zadeva odstopi v obravnavanje drugemu stvarno pristojnemu sodišču, Okrajnemu sodišču v C.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 87/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-09-28

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz drugih tehtnih razlogov - izterjava stroškov kazenskega postopka - sodišče kot upnik

Dejstvo, da izterjavo stroškov kazenskega postopka izvaja sodišče, pred katerim je tekel kazenski postopek, ni tehten razlog za delegacijo, saj sodišče opravlja le svojo dolžnost in od tega nima nobene koristi, ne pravnega interesa.

Predlog za določitev drugega sodišča se zavrne.

Okrajno sodišče v Radovljici je začelo postopek za izterjavo na podlagi pravnomočne kazenske odločbe Okrajnega sodišča v Radovljici pod opr. št. K 116/2003, Višjega sodišča v Ljubljani, opr. št. I Kp 350/2004 in Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. I Ips 320/2004. Dne 16.6.2006 je izdalo sklep o izvršbi, kateremu je dolžnica ugovarjala in predlagala določitev drugega sodišča.

V svoji vlogi je navedla, da je bila po krivem obsojena v kazenskem postopku in je zato izvršilni naslov vprašljiv, sedaj pa Občinsko sodiščem v Radovljici izvaja še izvršbo. Zato je predlagala določitev drugega stvarno in krajevno pristojnega sodišča, ki naj vodi izvršilni postopek.

Po 67. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS, št. 36/04-uradno prečiščeno besedilo - 43/06) Vrhovno sodišče Republike Slovenije lahko določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Razlogi, ki jih navaja dolžnica, ne kažejo na to, da se bo lažje opravil postopek pred drugim sodiščem, temveč merijo na druge tehtne razloge. Toda dejstvo, da izterjavo stroškov kazenskega postopka izvaja sodišče, pred katerim je tekel kazenski postopek, ni tehten razlog za delegacijo, saj sodišče opravlja le svojo dolžnost in od tega nima nobene koristi, ne pravnega interesa. Če bi bilo treba izvzeti iz sojenja vsako sodišče, ki je sodelovalo v dolžničini kazenski zadevi, potem tudi Vrhovno sodišče Republike Slovenije, ki je odločalo o njeni zahtevi za varstvo zakonitosti, ne bi moglo odločati o sedaj predlagani delegaciji.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 61/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-09-28

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz drugih tehtnih razlogov

Okrožno sodišče v Mariboru je drugo sodišče in ni nadrejeno Okrajnemu sodišču v Mariboru, zato ni razlogov za dvom v nepristranskost odločanja Okrajnega sodišča v Mariboru. Glede na to ni razlogov za prenos krajevne pristojnosti.

Predlog za določitev drugega sodišča se zavrne.

Tožnica je s tožbo pred Okrajnim sodiščem v Mariboru zahtevala izpraznitev stanovanja ..., v skupni izmeri 43,95 m2, v prvem nadstropju stanovanjske hiše, v Mariboru, s pripadajočimi prostori. Med postopkom pred sodiščem prve stopnje je predlagala prenos krajevne pristojnosti. Navedla je, da obstaja utemeljen dvom v nepristranskost in objektivnost Okrajnega sodišča v Mariboru, ker so na Mariborskem sodišču zaposlene priče, ki bodo predlagane, pa tudi prvotoženi je odvetnik, drugotožena pa pravnica.

V 23. členu Ustave Republike Slovenije (URS, Uradni list RS, št. 33/91-68/06) je med človekovimi pravicami predvidena pravica do sodnega varstva, ki med drugim vsakomur omogoča, da mu sodi nepristransko sodišče. Podobno določilo vsebuje tudi 6. člen Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin (EKČP, Uradni list RS, št. 33/94-MB, št. 7). Ta pravica je natančneje opredeljena v 67. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 36/04 - Uradno prečiščeno besedilo - 43/06), kjer je omogočeno, da Vrhovno sodišče določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Tožnica ne navaja razlogov smotrnosti, temveč meni, da so podani tehtni razlogi za delegacijo drugega sodišča. Toda o zadevi odloča Okrajno sodišče v Mariboru in nobena od oseb, ki jih tožnica navaja v svojem predlogu, ni zaposlena pri tem sodišču. Prvi toženec je v imeniku odvetnikov vpisan kot odvetnik v Mariboru, torej ni zaposlen pri Okrajnem sodišču v Mariboru, in je upravičen za zastopanje strank po vsej državi. Tudi izobrazba druge toženke ni pomembna. Glede oseb, ki bodo morda zaslišane kot priče, pa je sodišče s poizvedbami (s katerimi je bila tožnica po 345. in 346.a členu ZPP seznanjena) ugotovilo, da tudi niso zaposlene pri Okrajnem sodišču v Mariboru, temveč pri Okrožnem sodišču v Mariboru, in sicer je A.A. okrožna sodnica, B. B. pa je odpravnik pošiljk v vložišču tega sodišča. Okrožno sodišče v Mariboru je drugo sodišče in ni nadrejeno Okrajnemu sodišču v Mariboru, zato ni razlogov za dvom v nepristranskost odločanja Okrajnega sodišča v Mariboru. Glede na to ni razlogov za prenos krajevne pristojnosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 81/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-09-14

spor o pristojnosti - izvršilni postopek - izključna krajevna pristojnost - izvršba na denarna sredstva na računu - stalno bivališče dolžnika

Krajevna pristojnost ima v izvršilnem postopku naravo izključne krajevne pristojnosti.

Za odločanje je krajevno pristojno Okrajno sodišče v Ajdovščini.

Okrajno sodišče v Ljubljani se je izreklo za krajevno nepristojno in odstopilo zadevo Okrajnemu sodišču v Litiji, to pa je sprožilo kompetenčni spor s trditvijo, da je krajevno pristojno Okrajno sodišče v Ajdovščini.

Upniki so predlagali izvršbo z rubežem denarnih sredstev dolžnikov, ki jih imata pri organizacijah za plačilni promet. V takih primerih je za odločitev o predlogu za izvršbo krajevno pristojno sodišče, na območju katerega ima dolžnik stalno prebivališče (136. člen v zvezi s 100. členom Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ). Iz podatkov sodnega spisa je razvidno, da sta imela dolžnika, že ob vložitvi izvršilnega predloga na sodišče, stalno prebivališče v Ajdovščini. Krajevna pristojnost v izvršilnem postopku ima naravo izključne krajevne pristojnosti. Zato se je Okrajno sodišče v Ljubljani upravičeno po uradni dolžnosti izreklo za krajevno nepristojno (drugi odstavek 22. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP v zvezi s 15. členom ZIZ), za odločitev o izvršilnem predlogu pa je, glede na stalno prebivališče dolžnikov, pristojno Okrajno sodišče v Ajdovščini.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 74/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-08-24

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - prenos pristojnosti iz drugega tehtnega razloga - udeležba sodnice pristojnega sodišča kot dedinje v zapuščinskem postopku

Zaposlitev sodnika pri sodišču, ki je krajevno pristojno za zapuščinsko zadevo, v kateri je sodnik dedič, je lahko razlog za delegacijo.

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v Radovljici.

Pri Okrajnem sodišču na Jesenicah teče zapuščinski postopek po pokojni A. A., katere dediči so po podatkih v smrtovnici njen mož in dva polnoletna otroka. Po prejemu smrtovnice je sodišče vrhovnemu sodišču predlagalo, da se v tej zapuščinski zadevi določi drugo stvarno pristojno sodišče, ker je zapustničin sin sodnik pri istem sodišču.

Vrhovno sodišče lahko na podlagi 67. člena Zakona o pravdnem postopku (v zvezi s 163. členom Zakona o dedovanju) na predlog pristojnega sodišča ali stranke določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Vrhovno sodišče ugotavlja, da je zaposlitev enega od dedičev pri sodišču, ki je stvarno in krajevno pristojno, lahko razlog za delegacijo. To dejstvo lahko namreč pri drugih dedičih vzbudi dvome o nepristranosti, utegne pa zlasti na manjšem sodišču zaradi poznavanja razmer dedičev in same narave zapuščinskega postopka do take mere otežiti delo samemu sodišču na eni strani in omajevati pripravljenost za procesna in druga dejanja dedičev na drugi strani, da je smotrno prenesti pristojnost. Zato je vrhovno sodišče predlogu krajevno pristojnega sodišča ugodilo in odločilo kot v izreku tega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 653/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-08-31

dovoljenost revizije - objektivna kumulacija tožbenih zahtevkov - več posojilnih pogodb - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

Kadar tožbeni zahtevek temelji na več posojilnih pogodbah, se vprašanje dovoljenosti revizije presoja za vsak znesek posebej.

Tožeča stranka v tej pravdi uveljavlja vračilo denarja, ki ga je na podlagi več posojilnih pogodb posodila toženi stranki.

Sodišče prve stopnje je zahtevku ugodilo ter toženca zavezalo k plačilu tolarske protivrednosti posameznih zneskov s pripadajočimi obrestmi.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo.

Proti tej sodbi vlaga revizijo tožena stranka. V njej uveljavlja vse zakonske revizijske razloge. Sodišču predlaga, naj sodbi spremeni oz. ju razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije ter nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (375. člen Zakona o pravdnem postopku; Uradni list RS št. 26/99 do Uradni list RS št. 90/2005 ; ZPP).

V premoženjskih sporih je revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 1.000.000 tolarjev (drugi odstavek 367. člena ZPP). Vendar pa se v primeru, kadar imajo zahtevki v tožbi različno podlago, določi pristojnost po vrednosti vsakega posameznega zahtevka (drugi odstavek 41. člena ZPP). Enako velja glede presoje dovoljenosti revizije.

V obravnavani zadevi je tožnik zahteval vračilo denarja na podlagi 12 samostojnih posojilnih pogodb. Vrhovno sodišče se je že opredelilo, da gre v takšnem primeru za položaj iz drugega odstavka 41. člena ZPP ter se vrednosti posameznih denarnih zahtevkov ob vprašanju dovoljenosti revizije ne seštevajo. (sklep VS RS II Ips 128/2002).

V obravnavani zadevi noben izmed uveljavljanih zneskov ne dosega revizijske vrednosti. Najvišji uveljavljani znesek je namreč tolarska protivrednost 5.000 DEM. Tolarska protivrednost navedenega zneska pa po menjalnem tečaju ob vložitvi tožbe ne presega revizijskega praga, ki je 1.000.000 tolarjev.

Revizija tako ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče v skladu s 377. členom ZPP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep II Ips 41/2007, enako tudi II Ips 206/2008
Sklep II Ips 598/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-09-21

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - objektivna kumulacija tožbenih zahtevkov - zavrženje revizije

Z navedbo le ene, nediferencirane vsotne vrednosti spornega predmeta si tožnik ni zagotovil pravice do revizije.

Sodišče prve stopnje je toženo stranko zavezalo, da mora avtomehanično delavnico ..., ki stoji na parc. št. 554/2 k.o. ... priklopiti na nizkonapetostno omrežje z močjo 3 x 100 A tako, da bo zagotovljena nemotena oskrba objekta z električno energijo ter ta objekt priključiti na javno vodovodno in kanalizacijsko omrežje tako, da bo nemoteno oskrbovan z vodo. Toženo stranko je zavezalo, da mora tožniku povrniti 460.778 SIT stroškov postopka.

Pritožbeno sodišče je pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo.

Zoper to sodbo je tožnik vložil revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Meni, da pritožbeno sodišče ni imelo pooblastila za spremembo sodbe prve stopnje na podlagi druge točke 358. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP). Pritožbenemu sodišču tudi očita, da ni obrazložilo, zakaj pri dokazni oceni ni upoštevalo drugih dokazov.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki pa nanjo ni odgovorila.

Tožnik je zoper toženo stranko vložil tožbo, s katero uveljavlja dva zahtevka. Prvi se opira na dogovor z dne 30.9.1994, s katerim naj bi se tožena stranka zavezala avtomehanično delavnico ..., ki stoji na parc. št. 554/2 k.o. ..., priklopiti na javno nizkonapetostno električno omrežje ter na javno vodovodno in kanalizacijsko omrežje, drugi pa na pogodbo o ustanoviti služnosti hoje in vožnje, ki je bila sklenjena oktobra 1995. Zahtevka imata torej različno dejansko podlago, zaradi česar se pravica do revizije ugotavlja po vrednosti vsakega posameznega zahtevka (drugi odstavek 41. člena ZPP). Nediferencirana navedba vrednosti spornega predmeta ne zadošča, saj se ne ve, na katerega od več zahtevkov se nanaša, oziroma v katerem delu se nanaša na posamezen zahtevek. Zato je položaj enak, kot če vrednost spornega predmeta sploh ni navedena. To pomeni, da si tožnik z navedbo le ene, nediferencirane, vsotne vrednosti (5.000.000 SIT) ni zagotovil pravice do revizije (prim. pravno mnenje VS RS z dne 16.12.1993, Poročilo 2/93, str. 12). Nedovoljeno revizijo je zato revizijsko sodišče zavrglo (377. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep III Ips 11/2008, enako tudi III Ips 134/2007
Sklep II Ips 395/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-10-26

dovoljenost revizije - opredelitev vrednosti spornega predmeta v skupnem znesku - več tožečih strank - zavrženje revizije

Kadar več tožečih strank z eno tožbo uveljavlja zahtevke, ki temeljijo na istovrstni dejanski in pravni podlagi, se dovoljenost revizije ocenjuje po vrednosti zahtevka vsake stranke posebej. Pravica revizije namreč ne more biti pridobljena le zato, ker so tožeče stranke tožbo vložile skupaj.

Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo ugotovilo, da sta tožbena zahtevka (za plačilo 750.000 SIT in 700.000 SIT odškodnine) po podlagi utemeljena, pritožbeno sodišče pa je pritožbi tožene stranke ugodilo in sodbo spremenilo tako, "da se zavrne tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki se glasi: Tožena stranka je po temelju odgovorna za škodo, ki sta jo tožeči stranki utrpeli v prometni nesreči dne 14.8.1994 v bližini Brčkega v Bosni in Hercegovini kot potnici v vozilu last družbe P. d.o.o., Ljubljana, reg. št..., ki je bilo v času škodnega dogodka zavarovano pri toženi stranki.

Zoper to sodbo sta tožnici vložili revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava.

Tožnici, ki sta škodo utrpeli v istem škodnem dogodku, kot sospornici uveljavljata odškodnino za nepremoženjsko škodo - prva tožnica 750.000 SIT, druga tožnica pa 700.000 SIT. Ker noben od teh zahtevkov ne presega 1.000.000 SIT, revizija ni dovoljena (drugi odstavek 367. člena Zakona o pravdnem postopku - Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - ZPP). Kadar več tožečih strank z eno tožbo uveljavlja zahtevke, ki temeljijo na istovrstni dejanski in pravni podlagi, se dovoljenost revizije ocenjuje po vrednosti zahtevka vsake stranke posebej. Pravica do revizije namreč ne more biti pridobljena le zato, ker so tožeče stranke tožbo vložile skupaj (prim. 41. člen ZPP). Ker je tako revizija nedovoljena, jo je revizijsko sodišče zavrglo (377. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 132/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-10-19

dovoljenost revizije - vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe - zavrženje revizije

Vrednost spornega predmeta je prenizka, zato revizija ni dovoljena.

Tožeča stranka mora toženi stranki povrniti njene revizijske stroške v znesku 51.700 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19.10.2006 dalje, v 15 dneh, da ne bo izvršbe.

Sodišče prve stopnje je - potem, ko je ugotovilo, da ne obstoji terjatev toženih strank proti tožeči stranki v znesku 991.832 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih zneskov - toženima strankama naložilo, da sta nerazdelno dolžni plačati tožeči stranki znesek 963.483,10 SIT, poleg tega pa zakonske zamudne obresti od neplačanih obrokov od dneva zapadlosti posameznega obroka dalje. Višji tožbeni zahtevek tožeče stranke iz naslova glavnice in zamudnih obresti je zavrnilo.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi obeh pravdnih strank in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Tožeča stranka vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo tožbenemu zahtevku v celoti. Ne strinja se z razlago, sprejeto v izpodbijani sodbi, ki se nanaša na utemeljenost ugovora zastaranja v skladu z določbo 372. člena ZOR. Stališče, da gre za terjatve, ki zastarajo v triletnem roku, ni pravilno. Po določbi 371. člena ZOR je namreč določen splošen petletni zastaralni rok, v katerem zastarajo terjatve, če z zakonom ni določeno drugače.

Revizija je bila dostavljena Vrhovnemu državnemu tožilstvu RS in toženima strankama, ki sta nanjo odgovorili in predlagali njeno zavrženje.

Po določbi drugega odstavka 367. člena ZPP je v premoženjskih sporih revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 1.000.000 SIT. V obravnavanem primeru tožeča stranka vlaga revizijo proti odločitvi o zavrnitvi višjega tožbenega zahtevka od prisojenega, torej za razliko med vtoževanim zneskom 1.487.574 SIT in dosojenim zneskom v višini 991.832 SIT. Tožeča stranka namreč ni uspela z vtoževano glavnico v višini 495.742 SIT in delom vtoževanih obresti. Ker se za ugotovitev vrednosti spornega predmeta vzame samo vrednost glavnega zahtevka, obresti, pravdni stroški in druge postranske dajatve pa se upoštevajo le, če se uveljavljajo kot glavni zahtevek (39. člen ZPP), znaša vrednost spornega predmeta, o kateri je treba odločiti na revizijski stopnji, le 495.742 SIT; ta znesek pa ne presega v drugem odstavku 367. člena ZPP predpisane najnižje vrednosti za dovoljenost revizije.

Revizijsko sodišče je zato postopalo v skladu z določbo 377. člena ZPP in revizijo kot nedovoljeno zavrglo. Pri tem je odločilo, da mora tožeča stranka toženima strankama povrniti njune stroške, ki sta jih imeli zaradi vložitve odgovora na revizijo (165. člen ZPP). Višina stroškov je odmerjena v skladu z Odvetniško tarifo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Cp 11/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-09-14

Že zaradi narave sodnega odločanja, v nobenem primeru ne more biti odklonitveni razlog sodnikovo pravno stališče, zavzeto pri opravljanju sodne funkcije.

Pritožba se zavrne in potrdi sklep prve stopnje.

Predsednik višjega sodišča je s sklepom zavrnil zahtevo stranskega intervenienta na strani tožeče stranke za izločitev višjih sodnikov ...

Stranski intervenient v pritožbi proti navedenemu sklepu poudarja, da je bila zahteva za izločitev podana v skladu s 6. točko 70. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP "na podlagi okoliščin, ki utemeljujejo dvom o nepristranskosti sodnika poročevalca ...". Pritožnikovo stališče je, da je močan dvom v nepristranskost razviden iz "dolgoletne pravde saj bo sodnik ... poročevalec pritožbenega senata že tretjič". Iz dosedanjih odločitev o pritožbah proti prvostopenjskim sodbam naj bi bilo razvidno, da je pritožbeni senat "vodil postopek pristransko v korist tožene stranke".

Odklonitveni razlog iz 6. točke 70. člena ZPP (iudex suspectus) je podan, če se ugotovi, da ima odločujoči sodnik takšno osebno prepričanje, da bo o sporu odločil pristransko (subjektivni test) ali pa, da je na njegovi strani kakšna okoliščina, ki pri razumnemu človeku lahko ustvari dvom v sodnikovo nepristranskost (objektivni test). Stranski intervenient ni ponudil trditev in dokazov v zvezi s subjektivno pristranskostjo izločevanih sodnikov. Že zaradi narave sodnega odločanja pa v nobenem primeru ne more biti odklonitveni razlog sodnikovo pravno stališče, zavzeto pri opravljanju sodne funkcije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.