Sodba II Ips 66/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-02-09

STVARNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - ZEMLJIŠKA KNJIGA

zastavna pravica - hipoteka - načelo zaupanja v zemljiško knjigo - dobrovernost - načelo vestnosti in poštenja - skrbnost

Tožena stranka zanesljivo ni imela nobenega povoda za dvom v verodostojnost in pristnost zemljiškoknjižnega stanja kot odraza resničnih pravnih razmerij, ki bi omajal njeno dobrovernost in ki sta jo sodišči prve in druge stopnje materialnopravno pravilno presodili z uporabo meril vestnosti in poštenja iz določb 12. člena tedaj veljavnega ZOR ter meril skrbnosti iz določb 18. člena istega zakona.

Ustavno sodišče je v odločbi Up-128/03 presodilo, da se na zemljiškoknjižno stanje in dobro vero lahko sklicuje tisti, ki je na tej podlagi pridobil veljavno pogodbeno zastavno pravico (hipoteko) na nepremičnini (in da to ne velja le v primeru, ko je upnik pridobil zastavno pravico šele z zaznambo sklepa o izvršbi v zemljiški knjigi v izvršilnem postopku).

Sodišče prve stopnje je v že drugič ponovljenem postopku zavrnilo zahtevek zoper sedaj še preostalo toženo stranko, da mora dovoliti in izdati za vknjižbo sposobno zemljiškoknjižno dovoljenje za izbris njene zastavne pravice na posameznih nepremičninah, vpisanih na tožeči stranki, ker bo sicer sodba nadomestila takšno dovoljenje. Skladno z uspehom strank v pravdi glede na njen izid je odločilo tudi o pravdnih stroških. Ugotovilo je, da je bila sporna hipoteka vknjižena na podlagi sporazuma po 251. b in 251. c členu Zakona o izvršilnem postopku s sklepom Temeljnega sodišča v Kopru z dne 13.11.1991, R 507/91, sklenjenim med toženo stranko in podjetjem S. K. kot kreditojemalcem, ki je bilo tedaj vpisano v zemljiški knjigi kot lastnik oziroma imetnik pravice uporabe teh nepremičnin (po zemljiškoknjižnem stanju tedaj neobremenjenih), vendar je bilo s pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Kopru z dne 24.10.1996, opr. št. Pg 940/93, ugotovljeno, da v resnici ni tako, saj je v navedenem gospodarskem sporu tožeča stranka uspela z izločitvenim zahtevkom zoper S. K. kot stečajnega dolžnika, ker je tedanja in sedanja tožeča stranka imela (sicer nevknjiženo) pravico uporabe na spornih nepremičninah že ves čas od leta 1970 dalje na podlagi odločbe SO I. o dodelitvi teh zemljišč za gradnjo tožeči stranki. Ob ponovnem odločanju je sodišče prve stopnje v skladu s stališčem iz razveljavitvenega sklepa Vrhovnega sodišča Republike Slovenije z dne 27.11.2002, opr. št. III Ips 57/2002, upoštevalo, da načelo zaupanja v zemljiško knjigo sicer ni absolutno in da velja le ob pogoju dobrovernosti, ki jo je treba razlagati tudi z uporabo načela vestnosti in poštenja iz 12. člena Zakona o obligacijskih razmerjih in meril skrbnosti iz 18. člena istega zakona (vzpostavitev pravnega ravnotežja med načeli Zakona o obligacijskih razmerjih in Zakona o temeljih lastninskopravnih razmerjih ter Zakona o zemljiški knjigi po principu proporcionalnosti); vendar je ugotovilo, da tožena stranka o resničnem lastništvu v njeno korist zastavljenih nepremičnin ni vedela, da tega ni mogla oziroma morala vedeti in da je s svojim ravnanjem zadostila zahtevi standarda povprečno skrbnega gospodarstvenika, medtem, ko se posebna skrbnost za dobrovernost ne zahteva. Zato tožena stranka po stališču sodišča prve stopnje ni dolžna izstaviti dovoljenja za izbris v njeno korist ustanovljene hipoteke.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožečih strank zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje je prva tožeča stranka (O. d.o.o., I. - v stečaju) vložila revizijo. Po njenih navedbah jo vlaga iz vseh revizijskih razlogov iz 370. člena Zakona o pravdnem postopku. Sklicuje se na pravnomočno sodbo Okrožnega sodišča v Kopru, izdano v gospodarskem sporu pod opr. št. Pg 940/93, iz katere po njenem mnenju zanesljivo izhaja, da je prišlo do vknjižbe spornih nepremičnin na ime družbe S. I. d.o.o., K., zaradi nepravilnega ravnanja zemljiške knjige. Za odločitev v tej pravdi pa tudi ni pomembno, da prva tožeča stranka ni predlagala vknjižbe svoje pravice uporabe na spornih nepremičninah, saj se v zemljiški knjigi ne bi smela vpisati pravica uporabe na ime S. I. d.o.o., K., ker za tak vpis niso bile predložene zemljiškoknjižne listine. Sicer pa vpis pravice uporabe v zemljiško knjigo ni imel konstitutivnega pomena, ampak le evidenčni pomen; za pridobitev pravice uporabe je bila odločilnega pomena dejanska uporaba nepremičnine in njena posest. Za obravnavan primer je zato upoštevna tedaj veljavna sodna praksa v zvezi z načelom zaupanja v zemljiško knjigo, na katero se revidentka sklicuje s citatom v odločbi Vrhovnega sodišča Jugoslavije (z dne 29.9.1965, opr. št. 2155/65) zavzetega stališča. Končno še navaja, da sta odločitvi sodišč prve in druge stopnje v nasprotju z materialnimi predpisi, ker sodišči "nista upoštevali dovoljeni pravni interes tožene stranke, ki ga ji skladno z zakonom zagotavlja načelo zaupanja v zemljiško knjigo, t.j., da ne sme trpeti škodljivih posledic, kar pa lahko uresniči le z odškodninskim zahtevkom zaradi nezakonitega dela sodišča (zemljiške knjige)". Predlaga razveljavitev sodb sodišč obeh stopenj in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, oziroma spremembo pravnomočne sodbe v smeri ugoditve tožbenemu zahtevku.

Revizija je bila po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Uradni list RS, št. 36/2004 - uradno prečiščeno besedilo) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, ter Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Revizijske navedbe spričo njihove vsebine ne terjajo preizkusa izpodbijane pravnomočne sodbe v širšem obsegu od tistega, ki ga mora revizijsko sodišče opraviti po uradni dolžnosti (371. člen ZPP), sicer pa bo nanje odgovorjeno le znotraj z določbo prvega odstavka 360. člena v zvezi s 383. členom ZPP začrtanega obsega obrazložitve, ki jo mora vsebovati sodba revizijskega sodišča glede odločitve o izrednem pravnem sredstvu. To pomeni, da ne bo odgovorjeno na nekonkretiziran in neobrazložen očitek, da "odločitvi sodišč ne vsebujeta razlogov o odločilnih dejstvih in imata zato pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne moreta preizkusiti", saj ne presega ravni delnega prepisa zakonskega besedila iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Podobno velja za mnenje revidentke o vknjižbi spornih nepremičnin na ime družbe S. I. d.o.o., K., kot posledici napake sodišča - zemljiške knjige, saj je vprašanje, kako je prišlo do te vknjižbe, brez slehernega pomena za odločitev o tožbenem zahtevku v tej pravdi. Prav tako ni razumljivo na kaj meri revidentka s trditvijo, da vpis pravice uporabe v zemljiško knjigo ni imel konstitutivnega pomena (temveč le evidenčni pomen), saj pravice uporabe na nepremičninah, na katerih je bila vknjižena hipoteka, tožeči stranki ni odreklo ne sodišče prve stopnje, niti sodišče druge stopnje, medtem ko pomen načela zaupanja v zemljiško knjigo ni bil v ničemer relativiziran niti z v času pred uveljavitvijo Zakona o zemljiški knjigi sprejeto sodno prakso, na katero se sklicuje prva tožnica v reviziji.

V obravnavanem primeru so za odločitev pomembne neizpodbojne dejanske ugotovitve sodišč prve in druge stopnje (tretji odstavek 370. člena ZPP), da je tožena stranka pridobila zastavno pravico na spornih nepremičninah 20.12.1991 na podlagi sporazuma, sklenjenega z zastavnim dolžnikom S. I. d.d., K., po določbah 251.b in 251.c člena tedaj veljavnega Zakona o izvršilnem postopku, da je bil tedaj v zemljiški knjigi pravkar navedeni zastavni dolžnik vpisan kot imetnik pravice uporabe na teh nepremičninah v družbeni lastnini (in da tožeči stranki za vknjižbo te pravice na njiju vse od leta 1970 dalje nista nikoli poskrbeli), da je bil zastavni dolžnik znano in veliko podjetje, ki je za dolg do tožene stranke ob sklenitvi sporazuma zastavilo vse svoje nepremično premoženje, da je bila hipoteka tožene stranke vpisana kot prva (na tedaj neobremenjenih nepremičninah) in da so se tudi vsi poznejši upniki podjetja S. (med njimi banka) zanesli na zemljiškoknjižne podatke. Ob takem dejanskem stanju tožena stranka zanesljivo ni imela nobenega povoda za dvom v verodostojnost in pristnost zemljiškoknjižnega stanja kot odraza resničnih pravnih razmerij, ki bi omajal njeno dobrovernost in ki sta jo sodišči prve in druge stopnje materialnopravno pravilno presodili z uporabo meril vestnosti in poštenja iz določb 12. člena tedaj veljavnega Zakona o obligacijskih razmerij ter meril skrbnosti iz določb 18. člena istega zakona. Te materialnopravne presoje revidentka obrazloženo tudi sicer ne graja, niti se v reviziji ne sklicuje na pravno relevantna dejstva, ugotovljena v pravnomočni sodbi, ki bi morda narekovala drugačno sklepanje.

Končno tudi ni odveč opozorilo na že opravljeno ustavnopravno presojo dopustnosti posegov v pravice oseb, ki niso dolžniki, zaradi varstva pravic dobrovernih in v pravnem prometu veljavnemu načelu zaupanja v zemljiško knjigo zvestih hipotekarnih upnikov. Ustavno sodišče je namreč v odločbi Up-128/03 presodilo, da se na zemljiškoknjižno stanje in dobro vero lahko sklicuje tisti, ki je na tej podlagi pridobil veljavno pogodbeno zastavno pravico (hipoteko) na nepremičnini (in da to ne velja le v primeru, ko je upnik pridobil zastavno pravico šele z zaznambo sklepa o izvršbi v zemljiški knjigi v izvršilnem postopku).

Ker se po obrazloženem izkaže, da niso podani ne razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, niti razlogi, na katere pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti, je bilo treba revizijo prve tožnice na podlagi določbe 378. člena ZPP kot neutemeljeno zavrniti.

ZIP člen 251b, 251c. ZTLR člen 63, 64.ZZK člen 1, 5.ZOR člen 12, 18.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.