Sodba II Ips 339/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-11-10

odgovornost pri nesreči, ki jo povzročijo premikajoča se motorna vozila - izključna krivda imetnika motornega vozila - povrnitev gmotne in negmotne škode - odmera pravične denarne odškodnine - telesne bolečine - strah - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti - upoštevanje nadomestila za telesno okvaro - vštevanje invalidnine - prosti preudarek - aktuarski izračun - renta - trajno povečanje potreb - izguba na zaslužku - paraplegik - valorizacija zavarovalne vsote - delno plačilo zavarovalne vsote - metoda valorizacije - metoda rasti drobnoprodajnih cen oziroma življenjskih stroškov - metoda rasti povprečnih neto plač - zmanjšanje odškodnine - povzročitev škode iz hude malomarnosti

Pri izbiri metode valorizacije je najprej pomembno vprašanje, ali so se stranke dogovorile za konkretno metodo. Če takega dogovora ni, sodišče uporabi tisto metodo, ki je za oškodovanca ugodnejša, saj bi v nasprotnem primeru lahko prišlo do rezultata, ki bi pomenil izjalovitev namena obveznega zavarovanja avtomobilske odgovornosti iz zavarovalnih vsot.

V tej zadevi je zaradi odsotnosti dogovora med strankami metoda valorizacije sporna. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je pritožbeno sodišče z upoštevanjem prej omenjenih izhodišč lahko uporabilo drugo metodo valorizacije kot prvostopenjsko sodišče. Pri tem je utemeljeno upoštevalo stališče, da mora minimalna zavarovalna vsota zadoščati za kritje škode iz običajnega škodnega dogodka.

Tožnica se je v prometni nesreči 20.2.1994 kot voznica osebnega avtomobila tako poškodovala, da je postala paraplegik. Nesrečo je povzročil drugi toženec, ki je z veliko prekoračitvijo dovoljene hitrosti ter s prehitevanjem pred in v križišču trčil v tožničin avtomobil. Obvezno zavarovanje avtomobilske odgovornosti povzročitelja je bilo sklenjeno pri prvi toženki. Sodišče prve stopnje je v drugem sojenju odmerilo odškodnino za tožničino nepremoženjsko škodo tako, da ji je od zahtevanih 10.000.000 SIT za telesne bolečine in nevšečnosti priznalo 6.000.000 SIT in od zahtevanih 6.000.000 SIT za strah 3.000.000 SIT. Za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti je priznalo vseh zahtevanih 20.000.000 SIT, vendar je ta znesek znižalo na 16.879.864 SIT oziroma za 3.120.136 SIT, ker je odštelo že prejete in bodoče zneske nadomestil za telesno okvaro oziroma invalidnine. Tako je znašala odmera odškodnine za nepremoženjsko škodo v prvostopenjski sodbi skupaj 25.879.864 SIT. Ker je prva toženka 31.8.1998 plačala tožnici 17.304.000 SIT, je ta znesek valoriziralo na razmere na dan sojenja na 23.588.400 SIT v skladu z izračunom, ki ga je predložila prva toženka. Zaradi presoje o izčrpanosti zavarovalne vsote je tožbeni zahtevek proti prvi toženki v celoti zavrnilo. Drugemu tožencu pa je naložilo, da mora plačati tožnici znesek 2.291.464 SIT odškodnine za nepremoženjsko škodo (razlika med odmerjeno odškodnino in valoriziranim plačilom zavarovalnice). Delno je ugodilo tudi tožbenemu zahtevku za plačilo premoženjske škode in tožencu naložilo, da mora plačati za čas od 1.9.1995 do 30.8.2001 kapitalizirano rento v znesku 1.796.904 SIT, od 1.9.2001 dalje pa plačevati 24.975 SIT mesečne rente, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi. V presežku je tožbeni zahtevek proti temu tožencu tako iz naslova nepremoženjske kot premoženjske škode zavrnilo in še odločilo o pravdnih stroških.

Sodišče druge stopnje je o pritožbah tožnice in drugega toženca odločilo tako, da je tožničini pritožbi delno ugodilo in zato obema tožencema naložilo v solidarno plačilo znesek 2.747.000 SIT za nepremoženjsko škodo. Prvi toženki je še naložilo solidarno plačilo kapitalizirane rente do zneska 1.619.208 SIT z zamudnimi obrestmi ter drugače odločilo o pravdnih stroških. V ostalem je tožničino pritožbo in v celoti pritožbo drugega toženca zavrnilo in v še izpodbijanih delih potrdilo prvostopenjsko sodbo. Delna sprememba prvostopenjske sodbe temelji na presoji pritožbenega sodišča, da prva toženka s plačilom 31.8.1998 ni izčrpala zavarovalne vsote in da zato znaša, ob pravilni valorizaciji, preostanek zavarovalne vsote na dan sojenja 4.366.208 SIT. Drugače je odmerilo tudi pravično denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki za telesne bolečine po njegovi presoji znaša 9.000.000 SIT in za strah 4.000.000 SIT. Pri upoštevanju invalidnine pa je po prostem preudarku ocenilo, da odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti ni mogoče znižati še v večjem znesku, kot je to storilo prvostopenjsko sodišče.

Tožnica, prva toženka in drugi toženec so proti drugostopenjski sodbi vložili pravočasne revizije.

Tožnica v svoji reviziji proti zavrnilnemu delu izpodbijane sodbe uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava, predlaga pa tako spremembo, da se njenemu tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podrejeno pa razveljavitev in vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje.

Prva toženka (v nadaljevanju toženka) v svoji reviziji uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, predlaga pa tako spremembo izpodbijane sodbe, da se zavrneta obe pritožbi in v celoti potrdi prvostopenjska sodba. Čeprav tak revizijski predlog presega za to revidentko neugodno spremembo na pritožbeni stopnji, je revizijsko sodišče glede na samo vsebino njene revizije štelo, da izpodbija drugostopenjsko sodbo le v zanjo neugodnem delu.

Drugi toženec (v nadaljevanju toženec) v svoji reviziji uveljavlja revizijske razloge bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava, predlaga pa "ugoditev reviziji".

Revizijsko sodišče bo pomembnejše trditve vsake od revizij povzelo v nadaljevanju te sodbe, ko bo hkrati nanje tudi odgovorilo.

Vsaka od revizij je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in nasprotnim strankam, ki pa niso vložile odgovorov nanje (375. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

O temelju tožbenega zahtevka Kako je potekal škodni dogodek, izhaja iz dejanskih ugotovitev obeh sodišč, ki jih zaradi prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP v revizijskem postopku ni več mogoče izpodbijati. Toženčeva revizija, ki sicer formalno uveljavlja procesno kršitev glede razlogov sodb o poteku prometne nesreče, skuša dejansko doseči prav to, saj izpodbija razloge obeh sodišč o položaju vozil pred trčenjem. Pri tem se kljub dvakratnemu sojenju sedaj prvič v reviziji sklicuje na del razlogov kazenske sodbe, po katerih je bil prvi avtomobil v koloni, ki jo je toženec pred križiščem prehiteval, v trenutku njegovega reagiranja od tožničinega avtomobila oddaljen 50 m, sodbi obeh sodišč v tej pravdni zadevi pa govorita o tolikšni razdalji prvega avtomobila v trenutku trčenja avtomobilov pravdnih strank. Zato toženec uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Revizijsko sodišče ugotavlja, da ne gre za nasprotje med razlogi izpodbijane sodbe in vpogledano kazensko sodbo o takem odločilnem dejstvu, zaradi katerega sodbe ne bi bilo mogoče preizkusiti in zato tudi ne za očitano procesno kršitev. Iz povzetih razlogov kazenske sodbe toženec namreč izpeljuje zaključek, da naj bi tožnica ogrožala vsa vozila, ko je zapeljala v križišče in nato v njem ustavila. Ta njegova trditev pa je v nasprotju celo z enim stavkom pred uveljavljanim v kazenski sodbi, da je namreč tožnica zapeljala v križišče, ko je bil prvi avtomobil oddaljen še 135 m in zato ni predstavljal ovire, kar pomeni tudi, da tožničin avto ni bil ovira za prvo vozilo v koloni. Te razloge je povzelo v svoji sodbi tudi prvostopenjsko sodišče v tej pravdni zadevi.

Po dejanskih ugotovitvah obeh sodišč je bil toženec tisti, ki je vozil s hitrostjo 94 km/h kljub omejitvi 50 km/h, ki se je približeval križišču, pa je kljub temu pred njim in delno še v samem križišču prehiteval kolono treh vozil po levem pasu, namenjenem za zavijanje v levo, nato pa na razdalji 40 m reagiral z zaviranjem in zavijanjem v desno ter trčil v tožničin v križišču zaustavljeni avtomobil. Tak potek prometne nesreče ne omogoča nikakršne sokrivde na tožničini strani, saj v njenem načinu vožnje ni bilo ugotovljenih nobenih nepravilnosti. V nasprotju z revizijsko trditvijo sodišči nista ugotovili, da naj tožnica ob prihodu v križišče ne bi upoštevala prometnega znaka "stop", pač pa sta na toženčev ugovor odgovorili, da bi bila tudi morebitna taka kršitev relevantna le v razmerju do prvega vozila v koloni, ne pa do toženčevega. Revizijsko sodišče taki presoji pritrjuje in ugotavlja, da sta obe sodišči pravilno uporabili prvi odstavek 178. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) v zvezi s 1060. členom Obligacijskega zakonika (OZ), ko sta ugotovili, da je toženec izključno kriv za prometno nesrečo.

O zmanjšanju odškodnine Pogoji za zmanjšanje odškodnine so v prvem odstavku 191. člena ZOR našteti taksativno, zato neobstoj le enega od njih že utemeljuje zavrnitev take zahteve. Prav to se je zgodilo v tej pravdni zadevi. Po presoji obeh sodišč je bila škoda povzročena iz hude malomarnosti. Tožencu je pritožbeno sodišče že v prvem pritožbenem sojenju pojasnilo razliko med kazenskim institutom zavestne in nezavestne malomarnosti ter civilnopravnim institutom hude in navadne malomarnosti. Njegovo vztrajanje pri razlogih kazenske sodbe o nezavestni malomarnosti je zato neutemeljeno. Pojasnjevanja subjektivnega odnosa do nastanka škode z mladostjo in skromnimi vozniškimi izkušnjami revizijsko sodišče ne sme upoštevati, ker gre za prvo in zato nedovoljeno uveljavljanje teh dejanskih okoliščin. Odločitev obeh sodišč o toženčevi zahtevi za zmanjšanje odškodnine je po presoji revizijskega sodišča materialnopravno skladna z navedeno zakonsko določbo.

O odmeri odškodnine za nepremoženjsko škodo Odmero pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo izpodbijajo vsi trije revidenti, tožnica v uvodu svoje revizije tudi s procesno kršitvijo, ki pa je v razlogih niti opisno ni opredelila. Revizijsko sodišče neobrazložene procesne kršitve ne more obravnavati.

V nesreči je tožnica utrpela zlom sedmega prsnega vretenca z izpahom in prekinitvijo hrbtenjače, zlom osmega rebra levo, raztrganino vranice in jeter. Zdravljenje je bilo dolgotrajno in se je v grobem smislu zaključilo šele leta 2000. Tožnica je prestala številne operacije (pljuč, jeter, odstranitve vranice, odmrlih delov tkiva, zagnojenega kolka itd.), bila zato hospitalizirana skupaj več kot osem mesecev, se je več mesecev privajala na novo stanje in uporabo invalidskega vozička v zavodu za rehabilitacijo invalidov, prestala številne preiskave, prejemala in še prejema zdravila, prestajala je in tudi še prestaja telesne bolečine. Sodišče prve stopnje je za to obliko škode odmerilo odškodnino v znesku 6.000.000 SIT, ki jo je pritožbeno sodišče zvišalo na 9.000.000 SIT.

Tožničin strah je bil v začetni fazi zdravljenja zelo močan strah za samo preživetje, dolgotrajno in intenzivno pa je bila tudi zaskrbljena za izid večletnega zdravljenja glede na postopne operacije in ugotovljene postravmatske motnje. Zato je pritožbeno sodišče odškodnino iz tega naslova zvišalo od 3.000.000 SIT na 4.000.000 SIT.

Poškodba je povzročila visoko popolno ohromelost spodnjih udov, prizadete so funkcije odvajanja vode in blata, prišlo je do izgube spolnih občutkov, obstaja nevarnost ponovnega odpiranja zazdravljenih ran tkiva, tožnica je ostala brez vranice, kasneje tudi brez levega kolčnega sklepa, zaradi česar se ne more sama presedati v invalidski voziček, ponavljajo se vnetja sečil, zaradi zožanega sapnika ima težave pri dihanju itd. Njene duševne bolečine so velike in zato prihaja do ponavljajočih postravmatskih motenj. Zaradi vsega opisanega je tožnica prizadeta praktično v vseh sferah življenja in se je kot 100 % invalid že pri 26-tih letih invalidsko upokojila. Obe sodišči sta ocenili, da znaša pravična denarna odškodnina za to obliko škode 20.000.000 SIT, ki pa sta jo zaradi invalidnine znižali na 16.879.864 SIT.

Trditve vseh treh revidentov glede opisane odmere so neutemeljene. Tožnica vztrajanje za še en milijon več odškodnine za telesne bolečine ter dva milijona za strah utemeljuje predvsem s čakanjem na odškodnino. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je tožnica precejšen del odškodnine prejela že v letu 1998 in da tudi primerjava s prisojo odškodnin v zadevah, ki so podobne njenemu obsegu škode, ne upravičuje zvišanja odmere. Tudi v primerjanih zadevah je šlo za več let trajajoče pravdne postopke in čakanje na odškodnino, kar se je odrazilo v končni prisoji odškodnine.

Oba toženca opozarjata na nesorazmerje med odmerjenima zneskoma za telesne bolečine in strah, vendar pri tem prezreta večletno tožničino zdravljenje in z njim povezano zaskrbljenost, prezreta pa tudi dejstvo, da je ob morebitnem nesorazmerju treba upoštevati tudi odmero za vso nepremoženjsko škodo, zlasti v primerih, kot je tožničin in ko se posamezne oblike nepremoženjske škode med seboj delno prepletajo. Prvostopenjsko sodišče je v razlogih poudarilo, da so pri tožnici postravmatske motnje vplivale tako na obseg strahu kot tudi duševnih bolečin zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti.

Na toženčeve trditve v zvezi s tožničino odločitvijo za rojstvo še enega otroka je pravilno odgovorilo že pritožbeno sodišče. Res je ta odločitev privedla do dodatnih zdravstvenih težav med nosečnostjo in porodom, vendar pa je po drugi strani vplivala tudi na tožničino duševno počutje zaradi uresničitve njene želje in je pomenila določeno satisfakcijo, torej je pozitivno vplivala na obseg njenih duševnih bolečin.

Po ugotovitvah revizijskega sodišča je pritožbeno sodišče z delnim zvišanjem odškodnine pravilno uporabilo vse kriterije iz 200. in 203. člena ZOR. Obseg tožničine škode je konkretiziran, upoštevane so vse tožničine individualne značilnosti, primerjava s prisojo v podobnih primerih za tovrstno škodo pa tudi po presoji revizijskega sodišča ne utemeljuje spremembe v nobeni smeri.

Posebej o upoštevanju invalidnine ali nadomestila za telesno okvaro Med okoliščine primera, ki jih je po prvem odstavku 200. člena ZOR treba upoštevati pri odmeri odškodnine za nepremoženjsko škodo, sodi tudi invalidnina, ki jo oškodovanec prejema po predpisih invalidskega in pokojninskega zavarovanja za telesno okvaro. Pravna narava tega nadomestila zahteva upoštevanje invalidnine pri odškodnini za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti.

V obravnavani zadevi sta obe sodišči to okoliščino upoštevali, različen pa je bil njun pristop. Prvostopenjsko sodišče je uporabilo aktuarski pristop, upoštevalo je že prejete zneske in predvidene bodoče zneske ter izračunalo vsoto 3.120.136 SIT, ta znesek pa odštelo od odmerjene odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti. Pritožbeno sodišče je pritrdilo toženčevi pritožbeni graji takega pristopa in zato samo uporabilo prosti preudarek, navedlo njegove parametre, kot so obseg škode, stopnja prizadetosti, starost oškodovanca, višina invalidnine itd., nato pa na podlagi takega materialno pravnega pristopa zaključilo, da priznane odškodnine nikakor ni mogoče znižati v še večjem obsegu, kot predlaga toženec. Zato ni razumljiva toženčeva revizijska graja aktuarskega pristopa, saj pritožbeno sodišče tega pristopa ni uporabilo. Neutemeljeno pa je njegovo uveljavljanje procesne kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP o zatrjevano nejasnih razlogih. Razlogi pritožbenega sodišča o uporabljenih kriterijih pri prostem preudarku so dovolj jasni in so tudi v skladu s kriteriji, ki so se za prosti preudarek pri upoštevanju invalidnine uveljavili v sodni praksi. Revizijsko sodišče pritrjuje materialnopravni presoji pritožbenega sodišča, da odškodnine ni mogoče še bolj znižati.

O premoženjski škodi Tožnica je na dveh podlagah zahtevala plačilo kapitalizirane rente za določeno obdobje, od takrat dalje pa plačevanje mesečne rente: zaradi trajno povečanih potreb in zaradi izgube na zaslužku. Zahtevek iz prve podlage je sodišče prve stopnje v drugem sojenju zavrnilo, ker se je sklicevalo na pravila obveznega zdravstvenega zavarovanja o upravičenosti 100 % invalida do polnega nadomestila izdatkov za medicinsko-tehnične pripomočke, ki obsegajo vse pripomočke, ki jih je naštela tožnica. Tožničino pritožbo je drugostopenjsko sodišče v tem delu zavrnilo tudi zato, ker je bila z dokaznim predlogom za opravo poizvedb pri zavodu za zdravstveno zavarovanje prekludirana in ker neizvedba tega dokaza tudi sicer ne pomeni zmotne uporabe materialnega prava. Tožnica zato v reviziji neutemeljeno opozarja na navedeni dokazni predlog. Toženčevo revizijsko opozorilo na dodatek za pomoč in postrežbo, ki ga tožnica prejema, ni razumljivo, saj je bil njen tožbeni zahtevek iz te podlage zavrnjen. Če toženec meni, da bi se ta dodatek moral upoštevati pri renti za izgubljeni dobiček, pa je tako stališče glede na pravno naravo in namen tega dodatka zmotno.

Sodišči sta delno ugodili tožbenemu zahtevku za plačilo rente iz druge pravne podlage. Ugotovili sta razliko med povprečnim zaslužkom, ki bi ga prejemala kuharica in tožničinimi prejemki iz naslova invalidske pokojnine ter varstvenega dodatka. Na obširne toženčeve pritožbene ugovore je pritožbeno sodišče izčrpno in materialnopravno pravilno odgovorilo na deseti strani svoje sodbe. Ob upoštevanju pridobljenih podatkov in uporabi 216. člena ZPP je pritrdilo izhodišču prvostopenjskega sodišča, da se vzame za podlago povprečna plača kuharice za leto 2001, ki jo je prvostopenjsko sodišče še znižalo. Pritožbeno sodišče je posebej pojasnilo, zakaj toženec s tako presojo ni v ničemer prikrajšan. Zato toženec neutemeljeno še v reviziji ponavlja svoje pritožbene ugovore.

O valorizaciji zavarovalne vsote, delnega plačila in ostanka zavarovalne vsote Revizijsko sodišče je v začetku te sodbe že pojasnilo, da je bil pristop obeh sodišč pri valorizaciji 12.000.000 SIT zavarovalne vsote, toženkinega kasnejšega plačila in preostanka zavarovalne vsote različen: prvostopenjsko sodišče je uporabilo metodo rasti drobnoprodajnih cen oziroma povprečnih življenjskih stroškov, drugostopenjsko pa metodo rasti povprečnih neto plač v Republiki Sloveniji. Valorizacijo izpodbijajo vsi trije revidenti, vendar neutemeljeno.

Zmotno je toženkino stališče, da je edino pravična in pravilna metoda valorizacije, ki jo je uporabilo prvostopenjsko sodišče in ki da je (kot edina) uveljavljena v sodni praksi, kar bo revizijsko sodišče podrobneje pojasnilo v nadaljevanju. Zmotno pa je tudi njeno utemeljevanje, da uporaba dveh metod o istem vprašanju v tej pravdni zadevi uvaja pravno nesigurnost. V sodni praksi je namreč uveljavljenih več različnih metod. Neutemeljeno je sklicevanje na višino zavarovalnih premij, ki da upošteva le inflacijo, ne pa drugih okoliščin, saj zavarovalnica škodo krije iz tekočih zavarovalnih poslov, ne pa iz premij, prejetih več let prej ob sklenitvi obveznega zavarovanja posameznih povzročiteljev prometnih nesreč.

Tudi toženčeva revizijska izvajanja v zvezi z valorizacijo zavarovalne vsote so zmotna. Revizijsko sodišče jih je obravnavalo predvsem iz razloga, ker v obravnavani zadevi ugovor uporabljenemu kriteriju za valorizacijo vsebuje tudi ugovor, da je bilo tožnici s plačilom v letu 1998 plačano več, kot je ugotovilo pritožbeno sodišče, da gre torej za nepravilno valorizacijo samega delnega plačila in je zato toženčeva obveznost manjša. Za škodo iz prometne nesreče z dne 20.9.1994 ne more priti v poštev uporaba direktive Ministrskega sveta EGS iz leta 1983, ki je Republika Slovenija ni bila dolžna upoštevati ob sprejemu Zakona o obveznih zavarovanjih v prometu (Uradni list RS, št. 70/94 - ZOZP), ki je začel veljati 26.11.1994. Svoj pravni red je morala uskladiti s pravnim redom EU do vstopa vanjo, torej do 1.5.2004. Na tem področju je to tudi storila z novelo ZOZP (Uradni list RS, št. 67/02), ki pa se je začela uporabljati ob vstopu Republike Slovenije v EU, torej po pravnomočnosti drugostopenjske sodbe v tej pravdni zadevi. Toženčev revizijski prikaz tretjega možnega izračuna valorizacije zavarovalne vsote temelji na nerealnih in zato nepravilnih izhodiščih že za samo leto 1994.

Glede na vsebino revizij se vsi trije revidenti strinjajo s splošnim izhodiščem, da je treba zavarovalno vsoto valorizirati na dan sojenja. Tako je tudi stališče sodne prakse, ki se utemeljuje z ohranitvijo realne vrednosti zavarovalne vsote zaradi zagotovitve glavnega namena obveznega zavarovanja avtomobilske odgovornosti, torej zagotovitve možnosti oškodovancev, da svoje odškodninske zahtevke uveljavijo neposredno od zavarovalnice kot finančno močnejše organizacije v primerjavi z manjšo plačilno sposobnostjo odgovornih oseb. Namen določitve minimalne zavarovalne vsote pri obveznem zavarovanju avtomobilske odgovornosti je tudi, da mora taka vsota zadoščati za kritje vse škode, ki jo je mogoče pričakovati ob nekem običajnem ali povprečnem škodnem dogodku, razen povsem izjemnih, katastrofalnih škod, ki presegajo razumno visoko zavarovalno vsoto.

Razvoj sodne prakse pri valorizaciji zavarovalne vsote je bil živahen že glede vprašanja, od katerega datuma se opravi valorizacija. Datum začetka valorizacije v tej zadevi ni sporen, saj se vse stranke strinjajo z julijem 1994, ko je začel veljati nov Odlok o minimalni zavarovalni vsoti 12.000.000 SIT (Uradni list RS, št. 70/94). V sodni praksi pa so se uporabljale tudi različne metode valorizacije, od raznih indeksov, valutnih primerjav, rasti povprečnih plač, rasti cen posameznih artiklov, rasti drobnoprodajnih cen oziroma povprečnih življenjskih stroškov itd. do enostavnega upoštevanja tiste zavarovalne vsote, ki velja v času sojenja.

Pri izbiri metode valorizacije je najprej pomembno vprašanje, ali so se stranke dogovorile za konkretno metodo. Če takega dogovora ni, sodišče uporabi tisto metodo, ki je za oškodovanca ugodnejša, saj bi v nasprotnem primeru lahko prišlo do rezultata, ki bi pomenil izjalovitev namena obveznega zavarovanja avtomobilske odgovornosti iz zavarovalnih vsot (glej npr. odločbo VS RS, opr. št. II Ips 370/2000 in mnoge druge).

V tej zadevi je zaradi odsotnosti dogovora med strankami metoda valorizacije sporna. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je pritožbeno sodišče z upoštevanjem prej omenjenih izhodišč lahko uporabilo drugo metodo valorizacije kot prvostopenjsko sodišče. Pri tem je utemeljeno upoštevalo stališče, da mora minimalna zavarovalna vsota zadoščati za kritje škode iz običajnega škodnega dogodka. Obravnavana prometna nesreča je povzročila škodo, ki je ni mogoče opredeliti kot povsem izjemno oziroma katastrofalno. Tožničina škoda je res večjega obsega, zanjo subjektivno mogoče tudi na meji katastrofalnosti, vendar objektivno ne gre za tako katastrofalno škodo, ki je ne bi mogla kriti razumno visoka zavarovalna vsota. Tak obseg škode se lahko pričakuje pri povprečni prometni nesreči, poleg tega pa gre za poškodbo le enega udeleženca v prometni nesreči. Zato je pritožbeno sodišče utemeljeno izbralo za tožnico ugodnejšo metodo valorizacije z upoštevanjem rasti povprečnih plač.

Tožnica uporabi te metode ne nasprotuje obrazloženo in tudi ne predlaga uporabe kake tretje metode. S trditvijo, da bi na dan sojenja valorizirana zavarovalna vsota na znesek 31.499.072 SIT narekovala naložitev večjega plačila prvi toženki, nakazuje le na morebitno nepravilnost izvedenega preračuna. Zato je revizijsko sodišče preverilo izračun pritožbenega sodišča in ugotovilo, da je ta pravilen. V juliju 1994 določena zavarovalna vsota 12.000.000 SIT je pomenila 202 takratni povprečni plači, plačilo 17.304.000 SIT dne 31.8.1998 pa 174 takratnih povprečnih plač. Zato je pritožbeno sodišče drugače kot prvostopenjsko sodišče ugotovilo, da zavarovalna vsota takrat ni bila izčrpana. Ostal je še znesek, ki ustreza 28-tim povprečnim plačam, kar na dan sojenja pomeni 4.366.208 SIT. Zato je ta znesek naložilo v solidarno plačilo tudi toženki tako, da je z njim pokrilo še neplačani del odškodnine za nepremoženjsko škodo in del kapitalizirane rente. Pravilnost tega izračuna potrjujejo tudi naslednji razlogi. Na dan sojenja je valorizacija celotne zavarovalne vsote predstavljala 31.499.072 SIT (202 povprečni plači), v avgustu 1998 plačani znesek 17.304.000 SIT pa 27.132.864 SIT. Tožničina nepremoženjska škoda je bila odmerjena na 29.879.864 SIT, zaradi česar je znesek 2.747.000 SIT do polne odmere odškodnine šel za plačilo te škode, razlika 1.619.208 SIT do zneska valorizirane celotne zavarovalne vsote 31.499.072 SIT pa za plačilo dela kapitalizirane rente.

Po vsem obrazloženem so neutemeljene vse tri revizije. Zato jih je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo in z njimi tudi priglašene revizijske stroške (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

ZOR člen 178, 178/1, 191, 191/1, 195, 195/1, 200, 203.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.