Sklep VIII Pri 15/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-06-06

dopustitev revizije - pritožbeni razlog - odstop od sodne prakse - višina odpravnine

O pravici do odpravnine je bilo odločeno tako, da je sodišče druge stopnje pri izračunu njene višine upoštevalo povprečje bruto plače tožnika v zadnjih treh mesecih, ker je bila tako določena odpravnina za tožnika ugodnejša od višine odpravnine iz pravnomočnega sklepa o prenehanju delovnega razmerja (60 % povprečja tožnikove neto plače za vsako leto zaposlitve). Taka odločitev ne odstopa od uveljavljene sodne prakse Vrhovnega sodišča RS, da se za izračun višine odpravnine upošteva višina delavčeve bruto plače, razen če v delovnopravnih predpisih ni drugače določeno.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožniku iz naslova razlike odpravnine 2.216.206 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je prisojeni znesek znižalo na 1.225.438,50 SIT, za znesek 990.767,50 SIT, ki je presegal višino odpravnine odmerjene po določbah 3. odstavka 36.f člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR/90 - Ur. l. RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93), upoštevaje bruto osnovo povprečja plače, pa zahtevek zavrnilo. Hkrati je sklenilo, da se revizija ne dopusti.

Zoper sklep sodišča druge stopnje je tožnik vložil pritožbo. Skliceval se je na določbo 1. odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 - Ur. l. RS, št. 2/2004) in navajal, da odločitev sodišča odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča RS glede upoštevanja bruto plače kot osnove za izračun višine odpravnine. Pri tem se je skliceval na odločitev Vrhovnega sodišča RS v zadevi opr. št. VIII Ips 148/2003. V skladu s stališči v navedeni zadevi bi moralo sodišče tudi določbo pravnomočnega sklepa o prenehanju delovnega razmerja tožnika, da mu pripada odpravnina v višini 60 % povprečja njegove neto plače za vsako leto zaposlitve, razlagati tako, da se pri izračunu višine odpravnine upošteva 60 % povprečja njegove bruto plače. Predlagal je, da sodišče pritožbi ugodi ter tožniku dovoli vložitev revizije.

Pritožba je bila ob smiselni uporabi določb 344. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - prečiščeno besedilo - Ur. l. RS, št. 36/04) vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodišče glede na določbe 1. odstavka 32. člena ZDSS-1 dopusti revizijo, ki sicer glede na določbe 31. člena tega zakona ne bi bila dovoljena, če je od odločitve Vrhovnega sodišča mogoče pričakovati odločitev o pomembnem pravnem vprašanju (1. alinea) ali če odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča glede pravnega vprašanja, ki je bistveno za odločitev, ali če v sodni praksi sodišča druge stopnje o tem pravnem vprašanju ni enotnosti, Vrhovno sodišče pa o tem še ni odločalo (2. alinea). Po določbi 3. odstavka 32. člena ZDSS-1 je zoper sklep, s katerim sodišče druge stopnje ne dopusti revizije, dopustna pritožba iz razloga odstopa odločitve od enotne sodne prakse.

Pritožba navaja, da odločba sodišča druge stopnje odstopa od sodne prakse Vrhovnega sodišča RS, ki je v zadevi VIII Ips 148/2004 razsodilo, da je osnova za obračun odpravnine vedno delavčeva bruto plača, če v delovnopravnih predpisih ni izrecno določeno drugače.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da iz sodbe sodišča druge stopnje izhaja, da je bilo o pravici do odpravnine odločeno tako, da ji je sodišče na podlagi določb 3. odstavka 36.f člena ZDR/90 (odpravnina v višini 1/2 povprečne delavčeve plače za vsako leto zaposlitve pri delodajalcu) pri izračunu višine odpravnine upoštevalo povprečje bruto plače tožnika v zadnjih treh mesecih, ker je ugotovilo, da je tako določena odpravnina za tožnika ugodnejša od višine odpravnine na podlagi osnov iz pravnomočnega sklepa o prenehanju delovnega razmerja tožnika (60% povprečja tožnikove neto plače za vsako leto zaposlitve). Taka odločitev ne odstopa od uveljavljene sodne prakse Vrhovnega sodišča RS in sprejetega stališča v zadevi VIII Ips 148/2003, saj je v njem sodišče poudarilo, da se za izračun višine odpravnine upošteva višina delavčeve bruto plače, razen če v delovnopravnih predpisih ni izrecno drugače določeno. V sklepu o prenehanju delovnega razmerja tožnice je izrecno določen kot element osnove za izračun odpravnine tožničina neto plača. V skladu s stališčem v navedi zadevi, bi lahko sodišče na podlagi sklepa o prenehanju delovnega razmerja uporabilo le takšne osnove za izračun višine odpravnine, kot so bile v njem izrecno določene. Vendar jih utemeljeno sploh ni uporabilo, ker je ugotovilo, da so osnove za izračun odpravnine iz 3. odstavka 36.f člena ZDR/90, uporabljene v skladu s stališči Vrhovnega sodišča RS iz navedene zadeve, za tožnika ugodnejše.

Ker Vrhovno sodišče RS ni ugotovilo, da odločba sodišča druge stopnje odstopa od njegove sodne prakse, je pritožbo tožene stranke zoper sklep o nedopustitvi revizije ob smiselni uporabi 365. člena ZPP (v zvezi s 3. odstavkom 32. člena ZDSS-1) kot neutemeljeno zavrnilo.

ZDR (1990) člen 36, 36f, 36f/3.ZDSS-1 člen 32, 32/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.