Sodba II Ips 562/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-12-07

odgovornost države - služenje vojaškega roka - nevarna dejavnost kot pravni standard - poškodba pri izvajanju športne aktivnosti - borilne veščine - judo - objektivna odgovornost

Samo služenje vojaškega roka ne glede na njegovo obveznost ni nevarna dejavnost. Nevarne so lahko le posamezne dejavnosti, ki jih morajo vojaki izvajati. Izvajanje običajnih športnih aktivnosti ni nevarna dejavnost. Med take športne aktivnosti sodijo tudi borilne veščine pri judu. Gre namreč za zvrst borilnih veščin, v kateri niso dovoljeni nevarni prijemi in udarci. Ta športna aktivnost se vsakodnevno odvija, poškodbe pa so redke. Sama narava juda je taka, da je riziko poškodb majhen.

Reviziji se ugodi in se izpodbijana sodba spremeni tako, da so ob ugoditvi toženkini pritožbi prvostopenjska sodba v prisodilnem delu spremeni in se zavrne tudi tožbeni zahtevek za plačilo 1.990.391,50 SIT s pripadki.

Tožnik mora povrniti toženki 330.500 SIT prvostopenjskih pravdnih stroškov v roku 15 dni pod izvršbo.

Tožnik mora povrniti toženki 121.000 SIT pritožbenih in revizijskih stroškov v roku 15 dni, v primeru zamude pa tudi zakonske zamudne obresti, vse pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je tudi v drugem sojenju presodilo, da je toženka objektivno odgovorna za tožniku nastalo škodo, ko je 6.7.1994 med služenjem vojaškega roka pri izvajanju borilne veščine met nasprotnika čez rame prišlo do poškodbe tožnikovega kolena. Odškodnino za nepremoženjsko škodo je tožniku odmerilo na 2.700.000 SIT, jo zaradi tožnikovega 20 % soprispevka (zaradi nepravilnega izvajanja oziroma premajhne skrbnosti) znižalo za ustrezen delež, odštelo valorizirano plačilo iz naslova nezgodnega zavarovanja in odločilo, da mora toženka plačati tožniku 1.990.391,50 SIT odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje sodbe ter povrniti sorazmeren del pravdnih stroškov.

Sodišče druge stopnje je toženkino pritožbo zavrnilo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

Toženka v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga tako spremembo izpodbijane sodbe, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podrejeno pa znižanje odškodnine zaradi pretežne sokrivde tožnika in zaradi nižje odmere same odškodnine. Revizija poudarja, da ne gre za objektivno pa tudi ne za krivdno odgovornost, pač pa za izključno tožnikovo odgovornost. Izvajanje borilnih veščin, konkretno juda, ni nevarna dejavnost. Vojaki so izvajali ogrevalne vaje, s pravilnim potekom vaje so bili seznanjeni, izvajani bočni met (in ne met čez rame), pa ne pomeni nevarne dejavnosti. Sodišče vidi povečano nevarnost v dejstvu, da so jo vojaki izvajali že 14 dni po nastopu služenja vojaškega roka, torej zaradi premajhnih predhodnih izkušenj, vendar so ti razlogi zmotni. Vadba juda, kolikor obsega elementarne elemente, kot je bilo v obravnavanem dogodku, je primerna za šolske in predšolske otroke. Vojaki so bili fizično pripravljeni, saj so vsak dan izvajali telovadbo in druge kondicijske vaje. Zato bi tožnik ob normalni skrbnosti vajo lahko varno opravil. Revizija tudi poudarja, da se je tožnik poškodoval med pripravo za met, ko se je nerodno oprl izključno na eno nogo, namesto da bi pravilno obremenil obe nogi. Zato sodišče zmotno ocenjuje vajo kot celoto ter ne upošteva, da je do poškodbe prišlo že pri izvajanju preliminarnega elementa. Toženki ni mogoče očitati nobene opustitve, tudi sovojaku ne. Tožnik je ravnal z manjšo stopnjo skrbnosti, kot se pričakuje od povprečno skrbnega človeka, skrbnost vojaka pa se presoja še strožje. Da borilnih veščin oziroma juda ni šteti med nevarne dejavnosti, se je sodna praksa že izrekla. Tožnik je to nenevarno vajo nepravilno izvajal in je zato za škodo v celoti in sam odgovoren. Revizija graja še odmero odškodnine, ki je po njenem mnenju previsoka glede na izvedenske ugotovitve o popolni gibljivosti desnega kolena in stabilni hoji ter glede na kratkotrajnost strahu lažje oblike.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožniku, ki nanjo ni odgovoril.

Revizijsko sodišče uvodoma opozarja, da zaradi prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) z revizijo ni mogoče uveljavljati zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato tudi v tej zadevi ni upoštevalo tistih revizijskih trditev, ki pomenijo obhajanje ali celo spreminjanje v postopku na nižjih stopnjah ugotovljenega dejanskega stanja (o metu čez bok namesto čez rame, o nastanku poškodbe že v fazi priprave na met, o ogrevalnih vajah tik pred samo vajo).

Sodišči sta ugotovili, da se je tožnik poškodoval med izvajanjem vaje met nasprotnika čez rame in ne čez bok, kot skuša prikazati toženka. Gre za dve različni vaji, kar izhaja tudi iz izpovedi zaslišane priče Č. Tožnik se je poškodoval v trenutku, ko je bil sovojak z vso težo svojega telesa na tožniku in je takrat tožniku klecnilo koleno (razlogi na tretji strani prvostopenjske sodbe), torej ne že v fazi priprave na vajo. Sodišči še ugotavljata, da je tožniku koleno klecnilo zaradi nepravilne in neenakomerne obremenitve obeh nog (razlogi na peti strani prvostopenjske sodbe).

Revizijsko sodišče najprej poudarja, da v našem odškodninskem pravu velja pravilo krivdne odgovornosti, zato je odgovornost ne glede na krivdo ali objektivna odgovornost izjema, ki jo je treba kot vse izjeme utesnjujoče razlagati. To izhaja tudi iz definicije objektivne odgovornosti v drugem odstavku 154. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR; v zvezi s 1060. členom Obligacijskega zakonika), po kateri se odgovarja ne glede na krivdo za škodo od tistih stvari ali dejavnosti, iz katerih izvira večja škodna nevarnost za okolico. Taka definicija vključuje stopnjevan pojem, saj objektivna odgovornost velja le za večje nevarnosti, ne pa za običajne nevarnosti, ki smo jim vsakodnevno izpostavljeni in ne pomenijo resne grožnje za življenje, zdravje in premoženje ljudi.

Po presoji revizijskega sodišča prej povzeta dejanska podlaga obeh sodb ne utemeljuje toženkine objektivne odgovornosti. Ker zakon ni opredelil pravnega standarda nevarne dejavnosti, je naloga sodne prakse, da v posameznih konkretnih primerih opredeli, ali in zakaj gre za nevarno dejavnost. Ob prej pojasnjenih razlogih za utesnjujoč razlagalni pristop je izhodišče sodne prakse, da mora iti za tako dejavnost, ki zaradi svoje narave in načina opravljanja pomeni povečano nevarnost za nastanek škode. Sem ne sodijo nevarnosti vsakodnevnega življenja, ampak takšne dejavnosti, katerih izvajanja kljub potrebni skrbnosti ni mogoče vselej nadzorovati ali obvladovati njihovih učinkov. Tako je revizijsko sodišče že večkrat poudarilo, da izvajanje običajnih športnih aktivnosti ni nevarna dejavnost. Med take športne aktivnosti sodijo tudi borilne veščine pri judu. Gre namreč za zvrst borilnih veščin, v kateri niso dovoljeni nevarni prijemi in udarci. Ta športna aktivnost se vsakodnevno odvija, poškodbe pa so redke. Sama narava juda je taka, da je riziko poškodb majhen (na Japonskem je judo tudi neobvezen predmet v šolah). Pravkar pojasnjeno je splošno znano, v konkretni zadevi pa je to pojasnil tudi priča Č. Ker torej judo sam po sebi ne sodi med nevarne dejavnosti v smislu odškodninskega prava, njegovih udeležencev oziroma oškodovancev ni treba varovati z institutom objektivne odgovornosti.

Taka materialnopravna presoja je skladna z utesnjujočim pristopom k razlagi pravnega standarda nevarne dejavnosti in na njem temelječi praksi revizijskega sodišča, ki se je že večkrat opredelilo, da na primer judo sam po sebi ne sodi med nevarne dejavnosti (poškodoval se je vojak, ki ga je sovojak pri metu čez bok vrgel na tla - II Ips 467/98 - v tej zadevi pa je tožnik metal čez rame sovojaka, ki se ob padcu ni poškodoval), da niso nevarne dejavnosti kondicijski tek po makedamski in nato gozdni poti (II Ips 52/2002, II Ips 684/2003), da niso nevarne dejavnosti igranje nogometa (II Ips 330/2002), košarke (II Ips 691/96) in rokometa (II Ips 208/2003) med vojaškim usposabljanjem itd. Posamezne od navedenih dejavnosti sicer lahko postanejo nevarne zaradi spleta določenih okoliščin in izvajane dejavnosti, vendar gre pri tem za okoliščine, ki so ne samo v vzročni zvezi z nastalo škodo, ampak tudi objektivne narave. Sem ne sodijo okoliščine, ki so neposredno posledica krivdnega ravnanja osebe, ki izvaja dejavnost, samega oškodovanca ali tretje osebe.

Prvostopenjsko sodišče je zavzelo stališče, da "metanje ljudi čez ramo nedvomno predstavlja obeležje povečane nevarnosti". Dodalo je še, da "v kritičnem času podani pogoji gotovo pomenijo soočenost z večjimi riziki, kot jim je človek izpostavljen v vsakdanjem življenju". Kot tak pogoj je navedlo razlog, da je bila vaja sestavni del služenja vojaškega roka in je tožnik ni smel odkloniti. Vaja se ni izvajala v smislu tožnikove športne aktivnosti, torej prostovoljno, ampak v okviru služenja vojaškega roka.

Revizijsko sodišče je že pojasnilo, zakaj je prvi del povzetih razlogov materialnopravno napačen. Z drugim delom razlogov pa prvostopenjsko sodišče utemeljuje obstoj objektivne odgovornosti z dejstvom, da gre za izvajanje vaje v okviru obveznega služenja vojaškega roka. Ti razlogi so materialnopravno zmotni. Vsi zgoraj našteti primeri se nanašajo prav na poškodbe vojakov med obveznim služenjem vojaškega roka. Obvezno služenje vojaškega roka namreč nima za posledico objektivne odgovornosti države za škodo, ki jo utrpi vojak med služenjem vojaškega roka. Take odgovornosti naš pravni red ne pozna. Tako na primer tudi delodajalec ni odgovoren za katerokoli škodo, ki jo delavec utrpi na delovnem mestu. Vselej morajo biti podane okoliščine, ki utemeljujejo ali krivdno ali objektivno odškodninsko odgovornost odgovorne osebe. Samo čas nastanka ali kraj nastanka škode ne zadostujeta. Ali z drugimi besedami: samo služenje vojaškega roka ne glede na njegovo obveznost ni nevarna dejavnost. Nevarne so lahko le posamezne dejavnosti, ki jih morajo vojaki izvajati (tako tudi II Ips 717/2003).

Tožnik je v tožbi utemeljeval toženkino odškodninsko odgovornost le s trditvijo, da je do poškodbe prišlo pri rednem usposabljanju za obvezno vojaško službo. Glede na zanikanje toženke v odgovoru na tožbo, da naj bi šlo za objektivno odgovornost, je z enakimi razlogi utemeljeval obstoj take odgovornosti. Okoliščin za morebiten obstoj krivdne odgovornosti ni zatrjeval. Ob taki trditveni podlagi obeh strank se je sodišče prve stopnje strinjalo s stališčem tožnika in utemeljilo objektivno odgovornost toženke. Pritožbeno sodišče je na toženkine pritožbene trditve odgovorilo, da je bilo pravilno razjasnjeno pomembno dejansko stanje za utemeljenost tožbenega zahtevka po temelju, ki vključuje tudi sokrivdo pravdnih strank. Poudarilo je, da toženka v pritožbi ni grajala "na prvi stopnji ugotovljene zraven objektivne, tudi krivdno odgovornost toženke, ki se kaže v že opisani vsebini", pritrdilo pa je tudi stališču prvega sodišča o objektivni odgovornosti zaradi konkretno navedenih okoliščin ob izvajanju vaje.

Kakšne so po razlogih prvostopenjskega sodišča te konkretne okoliščine, je revizijsko sodišče že navedlo in tudi obrazložilo, zakaj ne utemeljujejo objektivne odgovornosti toženke. Čeprav tožnik krivdne odgovornosti ni uveljavljal, bi bilo mogoče med zanj ugodne razloge prvostopenjske sodbe šteti tiste na koncu prvega odstavka pete strani sodbe (tako je očitno ravnalo pritožbeno sodišče), v katerih je sodišče izključilo možnost oprostitve objektivne odgovornosti toženke po drugem odstavku 177. člena ZOR. Pri tem je navedlo, da je toženka ravnala malomarno, ker je z izvajanjem te vaje začela prezgodaj (že 14 dni po začetku služenja vojaškega roka), predvsem pa je kasneje učne načrte v tej smeri spremenila (te vaje je izvajala šele en mesec in pol po začetku vojaškega roka). Isto okoliščino je sodišče na kratko vpletlo tudi med konkretne okoliščine za opredelitev nevarne dejavnosti. Ker pa gre tu za ravnanje same odgovorne osebe, je taka opredelitev zmotna.

V zvezi s povzetimi razlogi revizijsko sodišče najprej poudarja, da tožnik okoliščin v zvezi s krivdno odgovornostjo sploh ni zatrjeval, če pa jih je sodišče že samo ugotavljalo, bi moralo ugotoviti tudi jasno vzročno zvezo med prezgodnjim izvajanjem te vaje in nastalo škodo. Splošni razlogi o manjši sposobnosti oziroma neenaki spretnosti in neenaki športni aktivnosti posameznih vojakov ne zadostujejo. Zato revizija utemeljeno opozarja, da so vojaki vsak dan telovadili in izvajali druge kondicijske vaje, da so bili torej fizično pripravljeni in da bi tožnik ob normalni skrbnosti tudi to vajo lahko varno opravil. Nenazadnje sodišče samo premajhno skrbnost zaradi nepravilnega in nedoslednega izvajanja (nepravilne obremenitve nog) očita tožniku pri oceni o njegovem 20 % prispevku.

Ker v obravnavani zadevi ne gre za objektivno toženkino odgovornost, za subjektivno pa manjka že sama trditvena podlaga tožbe, sta obe sodišči napačno uporabili materialno pravo iz 173. in 174. člena ZOR ter posredno iz prvega odstavka 154. člena ZOR. Zato je revizijsko sodišče na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP toženkini reviziji ugodilo in sodbi obeh sodišč spremenilo tako, kot je razvidno iz izreka te revizijske odločbe.

Odločitev o glavni stvari je vplivala tudi na drugačno odločitev o stroških vsega postopka. Revizijsko sodišče je zato na podlagi drugega odstavka 165. člena v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP odmerilo toženkine priglašene pravdne stroške na prvi, drugi in revizijski stopnji ter jih naložilo v plačilo tožniku. Odmera temelji na določbah odvetniške tarife in je glede posameznih stroškov podrobneje razvidna iz stroškovnikov v spisu. Toženka je zakonske zamudne obresti od pravdnih stroškov zahtevala šele v svoji drugi pritožbi, zato jih ji za nazaj ni mogoče prisoditi. Utemeljeno jih zahteva le od pritožbenih stroškov iz drugega sojenja in od revizijskih stroškov. Revizijsko sodišče je na podlagi drugega odstavka 313. člena ZPP določilo tudi rok za izpolnitev obveznosti plačila pravdnih stroškov. Rok začne v skladu s tretjim odstavkom istega člena teči prvi dan po vročitvi revizijske odločbe tožniku, po morebiti neuspešnem izteku roka za prostovoljno izpolnitev pa bo tožnik prišel v zamudo in bo od takrat dalje dolžan plačati tudi zakonske zamudne obresti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.