Sodba VIII Ips 169/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-12-20

Tožnici je bila skladno z določili 15. člena splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (SKPG - Uradni list RS, št. 40/97) tudi ponujena možnost sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas in pod pogoji, ki jih je imela pri toženi stranki, pri drugem delodajalcu, kar pa je odklonila. Zato je tožena stranka pravilno odločila, da ji preneha delovno razmerje. Ker tožnica v času, ko ji je še trajalo delovno razmerje, ni prihaja na delo, je pravilen in zakonit tudi sklep, da ji delovno razmerje preneha prej, kot bi ji zaradi odklonitve zagotovljene pravice iz 30. člena ZDR in sicer glede na to, da se na delo ni vrnila, s prvim dnem odsotnosti z dela.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice in razveljavilo sklepe tožene stranke z dne 10.4.2001 in 26.4.2001 o prenehanju delovnega razmerja tožnici kot trajno presežni delavki in ji priznalo stroške ugovornega postopka in sodnega postopka na prvi stopnji. Zavrnilo je tožbeni zahtevek za razveljavitev sklepa o zagotovitvi dela pri drugem delodajalcu, sklepov o prenehanju delovnega razmerja zaradi neopravičene odsotnosti z dne 7.5.2001 in 30.5.2001, zahtevek na ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in jo je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in da ji je tožena stranka dolžna obračunati in izplačati zapadle plače za nazaj.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in spremenilo sodbo sodišča prve stopnje tako, da je v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek, pritožbo tožnice pa je zavrnilo in v zavrnilnem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožeča stranka vložila revizijo iz revizijskih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da je tožena stranka tožnici izdala več sklepov, s katerimi je na svojevrsten način urejala delovno pravni status tožnice. Tako ji je že s sklepom z dne 8.3.2001 prvič prenehalo delovno razmerje. S tem, ko je tožena stranka zaradi napačne ugotovitve sama razveljavila lastni sklep in je sklep z dne 17.4.2001 postal dokončen, ji je delovno razmerje prenehalo drugič. S sklepom z dne 20.4.2001 je nato tožena stranka o prenehanju delovnega razmerja odločala tretjič, s sklepom z dne 11.5.2001 pa je o prenehanju delovnega razmerja odločala četrtič. Po mnenju tožeče stranke je sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 3. točke prvega odstavka 370. člena ZPP, ker je zmotno presodilo dokaze in zato zmotno uporabilo materialno pravo. Zagrešilo pa je tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker je o odločilnih dejstvih nasprotje med razlogi sodbe o vsebini listin in med samimi listinami, razlogi sodbe pa so nejasni in med seboj v nasprotju. Navajala je tudi, da ni mogoče obravnavati vseh sklepov, ki so bili tožnici izdani niti kot vsakega zase niti kot da ostali sklepi sploh ne bi bili izdani. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 357. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (določba 371. člena ZPP).

Po določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe glede tovrstnih navedb ni preizkušalo.

V reviziji zatrjevana zmotna uporaba materialnega prava ne pomeni tudi bistvene kršitve določb pravdnega postopka (iz tretjega odstavka 370. člena ZPP), očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP pa revizijsko sodišče tudi ni ugotovilo. Sodišče druge stopnje je svojo sodbo obrazložilo tako, da so razlogi o odločilnih dejstvih jasni in je glede njih možno sodbo preizkusiti, prav tako pa ni ugotoviti, da bi obstajalo nasprotje med razlogi sodbe in vsebino listin ali zapisnikov.

Sodišče v izpodbijani sodbi ni zmotno uporabilo materialnega prava.

Iz izvedenih dokazov je razvidno, da je tožena stranka tožnici v sklepu z dne 8.3.2001 res navedla, da ji delovno razmerje preneha, če se ne javi na delo in ne sklene pogodbe o zaposlitvi, vendar je bil ta del sklepa bolj opozorilne narave, saj v njem ni še bil določen datum prenehanja delovnega razmerja. Sklep z dne 17.4 2001, s katerim je bil na ugovor tožnice odpravljen sklep z dne 6.4.2001 o zavrnitvi (pravilno bi bilo o zavrženju) ugovora sicer res ni bil sprejet v skladu s pravili, ki so veljala za predhodni postopek, je pa bilo z njim omogočeno vsebinsko obravnavanje ugovora tožnice zoper sklep o zagotovitvi zaposlitve pri drugem delodajalcu. Ker do prenehanja delovnega razmerja ni prišlo neposredno s tem sklepom, po mnenju revizijskega sodišča ta kršitev ne pomeni take kršitve, ki bi povzročila nezakonitost v celotnem postopku tožene stranke. Tožnici je bil izdan sklep, da ji delovno razmerje preneha po 11. točki prvega odstavka 100. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDR - Uradni list RS, št. 14/90 in nadalj.) 20.4.2001, ker naj bi odklonila eno od pravic iz 30. člena ZDR. Ta sklep je bil izdan v skladu s prepisi. Po tem sklepu naj bi tožnici delovno razmerje prenehalo v 30 dneh po dokončnosti sklepa. Ker pa se tožnica 18.4.2001, po končanem dopustu, brez opravičila ni več vrnila na delo, ji je tožena stranka upravičeno in v skladu z veljavnimi predpisi izdala še nov sklep o prenehanju delovnega razmerja po 6. točki prvega odstavka 100. člena ZDR zaradi neopravičene odsotnosti z dela zaporedoma pet delovnih dni, pri čemer naj bi ji delovno razmerje, ker se na delo ni vrnila, prenehalo s prvim dnem odsotnosti z dela. Zaradi povedanega ne drži ugovor revizije, da je tožnici na podlagi sklepov tožene stranke delovno razmerje prenehalo štirikrat, ampak je šlo za dvakratno prenehanje in sicer prvič po 11. točki prvega odstavka 100. člena ZDR, drugič pa po 6. točki drugega odstavka 100. člena ZDR. Pri tem je bilo prenehanje delovnega razmerja z drugim sklepom smiselno, saj je prišlo do prenehanja delovnega razmerja prej, kot bi prišlo s prvim sklepom.

Revizija vsebinsko sicer izpodbija prvi sklep o prenehanju delovnega razmerja z dne 20.4.2001, ne pa tudi drugega sklepa o prenehanju delovnega razmerja z dne 7.5.2001 in 30.5.2001, po katerih je dejansko prišlo do prenehanja delovnega razmerja. Smiselno izpodbija predhodni postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev zaradi ukinitve nekaterih delov proizvodnje oziroma njihovega predajanja v roke najemnikov. Ta postopek je po ugotovitvah sodišča potekal skladno z določili ZDR. Tožnici je bila skladno z določili 15. člena splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (SKPG - Uradni list RS, št. 40/97) tudi ponujena možnost sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas in pod pogoji, ki jih je imela pri toženi stranki pri drugem delodajalcu, kar pa je odklonila. Zato je tožena stranka pravilno odločila, da ji preneha delovno razmerje. Ker tožnica v času, ko ji je še trajalo delovno razmerje, ni prihaja na delo, je pravilen in zakonit tudi sklep, da ji delovno razmerje preneha prej, kot bi ji zaradi odklonitve zagotovljene pravice iz 30. člena ZDR in sicer glede na to, da se na delo ni vrnila, s prvim dnem odsotnosti z dela.

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče v skladu z določbo 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.