Sodba in sklep VIII Ips 108/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-06-06

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - izredna odpoved delavca

Že pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi so obstajali razlogi, ki so jo utemeljevali (izbirna pravica če in kdaj bo izredno odpovedal pogodbo o zaposlitvi je izključno na upravičencu), vendar za ugotovitev, da je bil spoštovan prekluzivni rok, to ni pomembno. Pomembno je, da so bili podani pogoji za izredno odpoved po 4. alineji prvega odstavka 112. člena ZDR (delavci plače niso prejeli v določenih rokih trikrat zaporedoma - oktobra, novembra in decembra) tudi v času izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne glede na to, da so ti odpovedni razlogi obstajali že tudi prej, pa se takrat delavci niso odločili za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Za odločitev o zakoniti izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi je glede ohranitve roka bistveno, da so delavci - tožniki za zadnjo kršitev izvedeli na plačilni dan 18.12.2003, da delodajalec tudi v treh mesecih pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni spoštoval dogovorjenega roka plačila za delo. Torej je utemeljen zaključek, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi dana v zakonsko določenem subjektivnem roku.

Revizija se v delu, ki se nanaša na odpravnino za tožnika D. L. in J. Š., zavrne, za druge tri tožnike se revizija v zvezi z odpravnino in za vse tožnike revizija v zvezi z odškodnino zavrže.

Sodišče prve stopnje je s ugotovilo, da je tožnikom na podlagi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi dne 31.12.2003 prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki in da je tožena stranka dolžna tožnikom izplačati odpravnino in odškodnino v višini izgubljenega plačila za čas do prenehanja delovnega razmerja (T. K. - 360.193,13 SIT in 130.979,24 SIT, D. L. - 4.097.742,80 SIT in 439.043,40 SIT, M. O. - 94.978,72 SIT in 118.723,40 SIT, I. S. 452.454,30 SIT in 180.981,74 SIT in J. Š. 3.018.785,84 SIT in 323.441.34 SIT).

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo zaradi revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da je sodišče zmotno uporabilo materialno pravo, saj ni upoštevalo zakonskih rokov iz 110. člena ZDR, zmotno pa je uporabilo tudi določbo 112. člena ZDR. Tožniki so izredno odpovedali pogodbo o zaposlitvi, ne da bi počakali osem dni od opomina in so izredno odpovedali pogodbo o zaposlitvi, ko je tožena stranka že izpolnila svojo obveznost in za v bodoče imela namen redno izpolnjevati pogodbene obveznosti. Tudi ni bilo mogoče ugotoviti, da ni bilo več mogoče nadaljevati delovnega razmerja. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču v ponovno obravnavo.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in nasprotnim strankam, ki nanjo niso odgovorile.

Revizija delno ni dovoljena, delno pa ni utemeljena.  Po določbi 21. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Uradni list RS, št. 14/94 in nadalj.), ki se glede na določbo drugega odstavka 84. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1 - Uradni list RS, št. 2/2004) v tem postopku še uporablja, je zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, revizija dovoljena v premoženjskih sporih, v katerih je dovoljena revizija po ZPP.

Tožniki uveljavljajo plačilo odpravnine in odškodnine, kar predstavlja premoženjsko terjatev.

Po drugem odstavku 367. člena ZPP revizija ni dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe, kot jo določa 39. člen ZPP, ne presega 1.000.000,00 SIT. Ker vrednost spornega predmeta, razen glede odpravnine za tožnika D. L. in J. Š., ne presega v zakonu določenega zneska, ni izpolnjen zahtevan pogoj glede dovoljenosti oziroma za vsebinsko obravnavo revizije, in je sodišče zato revizijo v pretežne delu moralo zavreči v skladu z določbo 374. člena ZPP.  Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (določba 371. člena ZPP).

Sodišče v izpodbijani sodbi ni zmotno uporabilo materialnega prava (na kar pazi revizijsko sodišče že po uradni dolžnosti).

Po določbi 4. alineje prvega odstavka 112. člena zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Uradni list RS, št. 42/2002) je eden od razlogov za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi na strani delodajalca, če delodajalec delavcu trikrat zaporedoma ali v obdobju šestih mesecev ni izplačal plačila za delo ob zakonsko oziroma pogodbeno dogovorjenih rokih. Odpoved je možna v osmih dneh po tem, ko delavec predhodno pisno opozori delodajalca na izpolnitev obveznosti in o kršitvah pisno obvesti inšpektorja za delo. Zakon tudi določa v drugem odstavku 110. člena, da je izredno mogoče odpovedati pogodbo o zaposlitvi v 15 dneh od seznanitve z razlogi, ki utemeljujejo izredno odpoved in najkasneje v šestih mesecih od nastanka razloga, to pa pod pogojem iz prvega odstavka 110. člena ZDR, če ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka.

Iz dokazov izhaja, da je bila izredna odpoved dana v skladu z veljavnimi predpisi, kar ima za posledico, da je delodajalec dolžan delavcem, ki so dali izredno odpoved, izplačati odpravnino, določeno za primer redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov in odškodnino najmanj v višini izgubljenega plačila za čas odpovednega roka (drugi odstavek 112. člena ZDR).

Ker je bilo v dokaznem postopku ugotovljeno (tretji odstavek na 4. strani izpodbijane sodbe), da so delavci dali delodajalcu pisni opomin, da so o kršitvah pogodbe o zaposlitvi pisno obvestili inšpektorja za delo in upoštevali subjektivni 15 dnevni rok za izredni odpoved, je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi dana v skladu z veljavnimi predpisi. Pri tem je treba upoštevati, da izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi ni obveznost delavca, ampak njegova pravica, in da delodajalec kršitve svojih obveznosti ne sanira s tem, da jih izpolni. Kršitve, ki so razlog za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi s strani delavca, ostanejo, saj še vedno velja, da delodajalec na primer trikrat zaporedoma delavcu ni izplačal plačila za delo ob določenem roku. Delavčeva odločitev (pravica) pa je, ali se bo odločil in delodajalcu zaradi tega izredno odpovedal pogodbo o zaposlitvi.

Ker je treba glede na določbo drugega odstavka 110. člena ZDR izredno odpovedati pogodbo o zaposlitvi v 15 dneh od seznanitve z razlogi, ki utemeljujejo izredno odpoved, osemdnevni rok iz prvega odstavka 112. člena ZDR na tek 15 dnevnega prekluzivnega roka nima nobenega vpliva.

Že pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi so obstajali razlogi, ki so jo utemeljevali (izbirna pravica če in kdaj bo izredno odpovedal pogodbo o zaposlitvi je izključno na upravičencu), vendar za ugotovitev, da je bil spoštovan prekluzivni rok, to ni pomembno. Pomembno je, da so bili podani pogoji za izredno odpoved po 4. alineji prvega odstavka 112. člena ZDR (plače niso prejeli v določenih rokih trikrat zaporedoma - oktober november december) tudi v času izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ne glede na to, da so ti odpovedni razlogi obstajali že tudi prej, pa se takrat delavci niso odločili za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Za odločitev o zakoniti izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi je glede ohranitve roka bistveno, da so delavci - tožniki za zadnjo kršitev izvedeli na plačilni dan 18.12.2003, da delodajalec tudi v treh mesecih pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi ni spoštoval dogovorjenega roka plačila za delo. Torej je utemeljen zaključek, da je bila izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi dana v zakonsko določenem subjektivnem roku.

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče v skladu z določbo 378. člena ZPP revizijo, ki se nanaša na tožnika L. in Š., kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.