Sodba VIII Ips 172/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-11-22

presežni delavci - možnost druge zaposlitve - prenehanje delovnega razmerja - delovna uspešnost

Tožena stranka je uporabila ocene, sprejete za potrebe določanja plač iz naslova delovne uspešnosti, torej ni sprejemala posebnih meril za oceno delovne uspešnosti zgolj za potrebe ugotavljanja presežnih delavcev. Tega ji tudi ni bilo treba, saj ocena ne bi mogla biti drugačna.

Sodišče prve stopnje je (v ponovljenem postopku) zavrnilo tožbeni zahtevek za razveljavitev sklepov tožene stranke, na podlagi katerih je tožniku prenehalo delovno razmerje kot trajno presežnemu delavcu. Ugotovilo je, da je bil postopek ugotavljanja presežnih delavcev pri toženi stranki zakonit. Pravilna je bila tudi določitev kroga primerljivih delavcev, med katerimi je tožena stranka ugotavljala presežne delavce in med njimi je imel tožnik najnižjo oceno delovne uspešnosti. Ocena je bila po ugotovitvah sodišča objektivna in ugotovljena v skladu z internimi akti tožene stranke.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dejanskim ugotovitvami in pravno presojo prvostopnega sodišča.

Zoper pravnomočno drugostopno sodbo v ugoditvenem delu je tožeča stranka vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je bilo kršeno načelo prepovedi reformatio in peius. Tožena stranka je najprej odločila, da tožniku delovno razmerje preneha in se mu hkrati zagotovi delovno razmerje za nedoločen čas pri drugem delodajalcu. Na ugovor tožnika pa je sklep v delu, ki se nanaša na zagotovitev dela pri drugem delodajalcu, razveljavila in izdala za tožnika neugodnejšo odločbo. S tem, ko sta obe sodišči tako odločitev potrdili, sta tudi sami kršili navedeno načelo, kar predstavlja relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Sodišči pa sta tudi zmotno zaključili, da je bilo ocenjevanje delovne uspešnosti objektivno, ocenjevalno obdobje in pravila ocenjevanja niso bila določena vnaprej, ocene pa niso bile pridobljene v namene ocenjevanja delovne uspešnosti v postopku določanja presežnih delavcev, temveč v druge namene.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradno prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Tožena stranka bistveno kršitev določb pravdnega postopka le navede, vendar je z ničemer ne obrazloži. Zato v tej smeri revizijsko sodišče izpodbijane sodbe niti ni moglo preizkusiti. Neupoštevne pa so tudi vse navedbe v reviziji, ki se nanašajo na nestrinjanje tožene stranke z ugotovljenim dejanskim stanjem in dokazno oceno sodišča, saj gre v tem delu za nedovoljen revizijski razlog (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Tožnik sicer kot relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka - torej kot kršitev po prvem odstavku 339. člena ZPP - navaja kršitev prepovedi reformacije in peius. Po določbi 2. točke prvega odstavka 370. člena ZPP je iz tega razloga revizijo mogoče vložiti, če je do (relativne) bistvene kršitve določb pravdnega postopka prišlo v postopku pred sodiščem druge stopnje. Tožnik pa dejansko zatrjuje, da je prepoved reformacije in peius zagrešila tožena stranka in sodišču kot kršitev določb postopka očita, da je tako odločitev potrdilo. Torej gre za očitek bistvene kršitve določb postopka že v postopku pred sodiščem prve stopnje. V takem primeru bi tožnik lahko v reviziji izpodbijal drugostopno sodbo le, če bi relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka neuspešno uveljavljal že v pritožbi. Tega pa pritožnik ni storil (pritožba z dne 14. 10. 2003), čeprav izpodbijana sodba v obrazložitvi ponavlja svojo obrazložitev iz prejšnjega razveljavitvenega sklepa (opr. št. Pdp 1633/99-2 z dne 19. 10. 2001), ko je tako kršitev tožnik v pritožbi zoper prvo sodbo (opr. št. Pd 330/97-26 z dne 13. 4. 1999), res uveljavljal. Predvsem pa v reviziji navajani očitki glede spremenjenega sklepa tožena stranke pomenijo očitek zmotne uporabe materialnega prava: nepravilne in nezakonite odločitve delodajalca (tudi) v tistem delu odločitve, da tožniku drugega ustreznega dela ni bilo mogoče zagotoviti.

Neobrazložena oziroma zgolj pavšalna je tudi navedba, da izpodbijana sodba (kot tudi prvostopna sodba) nima razlogov o odločilnih dejstvih. Izpodbijana sodba ima jasno in prepričljivo obrazložene razloge o vseh odločilnih dejstvih in odgovarja na pritožbene očitke, tudi tiste, ki jih tožnik ponavlja v reviziji. Zato je sodbo mogoče preizkusiti.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

Najprej je treba predvsem ugotoviti, da je tožnikovo sklicevanje na prepoved reformacije in peius (odločitve v škodo pritožnika) že v izhodišču zgrešeno. Pri ugotavljanju delavcev, katerih delo postane trajno nepotrebno in določanju ukrepov za preprečitev ali kar največjo omejitev prenehanja delovnega razmerja takim delavcem, ne gre za izrekanje nikakršnih (težjih ali blažjih) ukrepov. Ne gre za ukrepe kaznovanja, temveč za ukrepe, ki naj zagotovijo presežnim delavcem socialno varnost najprej z zaposlitvijo na drugih delih ali pri drugem delodajalcu. Gre za dve povezani in soodvisni odločitvi. Najprej o tem, da je konkreten delavec določen kot presežni delavec in nato o tem, ali mu je mogoče zagotoviti drugo delo ali pa mu preneha delovno razmerje (34., 35. in 36.a člen ZDR (1990)).

Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da je tožena stranka s sklepom z dne 11. 9. 1996 odločila o uvrstitvi tožnika med trajno presežne delavce, o tem, da mu preneha delovno razmerje, ponudi pa se mu zaposlitev na točno določenem delovnem mestu pri drugem delodajalcu za nedoločen čas. Ugovor tožnika je Komisija za varstvo pravic zavrnila (sklep z dne 2. 12. 1996) v delu, v katerem je bilo odločeno o uvrstitvi tožnika med trajno presežne delavce, ugodila pa mu je glede ponujene druge zaposlitve. Iz obrazložitve sklepa izhaja, da je utemeljen ugovor glede ustreznosti ponujene zaposlitve. Očitno se torej tožnik ni strinjal s ponujeno zaposlitvijo, ker ni bila ustrezna (ugovora samega med listinami v spisu sicer ni). Tožena stranka torej ni odločila v škodo tožnika, temveč je njegovemu ugovoru v tem delu ugodila, kar pa je imelo za posledico ponovno odločanje o možnosti druge zaposlitve ali drugih ukrepih oziroma v končni posledici ugotovitev, da take možnosti ni in odločitev o prenehanju delovnega razmerja s pravico do šest mesečnega odpovednega roka in do odpravnine.

Zakon sicer določa (36. a člen ZDR (1990)), da delovno razmerje delavca, katerega delo postane trajno nepotrebno, ne preneha, če ga je mogoče pri delodajalcu razporediti na drugo delovno mesto, ki ne ustreza njegovi strokovni izobrazbi, znanju in zmožnostim, vendar le, če delavec s tako razporeditvijo soglaša. Smiselno to velja tudi v primeru, če se delavcu ponudi delovno mesto pri drugem delodajalcu. Kolikor ponujeno delovno mesto ne ustreza delavčevi strokovni izobrazbi, znanju in zmožnostim, mora delavec soglašati s tako razporeditvijo. Tožnik je taki razporeditvi (ponudbi) ugovarjal, torej se z njo ni strinjal, zato je tožena stranka svojo odločitev v tem delu pravilno razveljavila. Predmet presoje v sodnem postopku je bil tako le sklep tožene stranke z dne 9. 12. 1996 (ki je v točki 1 enak kot sklep z dne 11. 9. 1996) in dokončni sklep z dne 24. 2. 1997 (s katerim je bil ponovno zavrnjen ugovor tožnika o določitvi kot trajno presežnega delavca).

Revizija tudi glede očitka zmotne uporabe materialnega prava ostaja le na pavšalni trditvi. Ne pove niti tega, katero materialno pravo - torej katere določbe zakona, kolektivne pogodbe ali splošnega akta - naj ne bi bilo uporabljeno oziroma naj bi bilo uporabljeno nepravilno. Zato je revizijsko sodišče v tem delu izpodbijano sodbo preizkusilo po uradni dolžnosti in le v mejah razlogov, ki jih navaja revizija. Pri tem je bilo vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in kot podlago za svojo odločitev upoštevalo tudi sodišče druge stopnje.

Tožnik v reviziji oporeka odločitvi tožene stranke in sodišč le glede uporabe kriterijev za določitev trajno presežnih delavcev, točneje le kriterija delovne uspešnosti. Bistvene dejanske okoliščine v zvezi s tem so, da je tožena stranka uporabila ocene delovne uspešnosti za obdobje od aprila 1995 do marca 1996, sprejete za potrebe določanja plač iz naslova delovne uspešnosti. Ali drugače povedano, ni sprejemala posebnih meril za oceno delovne uspešnosti zgolj za potrebe ugotavljanja presežnih delavcev. Tega ji tudi ni bilo treba, saj ocena ne bi mogla biti drugačna: ni logično, da bi bil delavec za potrebe (kasnejšega) ugotavljanja presežnih delavcev bolj ali manj delovno uspešen, kot pa je bilo to že ugotovljene na podlagi vnaprej določenih meril.

Tožena stranka je v spornem postopku uporabljala kriterije po Kolektivni pogodbi za kemično, nekovinsko in gumarsko industrijo (Uradni list RS, 6/91), ki pa posebnih določb za uporabo kriterija delovne uspešnosti nima (člen 34 Kolektivne pogodbe). Kriteriji, ki jih je upoštevala tožena stranka, pa izrecno določajo (priloga B4), da se upošteva delovna uspešnost po sistemu internega ocenjevanja delovne uspešnosti. Ti kriteriji so bili določeni vnaprej s Pravilnikom o merilih za delitev sredstev za osebne dohodke (Navodila za oceno, priloga B19). Splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo, ki jo je uporabiti v obravnavanem sporu (Uradni list RS, št. 39/93), je v 13. členu določala le, da je merilo delovne uspešnosti pri določanju presežnih delavcev mogoče uporabiti le, če so vnaprej določena merila za ugotavljanje delovne uspešnosti. Šele kasnejša Splošna kolektivna pogodba je k temu dodala še pogoj, da so se ta merila uporabljala najmanj zadnjih šest mesecev pred sprejemom programa razreševanja presežnih delavcev. Glede na ugotovljeno dejansko stanje in navedene predpise, ki jih je bilo treba uporabiti, je odločitev obeh nižjih sodišč pravilna.

Ker je glede na navedeno zatrjevani revizijski razlogi niso podani in je izpodbijana sodba materialno pravno pravilna, je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.