Sodba VIII Ips 170/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-01-17

presežni delavci - prevzem delavcev - neupravičena odsotnost z dela

Tožnici je bila skladno z določili 15. člena SKPG ponujena možnost sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas in pod enakimi pogoji, kot jih je imela pri toženi stranki pri drugem delodajalcu, kar pa je odklonila. Ker pa tožnica v času, ko ji je še trajalo delovno razmerje, ni prihajala na delo, je pravilen in zakonit tudi sklep, da ji delovno razmerje preneha prej, kot bi ji zaradi odklonitve zagotovljene pravice iz 30. člena ZDR, in sicer glede na to, da se na delo ni vrnila, s prvim dnem odsotnosti z dela.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice, razveljavilo sklepe tožene stranke z dne 24.4.2001 in 11.5.2001 o prenehanju delovnega razmerja tožnici kot trajno presežni delavki in ji priznalo stroške ugovornega postopka in sodnega postopka na prvi stopnji. Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek za razveljavitev sklepa o zagotovitvi dela pri drugem delodajalcu, sklepov o prenehanju delovnega razmerja zaradi neopravičene odsotnosti z dne 7.5.2001 in 30.5.2001, zahtevek na ugotovitev, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo in jo je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo in da ji je tožena stranka dolžna obračunati in izplačati zapadle plače za nazaj.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in spremenilo sodbo sodišča prve stopnje tako, da je v celoti zavrnilo tožbeni zahtevek, pritožbo tožnice pa je zavrnilo in v zavrnilnem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožeča stranka vložila revizijo iz revizijskih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je tožena stranka tožnici izdala več sklepov, s katerimi je na svojevrsten način urejala delovno pravni status tožnice. Tako ji je že s sklepom z dne 8.3.2001 prvič prenehalo delovno razmerje. S tem, ko je tožena stranka zaradi napačne ugotovitve v postopku sama razveljavila lastni sklep in je sklep z dne 17.4.2001 postal dokončen ji je delovno razmerje prenehalo drugič. S sklepom z dne 24.4.2001 je nato tožena stranka o prenehanju delovnega razmerja odločala tretjič, s sklepom z dne 7.5.2001 pa je o prenehanju delovnega razmerja odločala četrtič. Po mnenju tožeče stranke je sodišče zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 3. točke prvega odstavka 370. člena ZPP, ker je zmotno presodilo dokaze in zato zmotno uporabilo materialno pravo, zagrešilo pa je tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopa iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker je o odločilnih dejstvih nasprotje med razlogi sodbe o vsebini listin in med samimi listinami, razlogi sodbe pa so nejasni in med seboj v nasprotju. Navajala je tudi, da ni mogoče obravnavati vseh sklepov, ki so bili tožnici izdani niti kot vsakega zase niti kot da ostali sklepi sploh ne bi bili izdani. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradno prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (določba 371. člena ZPP). Po določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe glede tovrstnih navedb ni preizkušalo. V reviziji zatrjevana zmotna uporaba materialnega prava ne pomeni tudi bistvene kršitve določb pravdnega postopka (iz tretjega odstavka 370. člena ZPP). Očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP revizijsko sodišče ni ugotovilo. Sodišče druge stopnje je svojo sodbo obrazložilo tako, da so razlogi o odločilnih dejstvih jasni in je glede njih možno sodbo preizkusiti, prav tako pa ni ugotoviti, da bi obstajalo nasprotje med razlogi sodbe in vsebini listin ali zapisnikov.

Sodišče v izpodbijani sodbi ni zmotno uporabilo materialnega prava.

Tožena stranka je v sklepu z dne 8.3.2001 res navedla, da tožnici delovno razmerje preneha, če se ne javi na delo in ne sklene pogodbe o zaposlitvi z novim delodajalcem, vendar je bil ta del sklepa le opozorilne narave, saj z njim še ni bilo odločeno o prenehanju delovnega razmerja in ni bil določen datum prenehanja delovnega razmerja. Sklep z dne 6.4.2001 o zavrnitvi (pravilno bi bilo o zavrženju) ugovora kot prepoznega je bil z odločitvijo ugovornega organa razveljavljen in je bilo nato s sklepom z dne 17.4.2001 o ugovoru tožnice vsebinsko odločeno.

Tožnici je bil 24.4.2001 izdan poseben sklep, da ji delovno razmerje preneha po 11. točki prvega odstavka 100. člena zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR), ker naj bi odklonila eno od pravic iz 30. člena ZDR. Po tem sklepu naj bi ji delovno razmerje prenehalo v 30 dneh po dokončnosti sklepa. Ugovor zoper ta sklep je bil zavrnjen s sklepom tožene stranke z dne 11.5.2001.

Ker pa se tožnica že od 18.4.2001 dalje, po končanem dopustu, brez opravičila ni več vrnila na delo, je tožena stranka upravičeno in v skladu z veljavnimi predpisi sprejela odločitev o prenehanju delovnega razmerja po 6. točki prvega odstavka 100. člena ZDR: zaradi neopravičene odsotnosti z dela zaporedoma pet delovnih dni. Delovno razmerje ji je po dokončnem sklepu z dne 30.5.2001 (s katerim je bil zavrnjen njen ugovor zoper sklep z dne 7.5.2001), ker se na delo ni več vrnila, prenehalo s prvim dnem odsotnosti z dela. Zato ne držijo navedbe revizije, da je tožnici na podlagi sklepov tožene stranke delovno razmerje prenehalo štiri krat, ampak je šlo za dvakratno prenehanje, in sicer prvič po 11. točki prvega odstavka 100. člena ZDR, drugič pa po 6. točki drugega odstavka 100. člena ZDR. Pri tem je bilo seveda prenehanje delovnega razmerja z drugim sklepom smiselno, saj je prišlo do prenehanja delovnega razmerja v odpovednem roku, torej prej, kot bi prišlo s prvim sklepom. V tem času je bila tožnica še vedno delavka tožene stranke z vsemi pravicami, pa tudi z vsemi dolžnostmi iz delovnega razmerja.

Revizija sicer izpodbija predvsem prvi sklep o prenehanju delovnega razmerja z dne 24.4.2001, ne pa tudi drugega sklepa o prenehanju delovnega razmerja z dne 7.5.2001 in 30.5 2001, po katerih je dejansko prišlo do prenehanja delovnega razmerja. Smiselno pa po vsebini izpodbija predhodni postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev zaradi ukinitve nekaterih delov proizvodnje oziroma njihovega predajanja v roke najemnikov. Ta postopek je po ugotovitvah sodišča potekal skladno z določili ZTPDR in Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (Uradni list RS, št. 40/97 - SKPGD) o prevzemu delavcev k drugemu delodajalcu. Tožnici je bila skladno z določili 15. člena SKPG ponujena možnost sklenitve pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas in pod enakimi pogoji, kot jih je imela pri toženi stranki pri drugem delodajalcu, kar pa je odklonila. Ker pa tožnica v času, ko ji je še trajalo delovno razmerje, ni prihaja na delo, je pravilen in zakonit tudi sklep, da ji delovno razmerje preneha prej, kot bi ji zaradi odklonitve zagotovljene pravice iz 30. člena ZDR, in sicer glede na to, da se na delo ni vrnila, s prvim dnem odsotnosti z dela.

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče v skladu z določbo 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.