Sodba II Ips 603/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-06-15

denacionalizacija - odškodnina zaradi nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja

Glede na revizijske navedbe velja dodati le to, da pri obveznosti, ki izhaja iz drugega odstavka 72. člena ZDEN ne gre za nikakršno krivdo, ki bi jo bilo mogoče pripisati tožencu, marveč gre zgolj za to, da je zakonodajalec s to specialno določbo materialno korist, ki jo prinaša nekdaj podržavljeno premoženje, od uveljavitve ZDEN dalje prenesel na denacionalizacijskega upravičenca.

Tožnici sta denacionalizacijski upravičenki, ki sta z odločbo z dne 31.5.1996 pridobili v last in posest 2/3 solastninski delež na nepremičnini, ki je v naravi poslovni prostor. V tej pravdi sta zahtevali plačilo ustreznega deleža denarnega zneska iz naslova oddajanja tega poslovnega prostora za čas od vložitve popolne vloge v denacionalizacijskem postopku do vrnitve.

Sodišče prve stopnje je njunemu zahtevku ugodilo in toženki naložilo, naj jima plača znesek 2.200.000 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zoper odločitev o glavni stvari zavrnilo in v tem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Spremenilo je le stroškovno odločitev sodišča prve stopnje.

Proti sodbi vlaga revizijo tožena stranka. V njej uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo spremeni tako, da bo pritožbi tožene stranke ugodeno in tožbeni zahtevek zavrnjen. Revizija nasprotuje takšni razlagi določbe drugega odstavka 72. člena Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS/I, št. 27/1991 do Uradni list RS, št.18/2005; v nadaljevanju ZDEN), po kateri navedena določba predstavlja samostojno podlago za zahtevek zaradi nezmožnosti uporabe oziroma upravljanja v času od uveljavitve ZDEN do izdaje denacionalizacijske odločbe. Meni, da navedena določba ne zadošča osnovnim nomotehničnim pravilom. V konkretnem primeru nobeno določilo ZDEN ni določalo, da bo zavezanec za čas trajanja postopka, ki ga ne vodi sam in katerega trajanje ni odvisno od njega, dolžan karkoli plačevati.

Revizija z obširnimi razlogi pobija razlago določbe drugega odstavka 72. člena ZDEN, na katero sta svojo odločitev oprli nižji sodišči. Pri tem se opira in sklicuje tudi na argumentacijo članka J. Zobca (O uveljavljanju zahtevkov za nezmožnost uporabe denacionaliziranega premoženja - PP št. 19-20/99) ter odklonilnega ločenega mnenja k odločbi Ustavnega sodišča RS, št. U-I-22/99. Bistveni poudarki revizije so, da ZDEN predpostavk za uveljavljanje takšnega zahtevka ni uredil, po splošnih predpisih civilnega prava pa naj bi tožena stranka tudi ne odgovarjala. Poleg tega se sprašuje, kaj bi ob uveljavitvi ZDEN zavezanec sploh lahko storil, da bi se ognil takšnim zahtevkom. Meni, da bi morali tožnici tak zahtevek nasloviti na Republiko Slovenijo, ki je odgovorna za nerazumno dolge denacionalizacijske postopke. Dalje navaja, da naj bi bili denacionalizacijski upravičenci, ki jim je premoženje vrnjeno v naravi, v privilegiranem položaju tako v razmerju do ostalih denacionalizacijskih upravičencev, kakor do vseh tistih upnikov, katerih pravica je prav tako pričakovana in evidentna, pa se postopki za njihovo uveljavitev prav tako vlečejo nerazumno dolgo. Tožena stranka za takšno stanje ni kriva in zato zanj tudi ne more odgovarjati. Poleg tega prejete najemnine ni obdržala, ampak jo je porabila kot proračunska sredstva za opravljanje svoje vloge, torej za lokalne zadeve javnega pomena. Dalje navaja, da tožnici nista izrabili možnosti, ki jima jo je dajal 68. člen ZDEN. Ta določa, da ima denacionalizacijski upravičenec možnost zahtevati prenos nepremičnine v začasno uporabo.

Sodišči naj bi tudi ne upoštevali dajatev, ki jih morajo od premoženja in dohodkov od premoženja plačevati lastniki poslovnih prostorov, pritožbenih argumentov v tej smeri pa napadena sodba niti ne obravnava. Res je, da dajatev obračunava in plačuje najemnik, vendar iz najemnine, ki naj bi bila ob uporabi analogije v tej pravdi dohodek tožnic in bi bila za te dajatve manjša. Prvostopenjska sodba o tem nima razlogov in nekritično sledi mnenju izvedenca, ne da bi se opredelila do izvedenčevih pravnih zaključkov, ki jih je v mnenju cela vrsta in so napačni. Drugostopenjska sodba pa v zvezi s tem očitkom o zmotni uporabi materialnega prava meni, da je prisojena neto najemnina in zavrača očitek, da bi ob pravilni uporabi materialnega prava bilo prikrajšanje tožnic za višino dohodnine manjše. Ta zaključek sodišča je v izrecnem nasprotju z listino v spisu, na katero se pritožbeno sodišče sklicuje. Izvedenec v drugem odstavku besedila na peti strani mnenja izrecno zapiše, da davščin, ki bi jih morali plačati tožnici ob takih prejemkih ni izračunal, saj naj bi moral po njegovem mnenju te obračunati in plačati "izplačevalec najemnine, torej tožena stranka." Vsi ostali upravičenci do najemnine prejemajo najemnino, ki je zmanjšana za prometni davek in dohodnino. Gre za evidentno absolutno bistveno kršitev določb ZPP. Dalje iz istega mnenja izhaja, da se normirani stroški priznavajo vsakemu najemodajalcu ne glede na to, ali so bila vlaganja dejansko izvršena ali ne. To pomeni, da bi bila korist od dajanja v najem za 40% manjša zaradi stroškov, ki jih pravni red priznava vsakemu lastniku prostorov.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije ter nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (375. člen Zakona o pravdnem postopku; Uradni list RS št. 26/99 do Uradni list RS št. 90/2005 ; ZPP).

Materialnopravno stališče razlage drugega odstavka 72. člena ZDEN, ki ga ponuja revizija, je tožena stranka z enakim argumentacijskim in prepričevalnim bistvom podala že pred sodiščem prve stopnje ter ga nato ponovila tudi v pritožbi proti sodbi sodišča prve stopnje. Nanj je tožena stranka tako že dobila odgovor. Tak odgovor je skladen z ustaljeno sodno prakso, ki denacionalizacijskim upravičencem na podlagi drugega odstavka 72. člena ZDEN priznava denarno odmeno iz naslova nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja za čas od uveljavitve zakona do pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji. Odgovor revizijskega sodišča bi bil lahko drugačen le, če bi revizijsko sodišče prav v tem primeru odstopilo od tako ustaljene sodne prakse(1).

Glede na revizijske navedbe velja dodati le to, da pri obveznosti, ki izhaja iz drugega odstavka 72. člena ZDEN ne gre za nikakršno krivdo, ki bi jo bilo mogoče pripisati tožencu, marveč gre zgolj za to, da je zakonodajalec s to specialno določbo materialno korist, ki jo prinaša nekdaj podržavljeno premoženje, od uveljavitve ZDEN dalje prenesel na denacionalizacijskega upravičenca. Takšno pravilo samo po sebi ne bremeni materialnega položaja denacionalizacijskega zavezanca, razen seveda tako, da mu od uveljavitve dalje več ne pripada korist, dobiček. Odveč je zato revizijsko spraševanje, kaj bi tožena stranka lahko storila, da bi se ognila takšnemu zahtevku. Nič. Te koristi ji zakon ne priznava. Ker pa se do vrnitve lastninske pravice steka k njej, jo je dolžna plačati tožeči stranki, ki ji v skladu z zakonom ta korist pripada.

O ustavnosti takšne zakonske ureditve se je v odločbi U-I-22/99 izreklo tudi ustavno sodišče.

Vprašanje višine koristi je dejansko vprašanje. Ob reševanju tega dejanskega vprašanja je bilo upoštevano, da v višini izračunane najemnine ne sme biti vsebovan tudi tisti znesek, ki bi odpadel na davščine, marveč zgolj čisti (neto) dohodek, ki bi šel sicer tožnicama po odbitju dajatev. Povedano drugače: če bi bil v izvedenčevem izračunu vsebovan tudi davek, bi bil znesek ustrezno višji ter izračunan znesek ne bi bil več neto, marveč bruto znesek. Le v takšnem primeru bi veljalo, da sta tožnici poleg neto odškodnine (neutemeljeno) dobili še znesek davščin, za katerih plačilo nista zavezani. Na takšnem izhodišču sta gradili nižji sodišči (glej peta stran obrazložitve sodbe sodišča druge stopnje). Takšno izhodišče je materialnopravno pravilno, v samo višino pa se revizijsko sodišče zaradi prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP ne sme spuščati.

Bistvena kršitev postopka, ki jo v zvezi s tem uveljavlja revizija (očitno ima v mislih kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP) je uveljavljana le navidezno, saj z njim v bistvu napada izvedenčev izračun, ki naj bi predstavljal bruto in ne neto znesek. V razlogih sodbe ni namreč nobene trditve o vsebini izvedenske listine, ki bi le-tej nasprotovala ter zaradi katere sodbe ne bi bilo mogoče preizkusiti. Izvedenec je sicer res zapisal, kot navaja revizija, da "odstotka, ki bi šel za davščine in bi jih tožnici morali plačevati ob takih prejemkih ni potrebno izračunati, saj jih bo moral obračunati in plačati izplačevalec najemnine." Vendar razlogi sodbe o vsebini izvedenske listine tej listini ne nasprotujejo. Nadaljnjo trditev, da sta tožnici prejeli celoten znesek (najbrž ima revizija pri tem v mislih neto znesek, povečan za davščine), je pripisala revizija sama ter nasprotuje zapisanemu materialnopravnemu izhodišču nižjih sodišč, da je bil tožnicama priznan neto znesek.

Normirani stroški so poenostavitev davčnega postopka, na katero se tožena stranka v tej pravdi ne more sklicevati, marveč bi morala stroške opredeljeno uveljavljati. Pravni red ji pravico do stroškov v zvezi z vzdrževanjem priznava v drugem odstavku 72. člena ZDEN, vendar pa ji splošna pravila nalagajo tudi ustrezno trditveno in dokazno breme. Nižji sodišči toženi stranki njene pravice nista materialnopravno odrekli in tako nista zmotno uporabili materialnega prava.

Ker razlogi, iz katerih je bila vložena revizija niso podani, pravilno pa je bilo uporabljeno tudi materialno pravo, je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

Op. št. (1): Judikatura k drugemu odstavku 72. člena ZDEN je obsežna, začenši s sodbo VS RS II Ips 587/94 z dne 9.12.1994. Glej tudi Zakon o denacionalizaciji s komentarjem, druga, dopolnjena izdaja, Ljubljana 2000, str. 479 do 495.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.