Sodba in sklep II Ips 690/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-01-13

zamudne obresti - neupravičena pridobitev - zastaranje - začetek teka zamudnih obresti - dedovanje - pravila vračanja - odpoved zastaranju - pripoznava dolga v odgovoru na tožbo - odgovornost za zapustnikove dolgove - zamuda pri poplačilu zapustnikovega dolga

Izjava toženca, podana v odgovoru na tožbo, da bo vrnil denar in povrnil stroške, pomeni bodisi pripoznavo dolga, bodisi odpoved zastaranju, odvisno od tega, ali je bila terjatev ob vložitvi tožbe zastarana ali ne.

Dedič, ki je zamudil s plačilom zapustnikovega dolga, se ne more, kar zadeva zamudne obresti, sklicevati na omejitev plačilne dolžnosti z vrednostjo podedovanega premoženja.

Reviziji se delno ugodi in se sodbi sodišč druge in prve stopnje v obrestnem delu, kar zadeva glavnico, razveljavita in se v tem obsegu vrne zadeva sodišču prve stopnje v novo sojenje. V ostalem se revizija zavrne. Tožena stranka trpi sama stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora toženka plačati tožniku 2,737.517 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2.11.1994 dalje do plačila, vendar ne več kot 5,000.000 SIT skupaj. V presežku je zavrnilo zahtevek v obrestnem delu, kolikor je zahteval tožnik več in kolikor seštevek glavnice in obresti presega 5,000.000 SIT. Tako je določilo, ker je ugotovilo, da je toženka zakonita dedinja pok. F. S., ki je umrla 13.8.1995 in kateri oziroma za katero je tožnik, in to za nakup stanovanja in za stroške v zvezi z njim, dal omenjeno vsoto, v pričakovanju, da bo podedoval stanovanje na podlagi oporoke. Izkazalo je, da ta ni veljavna. Ugovora zastaranja tožbe, ki je bila vložena po preteku petih let po zapustničini smrti, ni sprejelo, ker je bilo, smiselno po 388. členu ZOR, zastaranje pretrgano, saj tožnik vse do konca zapuščinskega postopka ni vedel za njegov izid oziroma da sodišče ne bo priznalo pisne oporoke. Zapuščinski postopek je skupek dejanj strank, sodišča in drugih organov, s katerimi se uveljavljajo, ugotovijo in potrdijo z zapustnikovo smrtjo nastale pravice dedičev in drugih upravičencev do dediščine.

Sodišče druge stopnje je pritožbi tožeče stranke ugodilo in prvostopenjsko sodbo tako spremenilo, da je tožbenemu zahtevku ugodilo v še preostalem delu tako, da obveznost plačila glavnice in obresti ni omejena z vrednostjo zapuščine. Pritožbo tožene stranke je zavrnilo. Kar zadeva nezastaranje terjatve ob vložitvi tožbe, se je strinjalo s prvostopenjsko sodbo, k razlogom pa je dodalo še uporabo 390. člena ZOR, ker je tožnik vložil tožbo v treh mesecih po pravnomočnosti zapuščinskega sklepa. Kar zadeva omejitev odgovornosti za dolgove z vrednostjo zapuščine, pa je zavzelo stališče, da se upošteva vrednost zapuščine ob zapustnikovi smrti, kasnejše povečanje terjatve zgolj zaradi zakonskih zamudnih obresti, ki so objektivna posledica zamude izpolnitve denarne obveznosti zdaj že zapustnikovega dediča, pa ni upoštevno.

Proti tej sodbi je toženka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlagala njeno spremembo tako, da bo ugodeno toženkini pritožbi in da bo ob ugoditvi njeni pritožbi zavrnjen tožbeni zahtevek. Zagovarja stališča, da upnikovo uveljavljanje terjatve v zapuščinskem postopku ne pretrga zastaranja zahtevka nasproti eventuelnemu dediču, ker se zapuščinski postopek ne začne in ne teče zoper dediča. Upnik po 175. členu ZD nima položaja stranke v zapuščinskem postopku, zato njegove terjatve ni mogoče šteti ne kot tožbe, ne kot dejanja zoper dediča. Odločitev o neomejitvi odgovornosti z vrednostjo zapuščine je v nasprotju s prvim odstavkom 142. člena ZD. Tako bi terjatev iz naslova zamudnih obresti pridobila status samostojne originarne terjatve upnika v razmerju do dediča, kar je v nasprotju z ZD.

Revizijo je sodišče vročilo tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je toženka navedla v odgovoru na tožbo (21.3.2001), da bo tožencu vrnila denar in (povrnila)

stroške. Ta izjava je bila jasna, nepogojna in določna. Sledila je namreč kot odgovor na tožbo z določno postavljenim tožbenim zahtevkom. Podana je bila pisno, sicer naslovljena na razpravljajočo sodnico. Ker je bila dana med pravdnim postopkom, pomeni, da je bila naslovljena tudi na upnika - tožnika.

Nižji sodišči opisanega dejstva nista šteli kot pravno pomembnega, morali pa bi ga spričo podanega ugovora zastaranja. Zastaranje se namreč pretrga, ko dolžnik prizna dolg (prvi odstavek 387. člena ZOR). Pismena pripoznava zastarane obveznosti pa šteje za odpoved zastaranju (prvi odstavek 366. člena ZOR). Če ob vložitvi tožbe 27.2.2001 terjatev še ni bila zastarana, je njeno zastaranje pretrgala dana pripoznava dolga. Če pa je bila terjatev že zastarana, je šlo za odpoved zastaranju, katere učinek je, da upnik spet pridobi pravico zahtevati izpolnitev obveznosti. Tako se pokaže iz opisanih razlogov kot neutemeljen ugovor zastaranja. Zato ni potrebno odgovarjati na revizijske trditve o nepravilnosti stališča nižjih sodišč o pretrganju zastaranja s priglasitvijo zahtevka v zapuščinskem postopku. Revizija je v delu, v katerem se sklicuje na zastaranje, neutemeljena.

Takšna je tudi glede vprašanja omejitve dolžnega zneska z vrednostjo zapuščine. Pravilno je stališče pritožbenega sodišča glede tega vprašanja. Dedič je odgovoren za zapustnikove dolgove do višine vrednosti podedovanega premoženja (prvi odstavek 142. člena ZD). Gre za osebno odgovornost dediča, pri čemer odgovarja za zapustnikov dolg z vsem svojim in ne samo podedovanim premoženjem. Ker pride zapuščina po samem zakonu na dediče v trenutku zapustnikove smrti (132. člen ZD), je treba ugotoviti višino zapustnikovega dolga kakor tudi vrednost zapuščine po tem trenutku. Takratni dolg je pokrit le do višine takratne vrednosti zapuščine. Kasnejše spremembe na eni (povečanje dolga zaradi nateklih obresti, ker dedič ne poravna zapustnikovega dolga) ali drugi strani (zvišanje ali znižanje vrednosti zapuščine, npr. zaradi spremembe cen) ne vplivajo na omejitev izterljivosti dolga do višine vrednosti podedovanega premoženja. Dolžnik, ki zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti, dolguje poleg glavnice še zamudne obresti (prvi odstavek 277. člena ZOR). Zamudne obresti so tako splošna civilna sankcija za zamudo s plačilom denarne obveznosti, pa naj gre za poslovno ali neposlovno obveznost. Po teoriji in sodni praksi imajo zamudne obresti tako funkcijo nadomestila za uporabo denarja, kakor tudi kaznovalno in preventivno funkcijo (dolžnika naj pripravijo k pravočasni izpolnitvi dolga). Ker, kot rečeno, preide s smrtjo pokojnikova zapuščina tako glede aktiv kot tudi pasiv na dediča, je ta odgovoren za zamudo pri poravnavi zapustnikovega dolga in s tem tudi za zamudne obresti.

Zaradi svoje kršitve obveznosti pravočasno poravnati dolg, se ne more sklicevati na omejitev te nove obveznosti (nastale po zapustnikovi smrti) v obliki zamudnih obresti na višino vrednosti podedovanega premoženja (po vrednosti ob zapustnikovi smrti). Skratka, znesek zamudnih obresti zaradi dedičevega nepravočasnega plačila zapustnikovega dolga ni omejen z višino vrednosti podedovanega premoženja.

Revizijsko sodišče je poleg obeh uveljavljenih razlogov preizkusilo izpodbijano sodbo še v ostalem z vidika pravilne uporabe materialnega prava (371. člen ZPP). Pri tem se je pokazala kot vprašljiva pravilnost odločitve o začetku teka zamudnih obresti. Sodišče prve stopnje je odločilo (kar je ostalo nepreizkušeno in nespremenjeno na pritožbeni stopnji), da tečejo obresti od 2.11.1994, ko je zapustnica podpisala pisno oporoko in v njej priznala dolg. Že v oporoki je bilo določeno, da bodo zakoniti dediči dolžni povrniti oporočnemu dediču tožniku ta dolg, če bodo uveljavljali nujni delež. Tožnik sam je izjavil, da povrnitve dolga ne bi terjal, če bi podedoval zapustničino premoženje. Slednje se je v celoti izjalovilo. Temelj tožnikove terjatve je sodišče (na drugem mestu) opredelilo kot obogatitveni (213. in četrti odstavek 210. člena ZOR). Vendar pa določa zakon za takšne obveznosti, da kadar se vrača tisto, kar je bilo neupravičeno pridobljeno, je treba plačati zamudne obresti od dneva pridobitve, če je bil pridobitelj nepošten, sicer pa od dneva vložitve zahtevkov (214. člen ZOR). Sodišče se ni ravnalo po tem in tako tudi ni ugotovilo pravno pomembnih okoliščin, ki jih je treba upoštevati, če naj bo pravilno uporabljeno materialno pravo o tem, kdaj začnejo teči zamudne obresti.

Glede tu obravnavane odločitve je bilo treba razveljaviti sodbi nižjih sodišč in vrniti zadevo v opisanem obsegu sodišču prve stopnje v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP), med katerim bo treba dejansko stanje v nakazani smeri popolno ugotoviti.

Revident mora trpeti stroške revizije sam, ker s svojima revizijskima razlogoma ni uspel (prvi odstavek 154. člena ZPP), do delne razveljavitve sodb pa je prišlo zaradi preizkusa sodbe po uradni dolžnosti.

ZD člen 132, 142, 142/1.ZOR člen 214, 277, 277/1, 366, 366/1, 387, 387/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.