Sodba II Ips 719/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-03-03

povrnitev škode - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - odgovornost države - služenje vojaškega roka - nevarna dejavnost kot pravni standard - poškodba vojaka pri igranju nogometa

Ker tožnik ni dokazal nedopustnega ravnanja (in zato tudi ne vzročne zveze), ni odškodninske odgovornosti tožene stranke.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da mora tožena stranka tožniku plačati 3.000.000 SIT odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe. Tožnika je zavezalo, da mora toženi stranki povrniti 73.100 SIT stroškov postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe. Pritožbeno sodišče je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Stališče obeh sodišč je, da tožnik ni dokazal, da bi bila poškodba Ahilove tetive posledica neustreznega ravnanja zavarovanca tožene stranke.

Zoper to sodbo je tožnik vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Meni, da gre v konkretnem primeru za objektivno odgovornost, saj nogometa ni igral na lastno željo, pač pa v okviru rednega usposabljanja. Tako priča J. kot tožnik sta povedala, da vsi igralci niso bili primerno obuti in oblečeni za igranje nogometa. Nekateri so bili v športni opremi, drugi pa so igrali kar v vojaških škornjih (med njimi tudi igralec, ki je tožnika poškodoval). Sodišče je moralo ugotoviti, ali je prišlo do poškodbe zaradi udarca soigralca, ali pa je njen vzrok v degenerativnih poškodbah tkiva. Izvedenec je sicer najprej zapisal, da je poškodba posledica degenerativnih sprememb tkiva, vendar je pozneje svoje stališče relativiziral. V tem delu je zato podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke 2. odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - 2/2004-ZPP). Iz dokumentacije namreč nikjer ne izhaja, da bi udarec s škornjem pustil sledi poškodbe na koži. Izvedenec je navedel zgolj to, da bi udarec z ostrim predmetom pustil sledi na koži, česar pa tožnik ne zatrjuje. Vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem in škodo je tako nedvomno podana, saj degenerativnih sprememb tkiva ni mogoče upoštevati kot vzroka, ki je pripeljal do poškodbe.

Do škodnega dogodka je prišlo ob igranju nogometa. Nekorektno je navajanje posameznih dejstev iz zbranega dokaznega gradiva, nato pa sprejeti zaključek, da se škodni dogodek ni pripetil. Tu gre za napačne zaključke o dokazih, na podlagi katerih je sodišče napačno uporabilo materialno pravo. Če v zdravstveni dokumentaciji vzrok škode ni naveden, to ne pomeni, da do škodnega dogodka ni prišlo.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Ker revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (3. odstavek 370. člena ZPP), so brez pomena vse tiste revizijske navedbe, ki gredo v tej smeri. Revizijsko sodišče se zato ni ukvarjalo z revidentovimi očitki zmotne ocene izvedenskega mnenja, z njegovimi navedbami, da "iz dokumentacije nikjer ni razvidno, da bi udarec s škornjem pustil sledi poškodbe na koži", da "degenerativnih sprememb ne moremo upoštevati kot tistega vzroka, ki je privedel do poškodbe", ker da "niso odstopale od meja normale za osebo tožnikove starosti", in z očitkom, da sodišči "navajata posamezne izseke iz listin in izjav prič, da tožnik ni že takoj navajal udarca soigralca, da se v zdravniškem izvidu ne navaja udarca in podobno", ter da zato "ne moremo vleči zaključkov, da se škodni dogodek ni zgodil".

Da igranje nogometa ne predstavlja nevarne dejavnosti, se je vrhovno sodišče izreklo že v številnih odločbah. Zato tudi v tem primeru ne prihajajo v poštev pravila o odgovornosti za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti, torej tudi ne pravilo o domnevi vzročnosti (173. člen Zakona o obligacijskih razmerjih - Uradni list SFRJ, št. 29/78 - 57/89 - ZOR). Dokazno breme vzročne zveze nosi zato oškodovanec (oziroma tožnik), kar pomeni, da mora dokazati vsa tista konkretna dejstva, na podlagi katerih je mogoč pravni zaključek, da je podana vzročna zveza med ravnanjem zavarovanke tožene stranke in škodo. To pa mu ni uspelo. Ni dokazal niti nedopustnega ravnanja (tega, da bi tožena stranka /oziroma ljudje, za katere odgovarja/

sploh kaj storila oziroma opustila) in zato toliko manj vzročno zvezo. Dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje (ki so prestale pritožbeni preizkus in na katere je revizijsko sodišče vezano) so namreč naslednje:

- pred škodnim dogodkom je bil tožnik dovolj ogret in razgiban; - tožnik ni dokazal, da je prišlo do poškodbe zaradi brce soigralca;

- tožnik je igral nogomet na asfaltnem igrišču, trditve, da bi bila vzrok poškodbe kakšna luknja v igrišču ali neraven teren, pa ni postavil.

Ker torej tožnik ni dokazal nedopustnega ravnanja (in zato tudi ne vzročne zveze), ni odškodninske obveznosti tožene stranke (1.

Neutemeljen je tudi revizijski očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka 14. točke 2. odstavka 339. člena ZPP. Tožnik ga namreč utemeljuje s tem, da je izvedenec "v svojem mnenju najprej sicer zapisal, da gre nastanek poškodbe sicer pripisati degenerativnim spremembam tkiva, vendar je pozneje, zaslišan svoje mnenje modificiral in navedel, da do poškodbe lahko pride tudi ob součinkovanju več vzrokov - tudi udarca soigralca s čevljem v predel, kjer je nastala poškodba". Pravdne stranke ne morejo s konstruiranjem procesnih kršitev vsebinsko izpodbijati dejanskega stanja, ki je bilo ugotovljeno na prvi stopnji in nato pravilno sprejeto na drugi stopnji. Očitek procesne kršitve v takih primerih je le navidezen. Pravdna stranka z njim v bistvu graja sprejeto dokazno oceno.

Ker je torej materialno pravo pravilno uporabljeno, in ker ni podana zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.