Sodba II Ips 141/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-05-11

odgovornost za drugega - odgovornost staršev - poškodba drugega otroka pri igri - kepanje - enkratni dogodek

Šlo je za enkraten dogodek, ki je sicer prerasel običajno otroško igro pri kepanju (tožnik je dobil dve buški na glavi, modrico na korenu nosu in modrice po obeh kolenih, doživel pa je tudi stres), kakšno drugo nasilno ravnanje toženčevega sina ob drugih dogodkih pa ni bilo ugotovljeno. Ugotovljeno ni bilo niti kako drugo neprimerno obnašanje, ki bi lahko opozorilo toženca, tudi opozoril drugih staršev ali same šole ni bilo. Nasprotno, dejanske ugotovitve o otrokovem obnašanju so take, da njegovih staršev niso zavezovale k posebnemu in drugačnemu ukrepanju.

Samo en nasilen dogodek, s katerim otrok povzroči škodo, sam po sebi ni podlaga za odškodninsko odgovornost njegovih staršev, saj ne gre za odgovornost brez krivde.

Toženčev sin je 3.12.1993 med kepanjem poškodoval tožnika, zaradi česar je tožnik od toženca zahteval 2.500.000 SIT odškodnine. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, sodišče druge stopnje pa tožnikovo pritožbo in potrdilo prvostopenjsko sodbo.

Toženec v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavlja revizijske razloge bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga razveljavitev obeh sodb in vrnitev zadeve v ponovno odločanje. Po kratkem povzetku postopka revizija kot procesno kršitev uveljavlja po njenem mnenju nelogično razlagovanje, da naj toženec ne bi bil odškodninsko odgovoren, ker naj ne bi bil opozorjen na neprimerno ravnanje otroka. Toleranca okolja do takega obnašanja ni dokaz primernosti vzgoje. Ravno divjaška narava dogodka dokazuje, da je toženčev otrok moral biti prepričan, da gre za dovoljeno ravnanje in to zato, ker mu tega toženec ni prepovedal zaradi neustrezne vzgoje. Pri tem revizija poudarja, da toženec tudi po dogodku ni vzgojno deloval, saj česa takega ni izpovedal. Te nelogičnosti pritožbeno sodišče ni odpravilo in je zato tudi samo kršilo postopek. Pritožbeno sodišče ni odgovorilo na pomembne pritožbene navedbe, ker očitno ni pretehtalo pomembnega dejstva, ali je toženec kot oče odškodninsko odgovoren. Ob tem revizija kot nasprotje omenja zapis v zdravniškem izvidu v spisu, da gre za očitno maltretiranega otroka. Trdi, da je bilo v postopku ugotovljeno, da ni šlo le za en dogodek toženčevega sina zoper tožnika. Pritožbeno sodišče je kršilo postopek tudi, ker ni saniralo neutemeljene zavrnitve predloga za zaslišanje priče o tem, da je toženčev sin napadel tudi drugega otroka.

Revizija trdi, da je materialno pravo zmotno uporabljeno, ker je pravilna uporaba narekovala ugoditev tožbenemu zahtevku. Toženec ni dokazal pravilne vzgoje, ker otroka niti ni grajal ali kaznoval za to, kar je storil tožniku. Sodišči sta napačno uporabili Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih glede vsebine roditeljske pravice. Krivdna odgovornost staršev je podana tudi, če njihova skrb ni prilagojena in naravnana na usmerjanje ravnanja njihovega otroka v situacijah, ki bi jih morali in mogli pričakovati. Ta pravila je pritožbeno sodišče sicer omenilo, vendar spornega dogajanja ni pretehtalo po vsebini in smislu teh pravil. V potrditev te ocene revizija ponavlja trditve o očitno divjaški naravi dogodka, treniranju borilnih veščin in neukrepanju po dogodku. Materialno pravo je zmotno uporabljeno tudi zato, ker je glede na sam način škodnega dogodka in hude posledice stališče sodišča vprašljivo še s stališča morale.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožencu, ki nanjo ni odgovoril (375. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Zaradi prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP, po katerem z revizijo ni mogoče uveljavljati nepopolnosti in nepravilnosti dejanskega stanja, so v revizijskem postopku stranke in sodišče vezani na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in potrdilo sodišče druge stopnje. Revizija z nekaterimi trditvami nedovoljeno izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, ko na primer trdi, da ni šlo le za en dogodek z nepravilnim ravnanjem toženčevega sina proti tožniku, da naj toženec po dogodku ne bi ukrepal proti sinu (razširjanje dejanske podlage, ki jo revizija izpelje iz tega, da o tem toženec ni nič izpovedal), da je šlo pri tožniku za očitno maltretiranega otroka in podobno. Nekatere od procesnih kršitev revizija utemeljuje z razlogi, ki niso procesne, pač pa materialnopravne narave, kot bo obrazloženo v nadaljevanje te odločbe.

Podlaga za odločitev obeh sodišč so bile ugotovljene dejanske okoliščine, da je 3.12.1993 med kepanjem toženčev sin poškodoval tožnika, da sta bila oba učenca tretjega razreda osnovne šole in sošolca in da je šlo le za enkraten primer tako nasilnega obnašanja toženčevega sina z vrstnikom. Hkrati pa je bilo ugotovljeno tudi, da je bil toženčev sin odličen učenec, da je bilo njegovo vedenje v šoli odlično oziroma primerno, da je bil takrat predsednik razreda, bil je priljubljen med učenci, prijateljski, rad je pomagal. Nobeden od obeh otrok ni bil vzgojno problematičen. Šola ni prejela nobenih pritožb učencev ali njihovih staršev o obnašanju toženčevega sina. Nobenega dokaza ni za njegovo neprimerno obnašanje pred škodnim dogodkom. Niti šola niti starši niso vedeli za sedaj zatrjevano neprimerno obnašanje, otroka sta se med seboj obiskovala in tudi tožnikov oče ni omenil staršem ali šoli, da naj bi bilo kaj narobe.

Ob taki dejanski podlagi se revizijsko sodišče strinja z materialnopravno presojo obeh sodišč, da toženec ni odgovoren za škodo, ki jo je tožniku povzročil njegov sin. Odgovornost staršev za ravnanje otroka, starejšega od sedmih let, izhaja iz njihove dolžnosti, da skrbijo za otrokovo osebo, za njegovo varstvo in vzgojo. Starši so dolžni skrbeti za otrokov telesni, duševni, moralni in intelektualni razvoj. Ker so dolžni otroka varovati in vzgajati, odgovarjajo za škodo, ki jo otrok povzroči tretji osebi. Če gre za otroka starejšega od sedmih let, odgovarjajo za škodo krivdno z obrnjenim dokaznim bremenom (četrti odstavek 165. člena Zakona o obligacijskih razmerjih v zvezi s 1060. členom Obligacijskega zakonika).

Prej povzete dejanske ugotovitve o siceršnjem obnašanju toženčevega sina utemeljujejo materialnopravni sklep obeh sodišč, da toženec ni zanemaril varstva in vzgoje svojega sina ter je zato dokazal, da za škodo ni odgovoren. Šlo je za enkraten dogodek, ki je sicer prerasel običajno otroško igro pri kepanju (tožnik je dobil dve buški na glavi, modrico na korenu nosu in modrice po obeh kolenih, doživel pa je tudi stres), vendar pa kakšno drugo nasilno ravnanje toženčevega sina ob drugih dogodkih ni bilo ugotovljeno. Ugotovljeno ni bilo niti kako drugo neprimerno obnašanje, ki bi lahko opozorilo toženca, tudi opozoril drugih staršev ali same šole ni bilo. Nasprotno, dejanske ugotovitve o otrokovem obnašanju so take, da njegovih staršev niso zavezovale k posebnemu in drugačnemu ukrepanju. Ne gre torej za situacijo, ko bi bilo tožencu mogoče očitati, da bi moral in mogel pričakovati, da bo njegov otrok med kepanjem ali kako drugo otroško igro presegel meje običajne igre in pri tem poškodoval sošolca.

Revizijsko sodišče pritrjuje razlogom obeh sodišč, da samo en nasilen dogodek, s katerim otrok povzroči škodo, sam po sebi ni podlaga za odškodninsko odgovornost njegovih staršev, saj ne gre za odgovornost brez krivde. Revizija skuša utemeljiti krivdo z izpeljevanjem, da toženčev sin ni vedel za nedovoljenost svojega ravnanja, ker da mu toženec tega ni prej povedal zaradi neustrezne vzgoje. Taki razlogi so zmotni, ker sklepajo iz dogodka nazaj, poleg tega pa tudi nimajo dejanske podlage v sodbah sodišč. Revizija skuša svojo tezo utemeljiti s trditvijo, da toženec tudi po dogodku ni vzgojno deloval, saj česa takega ni izpovedal. Tudi tu gre le za revizijsko izpeljavo iz sklepanja, ki nima podlage v razlogih sodb. Očitek nekaznovanja pa je milo rečeno neprimeren tudi za to, ker je bil tožnikov oče tisti, ki je neposredno po dogodku pretepel toženčevega sina. Ali z drugimi besedami: nelogični in zato materialnopravno zmotni so razlogi same revizije, ne pa razlogi obeh sodišč, ki naj bi z zatrjevano nelogičnimi razlogi po mnenju revizije pomenili tudi procesno kršitev.

Že pritožbeno sodišče je tožniku odgovorilo, da pogoj za krivdno odgovornost res ni šele opozorilo drugih na obnašanje otroka, vendar je hkrati pravilno opozorilo na ostale razloge prvostopenjskega sodišča in dejstvo, da morajo starši vedeti in imeti razlog za drugačno ukrepanje. Revizijsko sodišče se s temi razlogi strinja in tudi z razlogi o pomenu karateja, ki ga je toženčev sin začel trenirati dober mesec pred škodnim dogodkom. Revizijske trditve o toleranci okolja do neprimernega otrokovega obnašanja so neutemeljene, ker tako obnašanje sploh ni bilo ugotovljeno. Povedano je že bilo, da je bilo otrokovo obnašanje sicer normalno in primerno.

Neutemeljen je revizijski očitek pritožbenemu sodišču, da ni odgovorilo na pomembne pritožbene trditve. Zapis iz prvega zdravniškega izvida o "očitno maltretiranem otroku" ne temelji na ugotovljeni teži opisanih poškodb, pač pa na pripovedovanju tožnikovih staršev zdravnici. Zato ni očitanega nasprotja med razlogi sodb in zdravniškim izvidom. Pritožbeno sodišče je pravilno odgovorilo na pritožbeno grajo zavrnitve dokaznega predloga za zaslišanje priče o zatrjevanem dogodku več let prej v vrtcu, in sicer v predzadnjem odstavku na drugi strani svoje sodbe. Zato je neutemeljen tudi ta procesni očitek.

Po vsem obrazloženem sta obe sodišči pravilno uporabili materialnopravno določbo četrtega odstavka 165. člena ZPP, ko sta presodili, da je toženec dokazal, da ni kriv za škodo. Ker tudi ni prišlo do uveljavljanih procesnih kršitev, je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo tožnikovo neutemeljeno revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.