Sklep VIII Ips 2/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-09-13

presežni delavci - kriteriji za določitev presežnih delavcev - ukinitev delovnega mesta

Po vrnitvi tožnice na delo je tožena stranka s tem, ko je z njo sklenila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto administratorja, v tem delu vzpostavila stanje, kakršno je bilo pred nezakonitim prenehanjem delovnega razmerja. Pri ponovnem ugotavljanju presežnih delavcev je morala spoštovati predpisane postopke in merila, še posebej tista, kjer je prvič ravnala napačno.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklepa tožene stranke, na podlagi katerih je tožnici kot trajno presežni delavki prenehalo delovno razmerje in odločilo da jo je tožena stranka dolžna pozvati nazaj na delo. Ugotovilo je, da je bila tožnica pozvana nazaj na delo na podlagi pravnomočne sodbe opr. št. Pd 498/97 in je bila z njo sklenjena pogodba o zaposlitvi z datumom 29. 1. 1999 za delovno mesto administrator. S sklepom z dne 1. 3. 1999, potrjenim s sklepom z dne 2. 4. 1999, je tožnici delovno razmerje prenehalo zaradi prenehanja potreb po delu. Pri tem se je tožena stranka sklicevala na Program razreševanja presežnih delavcev iz leta 1997, s katerim naj bi bilo ukinjeno delovno mesto administratorja. Dela administratorja so se pri toženi stranki še naprej opravljala, vendar so bila porazdeljena delavcem na drugih delovnih mestih. Tožnica pa je bila po reintegraciji v letu 1999 ponovno razporejena na delovno mesto administrator, čeprav naj bi bilo to že ukinjeno, in je dela administratorja dejansko opravljala. Pri ocenjevanju za ugotavljanje presežnih delavcev je tožena stranka upoštevala za tožnico oceno iz leta 1997 (ker od 1997 do 1999 ni delala), ocenjevala pa je tudi delavca na delovnih mestih referenta komerciale in vodje komerciale, ki imata višjo strokovno izobrazbo kot tožnica in ob upoštevanju vseh del, ne zgolj administrativnih, kot pri tožnici.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo prvostopnega sodišča. Tožena stranka bi morala ne glede na svoj poseben položaj (podjetje v lasti države, namenjeno izključno izvedbi likvidacije rudnika) upoštevati veljavno zakonodajo in postopek prenehanja potreb po delavcih zaradi operativnih razlogov.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da so razlogi v obrazložitvi izpodbijane sodbe nejasni in nepopolni ter nasprotni vsebini spisovnega gradiva. Program razreševanja presežnih delavcev iz leta 1997 ter Metodologija za ugotavljanje presežnih delavcev iz leta 1997 z nobeno sodbo nista bila spoznana za nezakonita ali nepravilna, kar potrjuje tudi odločitev sodišča po tožbi druge delavke, ki je bila v istem času uvrščena med presežne delavce. Razlog za uspeh tožnice v prvi pravdi je bila zgolj napaka v postopku izdaje individualne odločbe oziroma neprevidne pasivnosti tožene stranke v pravdnem postopku. Razlogi, zaradi katerih je bil sprejet Program razreševanja presežnih delavcev leta 1997, se v letu 1999 niso spremenili. Tožena stranka je prenehala s proizvodno dejavnostjo in posledično tudi s komercialno in je opravljala le naloge, zaradi katerih je bila ustanovljena: likvidacija rudarske dejavnosti in samolikvidacija. Tožena stranka je po reintegraciji lahko tožnici zagotovila delo samo tako, da je posamezna opravila, ki so lastna delovnemu mestu administratorja, odvzela drugim delavcem in jih dodelila tožnici. Ni jasno, po kolikšnem času bi tožena stranka lahko ocenila uspešnost, ker pa so bili vsi primerjani delavci ocenjeni z enako stopnjo uspešnosti, ta ocena praktično ni vplivala na izid točkovanja. Pri tem je bilo izvedeno dejansko nepotrebno ocenjevanje neprimerljivih delovnih mest.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradno prečiščeno besedilo, Uradni list RS, št. 36/2004 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Revizijsko sodišče je pri presoji izpodbijane sodbe vezano na dejansko stanje, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in presojalo sodišče druge stopnje. Po izrecni določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato navedb, ki se nanašajo na zmotno oziroma nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, revizijsko sodišče ne more upoštevati.

V obravnavani zadevi gre v bistvu za ponovljen postopek pri delodajalcu, ker je bila prvotna odločitev v sodnem postopku kot nezakonita razveljavljena. Tožnica je bila prvič opredeljena kot presežna delavka v letu 1997 zato, ker naj bi bilo njeno delovno mesto ukinjeno, delo, ki ga je opravljala pa "porazdeljeno" med preostala delovna mesta. Prvostopno sodišče je s sodbo opr. št. Pd 498/97-13 z dne 22. 1. 1998, potrjeno s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 414/98-3 z dne 4. 12. 1998 in sodbo revizijskega sodišča opr. št. VIII Ips 87/99 z dne 29. 6. 1999, odločitev delodajalca razveljavilo zato, ker ni bila opravljena primerjava med tožnico in njeno sodelavko D. Č., da bi se ugotovilo, katera je ob upoštevanju določenih kriterijev tista, ki ji bo delovno razmerje prenehalo kot trajno presežni delavki.

Po vrnitvi tožnice na delo je tožena stranka s tem, ko je z njo sklenila pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto administratorja, v tem delu vzpostavila stanje, kakršno je bilo pred nezakonitim prenehanjem delovnega razmerja. Vendar s tem ni spremenila tudi svoje prvotne odločitve o ukinitvi samostojnega delovnega mesta administratorja in ji take odločitve tudi ni treba ponovno sprejemati. Le pri ponovnem ugotavljanju presežnih delavcev je morala spoštovati predpisane postopke in merila, še posebej tista, kjer je prvič ravnala napačno.

Pri tem pa seveda ni mogoče mimo dejstva, da sta vmes pretekli dve leti, ko se je obseg dela in organizacija dela pri toženi stranki lahko spreminjala. Že dejstvo, da je tožena stranka ukinila samostojno delovno mesto administratorja pomeni, da primerljivih delavcev na takem delovnem mestu ni več ali pa so primerljivi drugi kot je bila delavka v prvotnem postopku. Nižji sodišči sta kot primerljiva delavca upoštevali tista dva, ki jih je upoštevala tudi tožena stranka sama in presodili, da ocena ni bila objektivna oziroma da tožnica ni bila v enakopravnem položaju s primerljivima delavcema.

Tožena stranka tudi v tem postopku ni predložila podjetniške Kolektivne pogodbe (čeprav se v predloženih splošnih in posamičnih aktih nanjo sklicuje) niti sistemizacije delovnih mest. Ne glede na to, pa bi sodišče moralo pri presoji pravilnosti in zakonitosti ugotavljanja presežnih delavcev tudi v tem primeru ugotoviti, ali so in kateri primerljivi delavci, med katerimi bi tožena stranka lahko določila presežne delavce. Če gre za enega samega delavca na ukinjenem delovnem mestu, taka primerjava niti ni nujna. Sicer pa se v isto kategorijo uvrščajo delavci, ki delajo na takih delovnih mestih, da jih je mogoče medsebojno prerazporejati v skladu z zakonom (prvi odstavek 17. člena SKPG). Po ugotovitvah sodišča imata oba delavca, s katerima je bila tožnica primerjana, višjo stopnjo strokovne izobrazbe. To pa pomeni, da tožnica na njuni delovni mesti ne bi mogla biti razporejena, ne glede na to, da naj bi oba opravljala nekatere od administrativnih nalog, ki jih je prej opravljala tožnica.

Revizija ima prav, da je bilo ocenjevanje nepotrebno, kolikor gre res za neprimerljiva delovna mesta. Revizija tudi utemeljeno graja obrazložitev izpodbijane sodbe, da naj bi tožena stranka opredelila tožnico kot trajno presežno delavko "na podlagi aktov, o katerih je sodišče že pravnomočno odločilo v korist tožnice." Sodišče je v postopku pod opr. št. Pd 498/97 odločilo tako kot je predvsem zato, ker tožena stranka ni predložila nobenih dokazov. Večino dokazov je predložila šele v revizijskem postopku (tako na primer tudi Program razreševanja trajno presežnih delavcev).

Ker je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, ni pogojev za spremembo izpodbijane sodbe, zato je revizijsko sodišče reviziji ugodilo, razveljavilo sodbi sodišča druge in prve stopnje in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Po presoji revizijskega sodišča je tožena stranka lahko ponovno (in takoj po reintegraciji na podlagi pravnomočne sodbe v prejšnjem postopku) odločala o tem, da delo tožnice zaradi ukinitve delovnega mesta administratorja trajno ni več potrebno. Sodišče prve stopnje bo moralo v ponovnem postopku presoditi, koliko sta pri tem B. in Š. sploh lahko primerljiva delavca v tem postopku in ali sploh (še) obstajajo primerljiva delovna mesta. Šele potem bo lahko ponovno odločilo, ali je bilo prenehanje delovnega razmerja tožnice kot trajno presežne delavke zakonito ali ne.

Izrek o revizijskih stroških je v skladu s tretjim odstavkom 163. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.