Sodba II Ips 320/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-04-07

povrnitev gmotne škode - krivdna odgovornost - škoda zaradi v neurju podrtega drevesa

Sodišče druge stopnje je navedlo, da bor sam po sebi ni stvar s povečano nevarnostjo, da pa sta se toženca glede na njegovo stanje morala zavedati, da ogroža okolico in da bi se v neurju lahko podrl. Zato bi morala poskrbeti za ustrezne varnostne ukrepe, torej odstraniti drevo, kakor sta želela tožnika. Ker tega nista storila, sta kriva, da nista preprečila nastanka škode (16. člen in prvi odstavek 154. člena ZOR).

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da morata toženca plačati tožnikoma 1.406.700 tolarjev z zamudnimi obrestmi, kot so določene v zakonu in tečejo od 4.10.2001 do plačila. Odločilo je tudi o pravdnih stroških. Po pritožbi tožencev je sodišče druge stopnje razveljavilo izrek o pravdnih stroških, glede sodbe pa je zavrnilo pritožbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti sodbi pritožbenega sodišča, s katero je postala pravnomočna sodba sodišča prve stopnje, sta toženca pravočasno vložila revizijo. Uveljavljata revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlagata razveljavitev sodb obeh sodišč. Menita, da je napačno stališče drugostopenjskega sodišča, da sta toženca odgovorna za škodo, ker je šlo za mešano naključje, in da bi morala odstraniti bor in preprečiti možnost nastanka škode. Trdita, da drevo ni padlo na hišo zaradi krivdnega ravnanja tožencev, temveč zaradi hudega neurja in orkanskega vetra hitrosti 150 km/h, ki je drevo odlomilo v višini treh metrov. Ker drevo ni kazalo znakov sušenja in okoliščine niso zahtevale preventivne odstranitve drevesa, toženca nista kriva za njegovo porušenje. Tudi z ugotovljeno višino škode se ne strinjata. V pravdi sta ves čas trdila, da tožnika nista izkazala škode, ker nista specificirala dela poškodovanega objekta in pohištva. Tudi kje in kdaj je bila škoda sanirana, tožnika nista pojasnila. Od tega je odvisna višina škode, zamuda in tek zamudnih obresti. Zato je izvedenec lahko upošteval le nekakšno pavšalno škodo in samovoljno preračunaval zavarovalnino v tujo valuto. Toženca menita, da bi moral zavarovalnino preračunati na sedanjo vrednost s primerjavo rasti cen na drobno, kar sta opozarjala že med postopkom. Zato bi moralo sodišče pregledati spis zavarovalnice.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Uradni list RS, št. 36/04 - uradno prečiščeno besedilo) je bila revizija vročena tožnikoma, ki nanjo nista odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Uvodoma je treba pojasniti, da je revizija izredno pravno sredstvo in da po tretjem odstavku 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Zato je revizijsko sodišče presodilo pravilnost izpodbijanih sodb samo na podlagi dejanskih ugotovitev sodišč prve in druge stopnje, in sicer glede uporabe materialnega prava, ker toženca uveljavljata samo ta revizijski razlog.

Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da je na parceli tožencev stal kakih 80 let star bor z veliko krošnjo, da je rastel postrani in se je nagibal proti hiši tožnikov. Tožnika sta toženca opozarjala na nevarnost in sta želela podreti drevo, pri čemer sta bila celo pripravljena plačati del stroškov za rušenje, toda toženca nista privolila. Sodišči prve in druge stopnje sta torej ugotovili, da stanje drevesa ni bilo normalno in da toženca nista ravnala dovolj skrbno. Zato je pravilen zaključek, da sta odgovorna za škodo, ki jo je povzročilo drevo, ko se je v nevihti odlomilo. Sodišče prve stopnje je pravilno zapisalo, da se ne moreta sklicevati na višjo silo, saj neurje ni bil zunanji dogodek, ki ga ni bilo mogoče pričakovati in da porušenja bora ni bilo mogoče pričakovati, se mu izogniti ali ga odvrniti (prvi odstavek 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, ZOR, Uradni list SFRJ, št. 29/78 - 57/89). Sodišče druge stopnje je pravilneje navedlo, da bor sam po sebi ni stvar s povečano nevarnostjo, da pa sta se toženca glede na njegovo stanje morala zavedati, da ogroža okolico in da bi se v neurju lahko podrl. Zato bi morala poskrbeti za ustrezne varnostne ukrepe, torej odstraniti drevo, kakor sta želela tožnika. Ker tega nista storila, sta kriva, da nista preprečila nastanka škode (16. člen in prvi odstavek 154. člena ZOR).

Sodišči prve in druge stopnje sta se na podlagi izvedenih dokazov (tudi spisov zavarovalnice) prepričali, da je škoda nastala in da sta jo toženca samo delno sanirala. Zato sta pravilno uporabili drugi odstavek 189. člena ZOR in ugotavljali ustrezno povračilo škode po cenah ob izdaji sodne odločbe in sta odtlej tudi priznali tek zakonskih zamudnih obresti. To je sodišče druge stopnje obširno in razumljivo pojasnilo v drugem odstavku na peti strani utemeljitve sodbe. Pravilna je tudi razlaga, da uporaba valutne klavzule, ki jo je uporabil izvedenec, ni izključena, ker je do 1.1.2002 še obstajala nemška marka. Obseg škode izhaja iz več listin v spisu in je podrobno naveden zlasti v spisih zavarovalnice, zato je izvedenec lahko ugotovil odstotek zmanjšanja vrednosti hiše tožnikov.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, in ne razlogi, na katere mora paziti sodišče po uradni dolžnosti. Zato je na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo neutemeljeno revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.