Sodba VIII Ips 82/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2005-10-25

Čeprav je res, da delovno dovoljenje izrecno ni določeno kot pogoj za priznanje pravice do nadomestila po 123. členu ZPIZ niti po kakšnem drugem členu tega zakona, ne gre prezreti, da je možno delovnemu invalidu to pravico priznati samo pod pogojem iz drugega odstavka 188. člena ZPIZ, ki določa, da se nadomestila plače nezaposlenim zavarovancem izplačujejo za mesece, v katerih so se redno javljali zavodu za zaposlovanje in za mesece, v katerih se niso mogli javiti iz opravičljivih razlogov. Ker je po ugotovitvah v postopku, v skladu z določbo 69. člena zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (ZZZPB - Uradni list RS, št. 5/91 in nadalj.) bilo ugotovljeno, da tožnik ni mogel biti prijavljen na zavodu kot brezposelna oseba (ker ni imel delovnega dovoljenja, niti brez dovoljenja ni mogel biti iskalec zaposlitve), se revident zavodu ni imel več kaj javljati, zato tudi ni bilo pogojev, določenih v zakonu, da bi se mu izplačevalo sporno nadomestilo plače.

Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da se razveljavita odločbi tožene stranke št. I-4064304 z dne 17.10.2000 in z dne 20.7.2000 in da se mu prizna pravica do nadomestila plače za čas čakanja na ustrezno zaposlitev oziroma zaposlitev na drugem ustreznem delu, ker je ugotovilo, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje te pravice.

Drugostopenjsko sodišče je zavrnilo pritožbo tožnika zoper prvostopenjsko sodbo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navajal je, da je invalid III. kategorije in da je s 23. leti delovne dobe v Sloveniji upravičen do nadomestila, čeprav ni imel veljavnega delovnega dovoljenja. Tožnik ni bil obravnavan enakopravno z ostalimi invalidi, pri čemer je dejstvo, da je izgubil zaposlitev ne zato, ker ne bi imel delovnega dovoljenja, ampak iz zdravstvenih razlogov. Če bi delal, bi si uredil delovno dovoljenje, tako pa je bil prepričan, da ga ne potrebuje. Zato je predlagal, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št 26/99 in nadalj) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizjo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (določba 371. člena ZPP).

Revizijsko navajanje zmotne uporabe materialnega prava glede na ugotovljeno dejansko stanje ni utemeljeno.

Iz ugotovljenega dejanskega stanja izhaja, da je bil tožnik z odločbo tožene stranke z dne 8.4.1998 razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic poklicne bolezni, in da mu je bila priznana pravica do zaposlitve na drugem ustreznem delu od 9.3.1998 dalje. Tožniku je delovno razmerje prenehalo 14.2.1998 zaradi poteka delovnega dovoljenja za določen čas. Tožnik je bil nato v bolniškem staležu do 8.6.1998, od 9.6.1998 do 8.6.2000 pa je prejemal kot brezposlena oseba denarno nadomestilo od pristojnega zavoda. Dne 13.2.2003 je tožnik pridobil osebno delovno dovoljenje za nedoločen čas.

Glede na ugotovljeno dejansko stanje je pravna podlaga za priznanje pravice do nadomestila plače v določbi 123. člena zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ - Uradni list RS, št. 12/92 in nadalj). Ta v prvem odstavku omogoča priznanje pravice do nadomestila plače za čas čakanja na razporeditev oziroma zaposlitev na drugem ustreznem delu delovnemu invalidu II. in III. kategorije invalidnosti, ki mu je bila priznana pravica do razporeditve oziroma zaposlitve na drugem ustreznem delu oziroma do dela s skrajšanim delovnim časom, če mu to delo ni bilo zagotovljeno. V drugem odstavku istega člena je določba, da invalidom ta pravica pripada, če se v roku 30 dni po dokončnosti odločbe o priznanju pravice do zaposlitve na drugem ustreznem delu oziroma do dela s skrajšanim delovnim časom prijavijo zavodu za zaposlovanje.

Sodišče je zavrnitev zahtevka razlogovalo s tem, da tožnik ni imel veljavnega delovnega dovoljenja, kot ga je predvideval zakon o zaposlovanju tujcev (Uradni list RS, št. 33/92 in nadalj.), ki je veljal in se je uporabljal do 31.12.2000, in zato za priznanje pravice do nadomestila plače ni izpolnjeval zahtevanih pogojev.

Čeprav je res, da delovno dovoljenje izrecno ni določeno kot pogoj za priznanje pravice do nadomestila po 123. členu ZPIZ niti po kakšnem drugem členu tega zakona, ne gre prezreti, da je možno delovnemu invalidu to pravico priznati samo pod pogojem iz drugega odstavka 188. člena ZPIZ, ki določa, da se nadomestila plače nezaposlenim zavarovancem izplačujejo za mesece, v katerih so se redno javljali zavodu za zaposlovanje in za mesece, v katerih se niso mogli javiti iz opravičljivih razlogov. Ker je po ugotovitvah v postopku, v skladu z določbo 69. člena zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (ZZZPB - Uradni list RS, št. 5/91 in nadalj.) bilo ugotovljeno, da tožnik ni mogel biti prijavljen na zavodu kot brezposelna oseba (ker ni imel delovnega dovoljenja, niti brez dovoljenja ni mogel biti iskalec zaposlitve), se revident zavodu ni imel več kaj javljati, zato tudi ni bilo pogojev, določenih v zakonu, da bi se mu izplačevalo sporno nadomestilo plače.

Sodišče ni ugotovilo, da bi bil tožnik kakorkoli neenakopravno obravnavan. Pravice iz invalidskega zavarovanja niso vezane samo na doseženo pokojninsko dobo, ampak so vezane tudi na izpolnjevanje določenih pogojev, ki jih določa zakon. V primeru, da ti pogoji niso izpolnjeni, pravice ni mogoče priznati. Za priznanje pravice do denarnega nadomestila za čas čakanja na razporeditev oziroma zaposlitev na drugem ustreznem delu je predpisana kot pogoj za priznanje pravice prijava na zavod za zaposlovanje, za izplačevanje denarnega nadomestila pa redno javljanje na zavodu. Ta pogoj je brez težav mogoče doseči slovenskim državljanom, tujci pa morajo za to, da ga lahko dosežejo, imeti veljavno delovno dovoljenje. To ne pomeni različnega obravnavanja, ampak pomeni, da tujec brez dovoljenja za delo v Sloveniji ne more in ne sme biti zaposlen, zato tudi ne more čakati na zaposlitev, ker te brez delovnega dovoljenja ne more dobiti. In to je tudi razlog, zakaj ne more dobiti pravice do nadomestila za čas čakanja na zaposlitev na drugem ustreznem delu.

Zato tudi revizijsko sodišče zaključuje, da je bila zavrnitev tožnikovega tožbenega zahtevka materialnopravno pravilna in ni utemeljen uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava.

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče v skladu z določbo 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.