Sodba II Ips 103/2005
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-10-19

objektivna in krivdna odgovornost voznika motornega vozila - prometna nesreča - prečkanje ceste - oprostitev odgovornosti - ravnanje oškodovanca - prispevek pešca - povrnitev nepremoženjske škode - pravična denarna odškodnina - telesne bolečine

Ugotovljeni potek nesreče utemeljuje materialno pravno presojo o tožnikovem prispevku k nastanku škode v višini 25 %. Tožnik je že v tožbi navedel, da so bili na pločniku parkirani avtomobili, ki so zmanjševali preglednost. Taka je bila tudi ugotovitev izvedenca, ki je poudaril, da vozniki na obeh pločnikih parkirajo avtomobile, kar bistveno zmanjšuje preglednost pešcem. Take prometne razmere pa so pešcu, ki je nameraval prečkati vozišče, čeprav tam ni prehoda za pešce, narekovale posebno pazljivost tako pred začetkom prečkanja kot tudi med samim prečkanjem.

Presoja pravične denarne odškodnine za telesne bolečine.

Tožnik se je poškodoval 15.12.1993, ko ga je pri prečkanju ceste z avtomobilom zadel toženkin zavarovalec. Od toženke je zahteval plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo: za telesne bolečine in neugodnosti 2.500.000 SIT, za strah 700.000 SIT in za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 4.600.000 SIT. Skupni znesek 7.800.000 SIT je zaradi svojega 10 % prispevka znižal na 7.020.000 SIT. Sodišče prve stopnje je njegov prispevek ocenilo na 25 %, odškodnino pa je odmerilo za prvo obliko škode na 800.000 SIT, za drugo na 300.000 SIT in za tretjo na 4.000.000 SIT. Skupni znesek 5.100.000 SIT je znižalo za 25 % in toženki naložilo v plačilo 3.825.000 SIT in sorazmeren del pravdnih stroškov.

Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi delno ugodilo in odmero za telesne bolečnine zvišalo na 1.200.000 SIT, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti pa na 4.500.000 SIT. Glede odmere za strah in glede ocene tožnikovega prispevka se je strinjalo z razlogi in odločitvijo prvostopenjskega sodišča. Zato je njegovo sodbo delno spremenilo tako, da je (upoštevaje skupno novo odmero 6.000.000 SIT in 25 % prispevek)toženki naložilo v plačilo 4.500.000 SIT in ustrezen del pravdnih stroškov, v ostalem pa je tožnikovo pritožbo zavrnilo in v še izpodbijanem delu potrdilo prvostopenjsko sodbo.

Tožnik v pravočasni reviziji proti drugostopenjski sodbi uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo obeh sodb. Graja predvsem zaključek o prispevku k prometni nesreči in zatrjuje, da ta ni dokazan. Zmoten je zaključek, da je razlog za soprispevek dejstvo, da se tožnik na kritičnem mestu ni dovolj prepričal, ali lahko varno prečka cesto, poleg tega ni razlogov, zakaj prav 25 %. Izvedenec je navedel le dolžnost pešca, ne pa, da tožnik tega ni storil. Vzrok nesreče je v hitrosti voznika preko dovoljenih 60 km/h. Tožnik je do trenutka trčenja prehodil že več kot polovico zavarovančevega voznega pasu. Tudi priča je potrdila, da sta se s tožnikom pred prečkanjem prepričala, ali lahko to varno storita, in še navedla, da bi avto zadel tudi njega, če ne bi odskočil. Nobeden od njiju ni videl voznika, preden sta stopila na cesto, ko pa sta bila v voznikovem vidnem dosegu, je bilo prepozno reagirati z vračanjem. Res tožnik ni odskočil tako kot priča, vendar je težko od pešca v smrtnem strahu pričakovati razumno reakcijo, ki bi presegla povprečno možnost skrbnega pešca.

Poleg odločitve o prispevku tožnik izpodbija še zavrnilni del zahtevane odškodnine za telesne bolečine in nevšečnosti. Pri tem opozarja zlasti na bodočo škodo zaradi postravmatskega glavobola, na vremenske bolečine zaradi poškodbe kolena in glavice desne koželjnice ter na telesne bolečine ob vsakem epileptičnem napadu. Omenja tudi številne nevšečnosti med zdravljenjem in stalno jemanje tablet zaradi epilepsije.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženki, ki nanjo ni odgovorila (375. člen Zakona o pravdnem postopku; ZPP).

Ugotovljeni potek nesreče, ki sodi v dejansko podlago obeh sodb in zato v revizijskem postopku ni izpodbojen (tretji odstavek 370. člena ZPP), tudi po mnenju revizijskega sodišča utemeljuje materialno pravno presojo o tožnikovem prispevku k nastanku škode v višini 25 % (tretji odstavek 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih; ZOR). Tožnik je že v tožbi navedel, da so bili na pločniku parkirani avtomobili, ki so zmanjševali preglednost. Taka je bila tudi ugotovitev izvedenca, ki je poudaril, da vozniki na obeh pločnikih parkirajo avtomobile, kar bistveno zmanjšuje preglednost pešcem (razlogi prvostopenjske sodbe na četrti strani). Take prometne razmere pa so pešcu, ki je nameraval prečkati vozišče, čeprav tam ni prehoda za pešce, narekovale posebno pazljivost tako pred začetkom prečkanja kot tudi med samim prečkanjem. Iz dejanskih ugotovitev obeh sodb izhaja, da se je pešec, ki je hodil ob tožniku in je bil bližje zavarovancu toženke, uspel umakniti, tožnik pa ne. Tudi če bi bilo tožnikovo reakcijo na bližajoči se avtomobil pripisati smrtnemu strahu, kot navaja tožnik v reviziji (čeprav se nesreče zaradi poškodb glave ne spominja), še vedno ostane premajhna pazljivost pred začetkom prečkanja, in sicer kljub ugotovljeni posebni okoliščini o bistveni zmanjšani preglednosti za pešce zaradi na pločniku parkiranih avtomobilov. Zato so materialnopravni pravilni razlogi obeh sodišč, da bi se tožnik moral prepričati o varnem prehodu, preden je stopil na samo vozišče, in da zato znaša njegov prispevek 25 %.

Materialno pravno zmotna pa so tudi nadaljnja revizijska izvajanja, da se objektivno odgovorni voznik, ki je hkrati tudi krivdno odgovoren, ne more (delno) ekskulpirati z ravnanjem oškodovanca. Delna ekskulpacija odgovorne osebe je mogoča tako pri objektivno odgovornemu kot tudi pri subjektivno odgovornemu povzročitelju škode (tretji odstavek 177. člena in prvi odstavek 192. člena ZOR). Če je objektivno odgovorna oseba hkrati tudi subjektivno odgovorna, pa ta okoliščina lahko vpliva na drugačno porazdelitev deležev. Revizijsko sodišče še ugotavlja, da nekatere od revizijskih trditev nakazujejo na stališče, da tožniku ni mogoče pripisati nobenega prispevka. Zato še dodaja, da je tožnik sam v postopku na prvi stopnji priznal svoj prispevek v višini 10 % in tej okoliščini prilagodil tudi svoj tožbeni zahtevek.

Tožnik je bil v času nesreče star 53 let in je po poklicu steklar. Diagnoza tožnikovih poškodb se je glasila: udarnina možganov, krvavitev med mehke možganske opne, zlom glavice desne fibule, ruptura zadajšnjega križnega ligamenta desnega kolena, odrgnine na levem licu ter petem prstu na levi roki. Zaradi možganske poškodbe so bili kritični prvi dnevi tožnikove hospitalizacije, po umiritvi pa so zdravniki lahko prešli na operacijo zlomljene glavice desne fibule. Med nevšečnostmi sta sodišči poudarili bolnišnično zdravljenje, fizikalno terapijo, številne preglede in bolniški stalež. Osem mesecev po nesreči je tožnik doživel prvi epileptični napad, ki so ga pripisali možganski poškodbi, od takrat mora jemati zdravila proti epilepsiji, vendar po nekaj letih v zmanjšani dozi. Obseg in intenzivnost samih telesnih bolečin sta podrobneje razvidna iz razlogov na peti in šesti strani prvostopenjske sodbe. Med njimi so omenjene tudi takoimenovane vremenske bolečine, ki sodijo v bodočo škodo. Revizijsko sodišče tistih revizijskih trditev, ki so izven obsega navedenih razlogov prvostopenjske sodbe, ne more upoštevati zaradi že omenjene prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP. Zato tudi na revizijsko trditev o telesnih bolečinah ob vsakokratnem epileptičnem napadu odgovarja, da je bil doslej kljub poteku več let od nesreče ugotovljen le en epileptični napad.

Pravna podlaga za prisojo pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo je v določbah 200. in 203. člena ZOR. Po merilih iz navedenih zakonskih določb je treba pri odločanju o odškodnini vsako škodo konkretizirati in individualizirati, ugotoviti torej objektivni obseg škode pri konkretnem oškodovancu ter upoštevati tudi njegove posebne okoliščine, na drugi strani pa tudi širše okvire, ki se odražajo ob primerjanju posameznih škod in zanje prisojenih odškodnin. Revizijsko sodišče ugotavlja, da je pritožbeno sodišče z delnim zvišanjem odškodnine za telesne bolečine pravilno upoštevalo vse navedene okoliščine tako glede prestane kot tudi bodoče nepremoženjske škode. Tudi revizijsko sodišče je opravilo primerjavo s prisojo odškodnin v primerljivih odškodninskih zadevah. Pri tem je ugotovilo, da je revizijsko sporna odmera odškodnine za telesne bolečine primerno uvrščena v okvir prisoje v primerljivih zadevah. Glede na razmere v času izdaje prvostopenjske sodbe pomeni namreč odmera 1.200.000 SIT za to obliko škode dobrih 9 plač (odmera 6.000.000 SIT za vse oblike pa dobrih 45 plač). Revizijsko vztrajanje pri vseh zahtevanih 2.500.000 SIT (ali 19 povprečnih plač) je neutemeljeno, saj bi taka odmera znatno odstopala navzgor.

Zato je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo tožnikovo neutemeljeno revizijo, z njo pa tudi njegove priglašene revizijske stroške (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.