Sodba III Ips 72/2006
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-12-06

izvajanje pravic manjšin - financiranje dvojezičnosti - zagotavljanje sredstev iz državnega proračuna

Sedmi odstavek 26. člena ZFO daje občini pravno podlago za zahtevek za financiranje dvojezičnosti in za izvajanje ustavnih pravic obeh manjšin. Občina je tista, ki mora utemeljiti, zakaj je potreben znesek, ki ga zahteva, in zatrjevana dejstva po potrebi dokazati.

Dejansko stanje 1. Tožeča stranka je občina na dvojezičnem območju. Za uresničevanje manjšinskih pravic v letu 1999 je v svojem proračunu namenila določen denarni znesek. Del tega zneska je Republika Slovenija kot tožena stranka sicer poravnala, del pa ne. Razliko je zahtevala tožeča stranka s tožbo. V postopku je dokazala le, kolikšen je bil načrtovani znesek za financiranje dvojezičnosti in za izvajanje ustavnih pravic italijanske manjšine.

2. Okrožno sodišče je tožbeni zahtevek zavrnilo. Višje sodišče je sodbo okrožnega sodišča potrdilo. Z revizijo skuša tožeča stranka doseči spremembo sodbe višjega sodišča tako, da bi bilo ugodeno njenemu tožbenemu zahtevku.

3. Revizija ni utemeljena in se zavrne (378. člena ZPP).

Razlogi 4. Višje sodišče je v svoji sodbi zavzelo stališče, da 7. odstavek 26. člena Zakona o financiranju občin (Uradni list RS, št. 80/1994; odločba je oprta na besedilo, kot ga je ZFO dobil z Zakonom o spremembah in dopolnitvah Zakona o financiranju občin ŠZFO-AĆ, Ur. l. RS, št. 56/1998 z dne 7.8.1998) ne vsebuje konkretne zaveze, kolikšen denarni znesek je treba iz državnega proračuna zagotoviti posameznim občinam na dvojezičnih območjih. Ista določba naj bi tudi ne opredeljevala meril, na temelju katerih bi bilo mogoče znesek vsaj opredeliti. Zaveza Republike Slovenije do tožeče občine nastane po mnenju višjega sodišča šele s sprejetjem državnega proračuna. Odločilnega pomena zato ni moglo biti, koliko denarja bi tožeča stranka po svojem mnenju potrebovala. Ker je državni proračun zakon, naj bi zoper njega ne bilo mogoče doseči sodnega varstva niti v upravnem sporu niti v pravdnem postopku.

5. Revidentka v bistvenem delu svoje revizije meni, da izhaja obveznost države, da namenja denar za uresničevanje manjšinskih pravic že iz 5. in 64. člena Ustave. Tožena stranka bi morala že na temelju sedmega odstavka 26. člena ZFO zagotoviti sredstva za financiranje dvojezičnosti.

6. Višje sodišče se je v svoji utemeljitvi sklicevalo tudi na Zakon o javnih financah. Vendar pa navedeni zakon ne more biti uporabljen kot podlaga za odločitev v tej zadevi, saj je bil sprejet in objavljen šele v letu 1999 (Ur. l. RS, št. 79/1999, uveljavitev 15.10.1999). Zahtevek tožeče stranke se nanaša prav na sredstva za financiranje dvojezičnosti in za izvajanje ustavnih pravic italijanske manjšine za leto 1999, torej na obdobje, na katerega se ZJF glede na dan uveljavitve in glede na svojo vsebino ni nanašal.

7. Revizijsko sodišče se ne strinja z višjim sodiščem, da sedmi odstavek 26. člena ZFO "zavezuje državo le na načelni ravni, saj ne vsebuje konkretne zaveze". Sedmi odstavek 26. člena ZFO vsebuje zavezo države, da zagotovi občinam na dvojezičnem območju iz državnega proračuna sredstva za financiranje dvojezičnosti in za izvajanje ustavnih pravic obeh manjšin. S tem je zakonodajalec konkretiziral svoje obveznosti do občin, na katerih ozemlju živita obe manjšini. Posredno je s tem omogočil varstvo manjšin, ki je sicer opredeljeno v drugem stavku prvega odstavka 5. člena in 64. členu Ustave Republike Slovenije.

Občine so torej na temelju sedmega odstavka 26. člena ZFO upravičene od države zahtevati plačilo za financiranje dvojezičnosti in za izvajanje ustavnih pravic italijanske in madžarske manjšine. Vendar pa ZFO ni postavil nobenih konkretnih meril glede zneska, ki ga lahko zahteva posamezna občina. Zahteva se torej lahko le nadomestilo potrebnih izdatkov, ki nastanejo v korist obeh manjšin.

8. Kljub temu, da je višje sodišče oprlo sodbo na napačno razloženi sedmi odstavek 26. člena ZFO, je njegova odločitev pravilna, čeprav iz drugih razlogov. Tožeča stranka je sicer v sedmem odstavku 26. člena ZFO imela pravno podlago za svoj zahtevek, kot je pravilno menila v reviziji. Zahtevek pa je bil omejen na sredstva za financiranje dvojezičnosti in za izvajanje ustavnih pravic. Tožeča stranka bi torej morala dokazati, ali je bil takšen znesek, kot ga je zahtevala, potreben za opravljanje prej naštetih dveh nalog. Le če bi tožeča stranka zatrjevala ustrezna dejstva in jih po potrebi dokazala, bi sodišče sploh lahko preizkusilo utemeljenost zahtevka. Dejstev v navedeno smer tožeča stranka ni niti zatrjevala. Navedla je namreč le načrtovani znesek porabe. Dokaz o utemeljenosti zahtevka ji torej ni uspel, čeprav je sama nosila dokazno breme zanj (212. člen ZPP). Zato njen zahtevek ni utemeljen.

9. Tožeča stranka je napadla mnenje višjega sodišča, da za odločanje v tej zadevi ni pristojno sodišče s splošno pristojnostjo. S tem je revident smiselno uveljavljal kršitev določb pravdnega postopka.

Višje sodišče je obrazložilo, da bi bilo za odločanje po njegovem mnenju pristojno Upravno sodišče. Ker pa je v resnici odločalo sodišče splošne pristojnosti, je bila po mnenju višjega sodišča kršena 4. točka drugega odstavka 339. člena ZPP. Vendar je v obrazložitvi pritožbene sodbe pojasnilo, da kršitve ni upoštevalo, ker je ni nihče uveljavljal, in ker ne gre za kršitev, na katero pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP).

Bistvena kršitev postopka je podana le, če kršitev lahko vpliva na zakonitost in pravilnost sodbe (2. točka prvega odstavka 370. člena ZPP v povezavi s 339. členom ZPP). S svojim mnenjem višje sodišče že zato ni povzročilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ker njegovo mnenje, kot je samo povedalo, ni vplivalo na odločitev v zadevi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.