Sodba II Ips 697/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2006-12-14

OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

razlaga pogodbe - pogodbena volja strank - skupen namen pogodbenih strank - dokazovanje - navedba dejstev - splošno znana dejstva - trditveno breme

Pogodbe in drugi pravni posli avtonomnega pravnega urejanja se od splošnih oziroma posamičnih (oblastvenih) pravnih aktov razlikujejo po tem, da stranki posameznega pravnega posla z njim izrazita voljo, ki je vsebina tega pravnega posla, z namenom zase povzročiti nastop pravnih posledic. Vsebino konkretnih in posamičnih pravil, ki sta jih pogodbeni stranki določili s sklenitvijo pogodbe, lahko sodišče zato ugotovi samo po pravilih, po katerih ugotavlja druga (pravno pomembna) sporna dejstva. Ugotavljanje vsebine pogodbe ima torej značilnosti ugotavljanja dejanskega stanja.

Oprostitev dolžnosti dokazovanja notornih dejstev (četrti odstavek 214. člena ZPP) stranke ne more razbremeniti, da v skladu z razpravnim načelom (7. člen ZPP) navede vsa dejstva (torej tudi notorna), na katere opira svoje zahtevke in ugovore.

Sodišče prve stopnje je v drugem sojenju zavrnilo primarni tožbeni zahtevek na ugotovitev, da je izvršba, dovoljena s sklepom Okrajnega sodišča v Ljubljani z dne 25.1.2001, opr. št. In 2000/00375, dopustna le glede izterjave dveh obrokov posojila, ki jih določa 2. člen sporazuma o zavarovanju denarne terjatve z dne 28.6.1999, to je glede obroka, zapadlega 1.5.2000, v znesku tolarske protivrednosti 549,64 EUR po srednjem tečaju BS na dan plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.5.2000 do plačila, glede obroka, zapadlega 1.6.2000, v znesku tolarske protivrednosti 549,64 EUR po srednjem tečaju BS na dan plačila z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1.6.2000 do plačila in glede zakonskih zamudnih obresti od posameznih, z zamudo plačanih obrokov posojila. Zavrnilo je tudi podrejeni tožbeni zahtevek na ugotovitev nedopustnosti sporne izvršbe glede izterjave glavnice 2.595.294 SIT in zakonskih zamudnih obresti od glavnice od 21.11.2000 do plačila. Tožeči stranki je še naložilo, da mora toženi stranki povrniti 296.750 SIT pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 30.3.2004 do plačila. Ocenilo je, da sta se pravdni stranki dogovorili za neposredno izvršljivost vseh določb posojilne pogodbe št.7-127/99 z dne 24.6.1999, vključno z določilom, da ob razdrtju pogodbe v plačilo zapadejo tudi obroki, ki bi sicer mesečno dospevali od 24.3.2000 do 1.7.2003.

Pritožbeno sodišče je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Soglašalo je s stališčem sodišča prve stopnje, da je bil skupen namen pogodbenih strank, da pogoji oziroma določbe posojilne pogodbe z dne 24.6.1999 postanejo del sporazuma o zavarovanju denarne terjatve z dne 28.6.1999.

Zoper to sodbo je tožeča stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču očita, da je zmotno uporabilo interpretacijska pravila iz 99. do 102. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Ur. l. SFRJ, št. 29/78 in nasl., ZOR). Stališče, da je posojilno pogodbo z dne 24.6.1999 mogoče v celoti šteti za sestavni del sporazuma z dne 28.6.1999, je nepravilno. Enako velja glede zaključka, da je bil skupni namen pogodbenikov, da je neposredno izvršljivo tudi pogodbeno določilo o takojšnji zapadlosti vseh bodočih obrokov posojila. Postavlja se vprašanje, ali sporazum glede vprašanja, v kolikšnem obsegu je neposredno izvršljiv, sploh terja razlago po drugem odstavku 99. člena ZOR ali pa se je mogoče v zadostni meri opreti že na določilo prvega odstavka 99. člena ZOR, po katerem se določila pogodbe uporabljajo, kot se glasijo. V 1. členu sporazuma je jasno določeno, da je posojilna pogodba le njegova priloga, ne pa njegov sestavni del. Nižji sodišči tako za uporabo drugega odstavka 99. člena ZOR nista imeli ustreznega pooblastila. Notarski zapis je lahko izvršilni naslov le v primeru, če je v njem določena obveznost nekaj storiti ali dopustiti. Takšna obveznost mora biti zapisana v samem notarskem zapisu, upoštevajoč pri tem tudi določilo prvega odstavka 21. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Ur. l. RS, št. 44/06 - ur. p. b., 115/06, ZIZ). Če pa je uporaba drugega odstavka 99. člena ZOR dopustna, bi morali sodišči spoštovati načelo enake vrednosti dajatev. Opreti bi se morali tudi na določilo 100. člena ZOR, čeprav tožeča stranka ni zatrjevala, da so bile listine pripravljene in predlagane s strani tožene stranke.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Določilo 1. člena sporazuma z dne 28.6.1999, ki ga revizijsko sodišče zaradi njegove pomembnosti povzema, se glasi: "Stranke sporazuma ugotavljajo, da na podlagi posojilne pogodbe št. 7-127/99, sklenjene 24.6.1999, ki je priloga tega zapisa, obstoji terjatev upnika do dolžnika v višini 2.981.400 SIT, kar po srednjem tečaju Banke Slovenije na dan 24.6.1999 znaša 30.000 DEM oziroma 15.338,79 EUR oziroma 15.816,45 USD, pri čemer je dogovorjeno obrestna mera ob sklenitvi pogodbe 18 % letno, drugi pogoji pa so razvidni iz posojilne pogodbe, ki je priloga tega sporazuma." Citirano določilo je sporno, saj mu pravdni stranki pripisujeta različen pomen: medtem ko tožena stranka trdi, da sta sporazum z dne 28.6.1999 in pogodba z dne 24.6.1999 celota, tožeča stranka to zanika. Tožeča stranka zato nima prav, ko poudarja, da je sporno besedilo jasno in ga ni treba razlagati, ampak le uporabiti, kot se glasi (prvi odstavek 99. člena ZOR). Na podlagi besedne (jezikovne) razlage, katere namen je rekonstrukcija besednega pomena pravnega pravila v skladu z besedoslovnimi, slovničnimi in stilističnimi pravili jezika, je mogoče skleniti, da ima sporno pogodbeno določilo dva možna besedna pomena, in sicer prvega, da so vsi pogoji in določbe posojilne pogodbe sestavni del sporazuma, in drugega, da velja le tisto, kar je zapisano oziroma izrecno določeno v sporazumu. Ker je torej določilo iz prvega člena sporazuma sporno in nejasno, sta nižji sodišči ravnali pravilno, ko sta se pri njegovi razlagi oprli na drugi odstavek 99. člena ZOR.

V skladu z namensko razlago je treba sporna pogodbena določila razumeti tako, kot ustreza skupnemu namenu pogodbenikov, zaradi katerega sta sklenila pogodbo (drugi odstavek 99. člena ZOR). Za splošna in abstraktna pravila je značilno, da se nanašajo na nedoločeno število pravnih naslovljencev in določajo, kako naj se vedejo in ravnajo, če se znajdejo v ustreznih vnaprej opredeljenih ali vsaj nakazanih dejanskih okoliščinah. Pogodbe in drugi pravni posli avtonomnega pravnega urejanja se od splošnih oziroma posamičnih (oblastvenih) pravnih aktov razlikujejo po tem, da stranki posameznega pravnega posla z njim izrazita voljo, ki je vsebina tega pravnega posla, z namenom zase povzročiti nastop pravnih posledic. Vsebino konkretnih in posamičnih pravil, ki sta jih pogodbeni stranki določili s sklenitvijo pogodbe, lahko sodišče zato ugotovi samo po pravilih, po katerih ugotavlja druga (pravno pomembna) sporna dejstva. Ugotavljanje vsebine pogodbe ima torej značilnosti ugotavljanja dejanskega stanja. V skladu s tretjim odstavkom 370. člena ZPP so revizijsko sodišče in stranki vezani na dejansko podlago, ki izhaja iz razlogov sodb sodišč prve in druge stopnje, zato razloga napačne oziroma nepopolne ugotovitve dejanskega stanja z izrednim pravnim sredstvom ni mogoče uveljavljati. Revizijske navedbe, ki so po vsebini polemika z dejanskim zaključkom, da vsi pogoji iz posojilne pogodbe z dne 24.6.1999 postanejo del sporazuma z dne 28.6.1999, so zato neupoštevne in ne zahtevajo podrobnejšega odgovora.

Če so pogoji posojilne pogodbe z dne 24.6.1999 sestavni del sporazuma z dne 28.6.1999, je takšen izvršilni naslov (primerjaj z 2. točko drugega odstavka 17. člena ZIZ) popoln, neposredno pa niso izvršljive le dolžničine obveznosti iz sporazuma z dne 28.6.1999, ampak tudi iz posojilne pogodbe z dne 24.6.1999. Ker je izvršilni naslov individualiziran v subjektivnem in objektivnem pogledu, ustreza vsem merilom iz prvega odstavka 21. člena ZIZ.

Kar zadeva ugovor, da bi morali nižji sodišči pri razlagi spornih pogodbenih določil uporabiti 100. člen ZOR, revizijskemu sodišču ne preostane drugega, kot da ponovi v sodbi sodišča druge stopnje izraženo stališče o prekluziji trditev tožeče stranke v smeri dejanske okoliščine, da je bila pogodba sklenjena po vnaprej natisnjeni vsebini oziroma pripravljena in predlagana s strani tožene stranke. Izhajajoč iz pravnega standarda "splošno znanega dejstva", je problematično že pravno naziranje tožeče stranke, da je notorno, "da posojilne pogodbe in listine, namenjene zavarovanju s posojilno pogodbo določenih terjatev, v celoti pripravljajo posojilodajalci". Predvsem pa velja, da oprostitev dolžnosti dokazovanja notornih dejstev (četrti odstavek 214. člena ZPP) stranke ne more razbremeniti, da v skladu z razpravnim načelom (7. člen ZPP) navede vsa dejstva (torej tudi notorna), na katere opira svoje zahtevke in ugovore.

Vprašanje domnevne kršitve načela enake vrednosti dajatev (15.člen ZOR) se nanaša na pravno pravilnost izvršilnega naslova. Upoštevajoč načelo stroge formalne legalitete, ki velja v izvršilnem postopku, ne more predstavljati ugovornega razloga v izvršilnem postopku niti ni z njim mogoče uspešno utemeljevati tožbe zaradi nedopustnosti izvršbe.

Revizijsko sodišče je tožničino neutemeljeno revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

ZOR člen 15, 99, 99/1, 99/2, 100.ZIZ člen 17, 17/2-2, 21.ZPP člen 214, 214/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.