Sodba VIII Ips 313/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-10-21

presežni delavci - ustrezna odpravnina - soglasje k znižanju odpravnine

Kadar iz dogovora ne bo povsem jasno, da je delavec izrecno pristal na odpravnino, ki je manjša kot bi bila odpravnina po 36f. členu ZDR (1990), je s pojmom "ustrezna odpravnina" mogoče razumeti le odpravnino po 36f. členu ZDR (1990). Taka odpravnina je namreč minimum, ki jo zakon zagotavlja presežnim delavcem zaradi prenehanja delovnega razmerja iz tega razloga.

Tožnici je prenehalo delovno razmerje kot trajno presežni delavki. Tožnica je podpisala listino o soglasju k prenehanju delovnega razmerja, ne pa tudi soglasja za odpravnino v drugačni višini, kakor ji gre po zakonu. Sodišče prve stopnje je zato odločilo, da ji je tožena stranka dolžna izplačati razliko do odpravnine, kot ji gre na podlagi 36f. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)).

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje tudi ni kršilo pravil postopka, ko je odločilo o plačilu zamudnih obresti, čeprav ga je tožnica postavila v kasneje vloženi pripravljalni vlogi. Tožena stranka takšni spremembi ni nasprotovala.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je tožnica podpisala soglasje k prenehanju delovnega razmerja in ob tem tudi soglasje za izplačilo odpravnine v dogovorjeni višini. Zakonska določba, da lahko starejšemu delavcu preneha delovno razmerje le, če se mu z njegovim soglasjem izplača ustrezna in ne zakonsko določena odpravnina, daje podlago za to, da se delavec in delodajalec dogovorita o odpravnini. Ker se delavec lahko odpove odpravnini v celoti, se ji lahko odpove tudi delno. Nepravilno je tudi stališče drugostopnega sodišča v delu, ki se nanaša na obresti. Tožena stranka je na prvi glavni obravnavi po prejemu vloge z razširitvijo tožbenega zahtevka tudi na zamudne obresti, jasno navedla, da s tako spremembo tožbe ne soglaša. S tem ko sta obravnavali razširjeni zahtevek, sta obe sodišči kršili pravila postopka.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in 96/2002 - ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Revizija je samostojno in izredno pravno sredstvo, ki se lahko vloži le iz točno določenih razlogov, zato lahko revizijsko sodišče upošteva le navedbe v reviziji. Tožena stranka zgolj navede kot revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ne pove pa izrecno za kršitve katerih določb ZPP naj bi šlo. V obrazložitvi revizije le navaja, da naj bi sodišče prve stopnje kršilo pravila postopka s tem, ko je obravnavalo razširjeni zahtevek, čeprav je tožena stranka razširitvi nasprotovala. Enako kršitev je storilo pritožbeno sodišče, ko je spregledalo to bistveno kršitev določb postopka pred sodiščem prve stopnje. Tožena stranka ima očitno v mislih relativno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena ZPP. Sodišči bi z odločanjem o razširjenem tožbenem zahtevku brez privolitve tožene stranke lahko kršili 185. člen ZPP (tožena stranka tega izrecno sicer ne zatrjuje). Tudi če bi taka kršitev bila podana, pa ni izpolnjen nadaljnji pogoj, da bi to lahko vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe.

Po določbi prvega odstavka 185. člena ZPP lahko sodišče kljub nasprotovanju tožene stranke dovoli spremembo tožbe, če misli, da bi bilo to smotrno za dokončno ureditev razmerja med strankama. Sodišče prve stopnje je s sklepom na obravnavi dne 4. 12. 2001 dovolilo spremembo tožbe, ni pa ne v zapisniku ne v sodbi posebej navedlo razlogov za to. Zamudne obresti dolguje dolžnik, ki je v zamudi z izpolnitvijo denarne obveznosti (prvi odstavek 378. člena OZ). Upnik jih praviloma zahteva v postopku, v katerem uveljavlja plačilo glavnice. Če tega ne stori ali jih celo izrecno ne zahteva, zaradi tega ne izgubi pravice, da jih kasneje vseeno zahteva s samostojno tožbo. Kadar pa upnik v že začetem postopku prvotni tožbeni zahtevek le za plačilo glavnice spremeni oziroma razširi še na plačilo zamudnih obresti, je nedvomno smotrno dovoliti tako spremembo tožbe, čeprav tožena stranka temu nasprotuje.

Bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ki jo je mogoče smiselno povzeti iz revizijskih navedb, zato ni podana. Ali je imela tožena stranka v mislih še kakšno drugo kršitev, pa revizijsko sodišče ni ugibalo.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

Po določbi tretjega odstavka 36f. člena ZDR (1990) je delodajalec dolžan presežnemu delavcu izplačati odpravnino. Obveznost plačila odpravnine je določena z zakonom in če se ji delavec izrecno ne odpove, je delodajalec prost te svoje obveznosti le v zakonsko določenih primerih: zagotovitev druge ustrezne zaposlitve ali dokup delovne dobe. Pri tem je treba upoštevati tudi določbo 36d. člena ZDR (1990) o varstvu starejših delavcev, ki jim kot presežnim delavcem lahko preneha delovno razmerje le, če se jim zagotovi socialna varnost do upokojitve: dokup zavarovalne dobe, denarno nadomestilo iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti do izpolnitve pogojev za upokojitev ali z njihovim soglasjem pravica do ustrezne odpravnine.

Tožnici je kot starejši delavki in zaradi tega posebej varovani kategoriji delavcev v postopku ugotavljanja presežnih delavcev, delovno razmerje prenehalo z njenim soglasjem (drugi odstavek 36d. člena ZDR (1990)). Tožnica je soglasje dala "ker mi bo podjetje izplačalo odpravnino v višini, kot jo zagotavlja Ministrstvo za delo ...". ZDR (1990) v 36d. členu govori o ustrezni odpravnini in se ne sklicuje izrecno na odpravnino iz 36f. člena. To sicer res pomeni, da se presežni starejši delavec in delodajalec lahko dogovorita o tem, kakšna bo v konkretnem primeru ustrezna odpravnina, torej tudi tako, da je ta taka odpravnina drugačna, kot pa bi bila odpravnina po 36f. členu. Kadar pa dogovora ne bo ali kadar iz dogovora ne bo povsem jasno, da je delavec izrecno pristal na odpravnino, ki je manjša kot bi bila odpravnina po 36f. členu ZDR (1990), je s pojmom "ustrezna odpravnina" mogoče razumeti le odpravnino po 36f. členu ZDR (1990). Taka odpravnina je namreč minimum, ki jo zakon zagotavlja presežnim delavcem zaradi prenehanja delovnega razmerja iz tega razloga.

Odpravnino je presežnim delavcem dolžan izplačati delodajalec. Kako oziroma iz kakšnih virov bo zagotovil sredstva za izplačilo, na njegovo obveznost ne vpliva. Če je Ministrstvo za delo zagotavljalo iz javnih (proračunskih) sredstev le del potrebnih sredstev za odpravnine presežnim delavcem, s tem tožena stranka ni bila prosta svoje obveznosti, da delavcem izplača odpravnine najmanj v zakonsko zagotovljeni višini.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo (in na tako ugotovljeno dejansko stanje je svojo odločitev oprlo tudi sodišče druge stopnje), da med strankama ni bilo nobenega dogovarjanja in sporazumevanja o višini odpravnine, in da delavci tudi niso bili seznanjeni s tem, da bi jim po zakonu pripadala višja odpravnina, kot jo je v okviru nadomestil zagotavljalo Ministrstvo za delo (izpovedba priče A. S., stran 2 prvostopne sodbe). Ob takem dejanskem stanju je neutemeljena in nekorektna navedba v reviziji, da je bila resnična volja tudi tožnice, da se ji izplača manjša odpravnina, kot bi ji šla po zakonu. Če sploh ni bila seznanjena s tem, do kakšne višine Ministrstvo zagotavlja sredstva, je povsem utemeljeno lahko štela, da ne gre za manjše zneske, kot jih zagotavlja zakon. Če bi tožena stranka želela skleniti dogovor o manjši odpravnini, bi morala jasno navesti znesek odpravnine, ki je predmet dogovora, in to tako, da bi bilo tudi jasno (izrecno ali povsem nedvoumno), da je dogovorjena odpravnina manjša, kot bi šla tožnici kot presežni delavki po 36f. členu ZDR (1990). Samo v takem primeru bi se tožena stranka lahko uspešno sklicevala na to, da je bila resnična volja tožnice izplačilo manjše odpravnine.

Ker glede na navedeno zatrjevani revizijski razlog ni podan, in ker tudi po presoji revizijskega sodišča materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno, je revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.