Sodba II Ips 236/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-07-10

zahteva za varstvo zakonitosti - razmerja med starši in otroki - dolžnost preživljanja - preživnina za polnoletnega otroka

Pravilno je stališče, da je po otrokovi polnoletnosti nujno relativizirana zahteva, po kateri bi se preživninski zavezanec moral v korist otroka odrekati in omejevati pri svojih potrebah. Vendar je treba poudariti: relativizirana, ne pa tudi zgrešena, torej v celoti materialnopravno zmotna. Starši vendarle morajo storiti vse, kar je od njih mogoče razumno pričakovati, da polnoletnemu otroku omogočijo pridobiti tako izobrazbo, ki bo skladna z otrokovo nadarjenostjo in z njegovimi umskimi in telesnimi sposobnostmi (to skladnost kažejo rezultati šolanja, ki mora po jasni zahtevi prvega odstavka 123.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo odločilo, da mora toženec od 1.12.2001 dalje plačevati tožnicama, polnoletnima hčerkama preživnino, in sicer vsaki po 25.000 SIT na mesec. Odločitev je utemeljilo s tem, da se tožnici po polnoletnosti redno šolata, zato ju je po 123. členu ZZZDR (Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih) oče dolžan preživljati, višina preživnine pa je v skladu s 129. členom ZZZDR določena ob upoštevanju toženčevih preživninskih možnosti. Med slednjimi je upoštevana tudi njegova preživninska obveznost do še mladoletne tretje hčerke, za katero je bila s sodbo o razvezi zakonske zveze, v kateri so bile vse tri hčere rojene, določena preživnina 25.000 SIT na mesec in pred koncem glavne obravnave že valorizirana na 26.550 SIT.

Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo delno ugodilo toženčevi pritožbi in toženčevo preživninsko obveznost do tožnic znižalo na 18.000 SIT na mesec za vsako. Pritožbo, s katero je toženec uveljavljal, da je "dosojena preživnina za tožnici previsoka", je torej vsebinsko v preostalem delu zavrnilo in v tem delu potrdilo sodbo prve stopnje.

Zoper to pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je Državno tožilstvo Republike Slovenije vložilo pravočasno zahtevo za varstvo zakonitosti (v nadaljevanju: zahteva). V njej uveljavlja izpodbojni razlog zmotne uporabe materialnega prava po 2. točki prvega odstavka 387. člena ZPP (Zakona o pravdnem postopku) in sicer zaradi zmotne uporabe določb 129. člena v zvezi s prvim odstavkom 123. člena ZZZDR. Obsega izpodbijanja izrecno ne opredeljuje, vendar je iz predloga odločitve očitno, da izpodbija sodbo sodišča druge stopnje le v obsegu, kolikor ni bilo ugodeno toženčevi pritožbi (torej zavrnitve toženčeve pritožbe in vsebinske delne potrditve prvostopenjske sodbe), in sicer tudi v tem delu le toliko, kolikor je bila tožencu naložena večja preživnina kot 12.000 SIT za vsako izmed tožnic.

Po mnenju vlagatelja zahteve izpodbijana odločitev sodišča druge stopnje temelji na napačni uporabi 129. člena v zvezi s prvim odstavkom 123. člena ZZZDR. Pravilna uporaba teh zakonskih določb narekuje določitev toženčeve preživninske obveznosti le v znesku, ki bo ne le zagotavljal potrebna sredstva za preživljanje tožnic, ampak tudi ohranjal nujna sredstva za toženčevo lastno preživljanje. Ob določenem preživninskem bremenu enostaven preizkus pokaže, da bo tožencu ostalo za lastno preživljanje bistveno manj sredstev, kot jih izpodbijana sodba zagotavlja tožnicama. Pravilna uporaba materialnega prava narekuje določitev toženčeve preživninske obveznosti v nižjem znesku, kot je določen z izpodbijano sodbo. V okviru ugotavljanja potreb upravičenk je sodišče prve stopnje ugotovilo, da tožnici skupaj z materjo in sestro živita, očitno v skupnem gospodinjstvu, v hiši njune babice, z njenimi prispevki (kuhanje, zagotovitev ogrevanja) pa tudi krijejo del njunih potreb preživljanja. Zaradi nepravilne uporabe 128. člena ZZZDR sodišče druge stopnje teh pomembnih dejanskih okoliščin ni upoštevalo. V tem delu je opustilo procesno možnost iz 3. točke 358. člena ZPP, da na podlagi ugotovljenih dejstev pravilno zaključi o obstoju drugega, odločilnega dejstva, to je o potrebah tožnic.

Osnovni predlog vlagatelja zahteve je, naj se tej ugodi s tako spremembo sodbe sodišča druge stopnje, da bo toženčeva preživninska obveznost znižana na 12.000 SIT na mesec za vsako tožnico, podrejeno pa predlaga razveljavitev te sodbe na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP in vrnitev zadeve sodišču druge stopnje v ponovno odločanje.

V prvostopenjskem postopku z zahtevo za varstvo zakonitosti, ki je bil opravljen po 375. členu v zvezi z drugim odstavkom 391. člena ZPP (Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS 26/99 in 96/2002), se pravdni stranki o zahtevi nista izjavili.

Zahteva z varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti se omeji sodišče samo na preizkus kršitev, ki jih uveljavlja državno tožilstvo v svoji zahtevi (prvi odstavek 391. člena ZPP). Stališča vlagatelja zahteve, da je sodišče druge stopnje "opustilo procesno možnost iz 3. točke 358. člena ZPP, da na podlagi ugotovljenih dejstev pravilno zaključi o obstoju drugega, odločilnega dejstva, to je o potrebah tožnic", ni mogoče šteti kot očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. točke prvega odstavka 370. člena v zvezi s prvim odstavkom 339. člena ZPP. Predvsem je zahteva jasna glede tega, da uveljavlja le zmotno uporabo materialnega prava. Poleg tega pa bi očitek take procesne kršitve v zvezi s 3. točko 358. člena ZPP vsebinsko pomenil očitek zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, ki po drugem odstavku 387. člena ZPP ni dovoljen.

Vrhovno sodišče preizkusi uporabo materialnega prava v sodbi, ki jo preizkuša po zahtevi za varstvo zakonitosti, na podlagi dejstev, ki so v izpodbijani sodbi ugotovljena in so odločilna za uporabo tistih zakonskih določb, ki naj bi bile po stališču zahteve zmotno uporabljene ali neutemeljeno neuporabljene ali kršene. V obravnavanem primeru naj bi šlo za zmotno uporabo 129. člena v zvezi s prvim odstavkom 123. člena ZZZDR, torej obeh zakonskih določb, za kateri sta tudi sodišči prve in druge stopnje šteli, da sta materialnopravna podlaga za odločitev o tožbenem zahtevku. Sodišče druge stopnje je ocenilo, da je bilo v sodbi sodišča prve stopnje dejansko stanje popolno in pravilno ugotovljeno (3. stran sodbe), uvodno pa celo zapisalo, da dejansko stanje v obravnavani zadevi ni sporno (2. stran sodbe) - kar je bila glede na vsebino pritožbe (kljub zapisu, da uveljavlja tudi zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja), povsem korektna ocena pritožbe. Ko je tako, je treba šteti kot dejansko podlago izpodbijane sodbe vsa odločilna dejstva, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje. Zato Vrhovno sodišče povzema odločilna dejstva predvsem iz prvostopenjske sodbe:

1. Toženec je oče treh hčera, ki so bile vse rojene v njegovem zakonu z M. M.

2. Polnoletni tožnici sta starejši (iz osebnih podatkov, ki sta jih dali ob zaslišanju, sta obe rojeni 5.1.1982, sta torej dvojčici), tretja hči K. je še mladoletna.

3. Toženčev zakon z M. M. je bil razvezan s sodbo Okrožnega sodišča v Kranju z dne 20.6.2001; z njo je bila tožencu naložena preživnina po 25.000 SIT na mesec za hčer K. (ki je bila torej ob razvezi zaupana v varstvo in vzgojo materi), ta preživnina pa je bila s 1. 4. 2002 že valorizirana na 26.550 SIT.

4. Družinski dom je bil v hiši ..., katere lastnik je do ene polovice toženec (7. stran sodbe prve stopnje), druge polovice pa M. M. (9. stran sodbe). Toženec se je iz te hiše izselil junija 2001, potem pa se je spet vrnil novembra 2001.

5. Tožnici, njuna mati in sestrica K. so se izselile iz hiše ...

zaradi nevzdržnega življenja skupaj s tožencem (6. stran sodbe) in začasno živijo v hiši materine matere v isti vasi. Ker je hiša stare matere tožnic majhna, imajo skupno kuhinjo (5. stran sodbe). Zaradi te izselitve nastajajo tako tožnicama kot njuni materi določeni stroški (plačilo položnic pa tudi kakšni drugi stroški, ki nastanejo z bivanjem na drugem naslovu), ki jih sicer ne bi imele (6. stran sodbe).

6. Tožnici sta bili v času vložitve tožbe in v času sojenja na prvi stopnji obe redni študentki Univerze v Mariboru, in sicer prvega letnika Fakultete za organizacijske vede v Kranju.

7. Stroški preživljanja vsake tožnice znašajo po oceni sodišča 70.000 SIT na mesec, kot zatrjujeta tožnici (7. stran sodbe). Sodišče prve stopnje sicer meni, da so, ob upoštevanju stroškov, po katerih se danes meri standard študenta, ti stroški še nekoliko višji (10. stran sodbe).

8. Tožnici prejemata štipendijo, vsaka po nekaj manj kot 20.000 SIT na mesec. 9. Mati prejema za vse tri hčere otroški dodatek po 38.543 SIT na mesec, kar pomeni za vsako tožnico nekaj več kot 12.000 SIT na mesec (točen izračun je 12.847 SIT).

10. Toženec je redno zaposlen, njegova plača se je v razdobju od novembra 2001 do marca 2002 gibala takole: 126.101 SIT, 123.575 SIT, 129.710 SIT, 135.890 SIT, 132.267 SIT - ali, po besedah sodišča druge stopnje, nihala je med 126.000 in 135.890 SIT.

11. Dohodki matere tožnic so nekoliko nižji (med 117.000 SIT in 122.000 SIT).

12. Toženec je star 43 let, po poklicu je električar. V prostem času se udeležuje dejavnosti "sekte v drugem kraju" (tako sodba; po navedbi pritožbe "društva Z.", ki se po toženčevi izpovedi sedaj imenuje "Zavod H."), po enkrat na teden pevskih vaj v Ljubljani in tečaja nemščine - kar je vse zvezano s prevoznimi stroški.

Zahteva za varstvo zakonitosti ocenjuje kot pravilno stališče sodišča druge stopnje, da polnoletnost preživninskih upravičenk - tožnic relativizira toženčevo preživninsko obveznost v primerjavi z dolžnostjo preživljanja mladoletnih otrok. S to oceno materialnopravnega pristopa sodišča druge stopnje se Vrhovno sodišče načelno strinja. Torej sprejema kot pravilno v izpodbijani sodbi zapisano stališče, da je po otrokovi polnoletnosti (ko preživninska obveznost ni več sestavina roditeljskega dolžnostnega upravičenja), nujno relativizirana zahteva, po kateri bi se preživninski zavezanec moral v korist otroka odrekati in omejevati pri svojih potrebah.

Vendar je treba poudariti: relativizirana, ne pa tudi zgrešena, torej v celoti materialnopravno zmotna. Opozoriti je namreč treba na 102. člen ZZZDR, na prvi odstavek 54. člena Ustave Republike Slovenije in na točko (a) prvega odstavka 29. člena Konvencije Združenih narodov o otrokovih pravicah (ratifikacija Ur. l. SFRJ 15/90 in Ur. l. RS 35/92). Prva (zakonska) norma določa, da morajo starši svojim otrokom omogočiti pogoje za zdravo rast, skladen osebnostni razvoj in usposobitev za samostojno življenje in delo. Druga (ustavna) norma določa pravico in dolžnost staršev, da vzdržujejo, izobražujejo in vzgajajo svoje otroke. Tretja (konvencijska) norma določa, da mora biti izobraževanje otrok usmerjeno k popolnemu razvoju otrokove osebnosti, nadarjenosti ter umskih in telesnih sposobnosti. Ta pravila veljavnega pravnega reda vsebujejo rezultat sodobnega pojmovanja razmerja med starši in otroki nasploh in posebej tudi pravic in dolžnosti staršev in otrok v zvezi s šolanjem oziroma izobraževanjem otrok po polnoletnosti, kot potjo usposabljanja slednjih za poznejše samostojno življenje. Starši vendarle morajo storiti vse, kar je od njih mogoče razumno pričakovati, da polnoletnemu otroku omogočijo pridobiti tako izobrazbo, ki bo skladna z otrokovo nadarjenostjo in z njegovimi umskimi in telesnimi sposobnostmi (to skladnost kažejo rezultati šolanja, ki mora po jasni zahtevi prvega odstavka 123. člena ZZZDR biti redno).

V nasprotju z vlagateljem zahteve je Vrhovno sodišče spoznalo, da je sodišče druge stopnje na vsa vprašanja, ki se zastavljajo ob takem materialnopravnem pristopu, dalo pravilen odgovor. Pritrjuje torej, da - po razmerah v času ob koncu glavne obravnave in pri ugotovljenih, takrat podanih odločilnih dejstvih -, določitev toženčeve preživnine v znesku 18.000 SIT na mesec za vsako tožnico, tudi ohranja ustrezno sorazmerje med zneskom, ki bo za preživljanje ostal tožencu, in zneskom, ki ga iz vseh treh virov s tako odločitvijo pridobita za svoje preživljanje tožnici.

Vlagatelj zahteve ni konkretiziral trditve, kako "enostaven preizkus pokaže, da bo ob tako določenem preživninskem bremenu tožencu ostalo za lastno preživljanje bistveno manj sredstev, kot jih izpodbijana sodba zagotavlja tožnicama". Očitno je mišljen računski preskus, ki ga mora zato napraviti Vrhovno sodišče, če naj odgovori na navedeno trditev zahteve:

- Viri sredstev za preživljanje vsake izmed tožnic so na mesec (v zneskih, kakor so zaokroženi v izpodbijani sodbi): štipendija 20.000 SIT, otroški dodatek 12.000 SIT, toženčeva preživnina 18.000 SIT in preživninski prispevek matere - za izračun (pri ugotovljenih manjših dohodkih) največ enak, torej 18.000 SIT. Seštevek teh postavk je 68.000 SIT (in torej manj kot 70.000 SIT, kolikor so ugotovljene preživninske potrebe).

- Preživninske obveznosti toženca so na mesec: ugotovljena preživnina za najmlajšo hčer 26.550 SIT in z izpodbijano sodbo določeni preživnini za starejši hčeri po 18.000 SIT, torej 36.000 SIT - ali za vse tri hčere 62.550 SIT. Pri ugotovljenih toženčevih dohodkih je bilo njihovo povprečje v vseh upoštevanih petih mesecih 129.508 SIT, v zadnjih treh upoštevanih mesecih pa 132.622 SIT.

- Računski preskus, ki ga terja odgovor na trditev zahteve, in sicer tako pri nižjem izmed obeh zneskov (129.508 SIT - 62.550 SIT = 66.958 SIT ) kakor pri višjem (132.622 SIT - 62.550 SIT = 70.072 SIT), pokaže, da ni utemeljena trditev, naj bi pri preživninskem bremenu, določenem z izpodbijano sodbo, ostalo tožencu za lastno preživljanje bistveno manj sredstev kot jih izpodbijana sodba zagotavlja tožnicama.

Tudi siceršnji preskus uporabe prvega odstavka 123. člena in 129. člena ZZZDR pokaže, da to materialno pravo glede na ugotovljena dejstva ni bilo zmotno uporabljeno. Sodišče prve stopnje je po navedbi zahteve ugotovilo, da tožnici skupaj z materjo in sestro živita, očitno v skupnem gospodinjstvu, v hiši njune babice, z njenimi prispevki (kuhanje, zagotovitev ogrevanja) pa tudi krijejo del njunih potreb preživljanja. Točno take ugotovitve v sodbi sodišča prve stopnje niti ni zaslediti. Ugotovljeno je celo, da zaradi izselitve iz družinskega doma nastajajo tako tožnicama kot njuni materi določeni stroški, ki jih sicer ne bi imele (primerjaj 5. točko povzetka dejanskih ugotovitev). Kolikor je imel vlagatelj zahteve v mislih navedbo sodišča prve stopnje o izpovedi prve tožnice (K.), da se sama večinoma prehranjuje doma, kosilo pa ji skuha stara mama (5. stran sodbe, kjer sodišče tega ni zapisalo kot svojo ugotovitev) - ga je treba opozoriti na tej enakovredno (na ravni povzetka vsebine izvedenega dokaza zapisano) navedbo sodišča prve stopnje o izpovedi metere tožnic kot priče, da obe tožnici živita v gospodinjstvu skupaj z njo (!) in da tudi sama (!) skrbi zanju (6. stran sodbe). Ne glede na to pa morebitne pomoči njune stare matere k preživljanju tožnic pri odločitvi o toženčevi preživninski obveznosti do tožnic v nobenem primeru ne bi bilo mogoče upoštevati, saj bi šlo za pomoč osebe, ki do njiju nima nobene preživninske obveznosti, in to dano v času (ob koncu glavne obravnave), ko toženec ne prispeva nobenih sredstev za preživljanje tožnic. Kakšno je njegovo stališče glede preživninske obveznosti do tožnic, je sodišče prve stopnje navedlo v povzetku odgovora na tožbo: da je namreč svojo dolžnost do polnoletnih tožnic že izpolnil s plačevanjem vseh stroškov hiše, v kateri skupaj živijo (mišljen je družinski dom po stanju pred odselitvijo članic družine zaradi nevzdržnosti skupnega življenja). Ni odveč pripomniti, da je morebitno pomanjkanje sporazuma med staršema tožnic o razdelitvi stroškov solastne hiše okoliščina, ki je pri presoji toženčeve preživninske možnosti ni mogoče upoštevati.

Po vsem obrazloženem se je izkazalo, da sodišče druge stopnje z ugoditvijo toženčevi pritožbi le v tistem delu, zaradi katerega je prvostopenjsko sodbo delno spremenilo z znižanjem tožencu naložene preživnine na 18.000 SIT za vsako tožnico - ne pa z večjim znižanjem na 12.000 SIT na mesec -, ni zmotno uporabilo 129. člena v zvezi s prvim odstavkom 123. člena ZZZDR, kakor mu neutemeljeno očita vlagatelj zahteve za varstvo zakonitosti. Zato je bilo na podlagi drugega odstavka 398. člena v zvezi s 378. členom ZPP zahtevo treba zavrniti.

ZZZDR člen 102, 123, 123/1, 129.URS člen 54. Konvencija ZN o otrokovih pravicah člen 29, 29/1a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.