Sodba II Ips 503/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-09-23

revizija - razlogi za revizijo - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja - izpodbijanje dokazne ocene

Revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne dokazne ocene nižjih sodišč.

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki njene stroške revizijskega postopka v znesku 124.430 v 15 dneh.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da mora tožniku plačati 31.751,70 EUR v tolarski protivrednosti, izračunani na podlagi nakupnega menjalniškega tečaja NLB na dan plačila, z zamudnimi obrestmi po obrestni meri, po kateri obrestuje Nova ljubljanska banka d.d., devizne hranilne vloge v DEM, do 31.12.2001, od 1.1.2002 pa v EUR na vpogled na kraju izpolnitve, in sicer od zneska 29.900 DEM oziroma 15.287,85 EUR od 12.6.1998 dalje do plačila in od zneska 32.200 DEM oziroma 16.663,85 EUR od 19.8.1999 dalje do plačila. Toženi stranki je tudi naložilo, da povrne tožeči stranki njene pravdne stroške v znesku 516.535 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila.

Pritožbeno sodišče je zavrnilo toženčevo pritožbo in potrdilo ugodilni del sodbe sodišča prve stopnje.

Zoper sodbo pritožbenega sodišča je toženec vložil revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Trdi, da je pritožbeno sodišče "prezrlo očitni neobstoj aktivne legitimacije tožnika za vložitev tožbe". Tožnik je postal lastnik nepremičnine šele s sklenitvijo kupoprodajne pogodbe 20.9.1999, pri tem pa zahteva odškodnino za obdobje do 18.8.1999, torej za čas, ko sploh ni bil lastnik. Toženčevo stališče je, da tožnik ni mogel biti stranka v postopku, ker ni sam utrpel škode. Po revidentovem mnenju bi moralo sodišče upoštevati odločbo Inšpektorata za varstvo okolja in prostor, s katero je bilo določeno, da mora tožnik ustaviti adaptacijo poslovnega objekta. Objekt tudi ni imel uporabnega dovoljenja in zato ne bi smel biti oddan v uporabo. Tožnik je ob začetku adaptacije nemoteno uporabljal vodo in dovažal material skozi toženčevo dvorišče. Ker pa je bilo izvajanje gradbenih del zelo moteče za toženca, je ta, kot je to ugotovljeno v postopku motenja posesti, zaprl vodo in vhodna vrata, pustil pa je odprt vhod za pešce. Tožnik je v pretežnem delu opravil adaptacijo, vendar v nasprotju z izdano odločbo o priglasitvi del. Pooblaščencu toženca se je porodil močan dvom, ali je bila najemna pogodba s podjetjem I. d.o.o. resnično sklenjena zato, da bi se tudi realizirala.

Pazljiva analiza izpovedbe priče J.M. namreč pokaže nelogičnosti, vrzeli in takšne pomanjkljivosti, ki upravičeno mečejo senco na ta "pravni posel". Potrebno je tudi upoštevati dejstvo, da domnevni najemnik nikoli ni stopil v neposredni kontakt s tožencem. Samo v tem primeru in če bi mu toženec jasno povedal, da mu ne bo dovolil dostopa do njegovega poslovnega prostora, bi to lahko bil razlog za razveljavitev pogodbe. Dokazi govorijo, da je bil vhod za peš hojo vedno odprt, na dvorišče pa se je lahko zapeljalo tudi s tovornjakom. Toženec ni bil dolžan dopustiti porabe vode s svojega odjemnega mesta. Pri odločanju o odškodnini bi moralo sodišče tudi upoštevati pravila o deljeni odgovornosti. Sodišče prve stopnje je na naroku 23.5.2002 samo oblikovalo zahtevek tožeče stranke, pri odločanju pa tudi ni upoštevalo stališča izvedenca finančne stroke, da znaša primerna najemnina 1.104 DEM mesečno.

Revizija je bila vročena tudi Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in tožeči stranki. Tožeča stranka je argumentirano odgovorila na revizijske trditve in navedbe ter predlagala zavrnitev revizije.

Razlogi sodbe pritožbenega sodišča so povsem jasni in razumljivi, nanašajo pa se tudi na vsa relevantna dejstva. Zato ne drži posplošeni revizijski očitek postopkovnih kršitev. Revizijska trditev, da je sodišče samo oblikovalo tožbeni zahtevek na zadnjem naroku za glavno obravnavo, ni razumljiva, saj je iz zapisnika razvidno, da je tožnik takrat le prilagodil devizno pogodbeno klavzulo z zneskom v EUR-ih.

Obsežna revizija vsebuje predvsem trditve o dejstvih (na kakšni podlagi so bila izvedena adaptacijska dela, kdaj je bila adaptacija prostorov zaključena, kakšna je bila dokazna ocena...), zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena Zakona o pravdnem postopku - Ur. l. RS, št. 26/99 do 2/2004 - ZPP).

Sodišči sta pri odločanju pravilno uporabili materialno pravo.

Materialnopravni preizkus sodbe je v revizijskem postopku vezan na že ugotovljena relevantna dejstva, ki so v konkretnem primeru naslednja:

- tožnik je kot najemodajalec sklenil s podjetjem I.d.o.o. najemno pogodbo za poslovni objekt, dogovorjena mesečna najemnina pa je znašala 3.000 DEM v tolarski protivrednosti;

- toženec je do takšne mere oviral uporabo poslovnega objekta, da je najemnik upravičeno odstopil od najemne pogodbe;

- tožnik je bil zaradi prenehanja najemnega razmerja prikrajšan za zneske dogovorjene najemnine, zmanjšane za zneske davka ter stroške vzdrževanja in upravljanja objekta.

Toženec je z ugotovljenim motilnim dejanjem posegel v tožnikov premoženjski interes, ki je predstavljal realizacijo najemnega razmerja z najemnikom poslovnega prostora. Za nastanek toženčeve odškodninske obveze zato ni relevantno, kdaj je tožnik postal lastnik nepremičnine kot tudi ne, ali je imel vsa ustrezna upravna dovoljenja. Sodišči sta pri izračunu škode tudi pravilno upoštevali (kot izhodišče) dogovorjeno najemnino in ne povprečne najemnine za podobne prostore, saj je bil tožnik zaradi toženčevega posega prikrajšan za konkretno dogovorjeno najemnino. Škoda, ki je tako nastala tožniku, izvira izključno iz nedopustnega ravnanja toženca in zato ni mogoče uporabiti zakonskih določb o deljeni odgovornosti.

Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, in tudi ne razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti, je revizijsko sodišče zavrnilo neutemeljeno revizijo (378. člen ZPP).

Tožena stranka je dolžna povrniti tožnikove revizijske stroške, ki so bili odmerjeni v skladu z veljavno odvetniško in taksno tarifo (prvi odstavek 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.