Sodba II Ips 133/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-03-25

povrnitev negmotne škode - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza - razmejitev posledic različnih vzrokov za okvaro zdravja - deljena odgovornost - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti - pravična denarna odškodnina kot pravni standard

Zavrnilo je tudi revizijska opozorila, češ da med poškodbami tožnika in nesrečo 8.2.1988 ni vzročne zveze, ker je bil tožnik že prej hendikepiran. Res je imel tožnik že pri rojstvu in v zgodnjem otroštvu težave zaradi dednih dejavnikov in vplivov okolja, nato je leta 1985 padel z višine dveh metrov, po poškodbi pa si je tudi kvaril zdravje. Toda sodišče prve stopnje je z izvedenci natančno razmejilo posamezne vplive in pri prisoji odškodnine upoštevalo le tiste okoliščine, ki jih je povzročila prometna nesreča. Če bi sodišče prisodilo odškodnino za dejansko zmanjšano življenjsko aktivnost tožnika, bi bila ta veliko višja in je ne bi primerjalo s podobnimi poškodbami, ki so razvrščene v t.i. Fischerjevo razvrstitev poškodb v III. skupino, ki obsega 10 do 20 % zmanjšano življenjsko aktivnost. Poškodbe, ki so posledica poškodbe zaradi prometne nesreče, bi tudi povprečnemu otroku povzročile zmanjšanje življenjske aktivnosti in toženca bi prav tako morala plačati ustrezno odškodnino.

Reviziji se delno ugodi in odškodnina za 500.000 tolarjev zniža, tako da se izrek sodbe sodišča prve stopnje glasi:

"Toženca - zavarovalnica in V.O. morata nerazdelno plačati tožniku A.S. 4.561.210 SIT (z besedo: štiri milijone petsto enainšestdeset tisoč dvesto deset tolarjev) z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od 19.4.2001 do plačila, ter mu povrniti 253.033 SIT pravdnih stroškov pred sodiščem prve in druge stopnje, z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od zneska 218.833 SIT od 19.4.2001 do plačila, in od zneska 34.200 SIT od 13.9.2002 do plačila, vse v 15 dneh, da ne bo potrebna prisilna izvršitev.

Tožnik mora povrniti tožencema nerazdelno 29.785 SIT stroškov revizije, z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od 25.3.2004 do plačila, v 15 dneh, da ne bo potrebna prisilna izvršitev.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da morata toženca plačati tožniku 2.861.210 tolarjev z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od 19.4.2001 dalje ter mu povrniti del pravdnih stroškov.

Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo. Tako je razsodilo zato, ker je ugotovilo, da je bil tožnik pri sedmih letih, 8.2.1988 poškodovan v prometni nesreči (nedopustno ravnanje), ko ga je prvi toženec zbil na prehodu za pešce s tovornjakom (subjektivna odgovornost), ki je bil zavarovan pri drugi toženki (objektivna odgovornost). V vzročni zvezi s prometno nesrečo je utrpel prelom zatilne temenske kosti, pretres možganov, odrgnine obraza po levi strani in po korenu nosu, udarnino desnega komolca in udarnino levega kolka in kolena. Potem ko je sodišče razmejilo še posledice poškodbe od posledic dednih dejavnikov in vplivov okolja, tožnikovega padca z višine 2 m leta 1985 in kasnejšim omamljanjem z bencinskimi hlapi, je prisodilo za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem 1.000.000 tolarjev, za strah 500.000 tolarjev in za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 1.800.000 tolarjev. Od tega je odštelo delno izplačano odškodnino v valoriziranem znesku 438.790 tolarjev ter prisodilo 2.861.210 tolarjev.

Proti tej sodbi se je pritožil tožnik in sodišče druge stopnje je pritožbi delno ugodilo, tako da je zvišalo odškodnino za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem na 2.000.000 tolarjev in za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti na 3.000.000 tolarjev ter prisodilo (po odbitku že plačane odškodnine) skupaj 5.061.210 tolarjev.

Proti sodbi pritožbenega sodišča, ki je zvišalo odškodnino, ki je bila prisojena s prvo sodbo, sta pravočasno vložila revizijo prvi toženec in druga toženka in sicer za zvišano odškodnino v znesku 2.200.000 tolarjev. Uveljavljata revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb Zakona o pravdnem postopku pred sodiščem druge stopnje. Predlagata spremembo sodbe pritožbenega sodišča, tako da se potrdi sodba sodišča prve stopnje. Poudarjata, da je bil tožnik že pred poškodbo umsko prizadet in se je šolal v osnovni šoli s prilagojenim programom, po poškodbi pa si je sekundarno poškodoval živčni sistem, ker se je omamljal z bencinskimi hlapi. Višjemu sodišču očitata, da je pri zvišanju odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti zmotno uporabilo 200. in 203. člen Zakona o obligacijskih razmerjih, ker ni upoštevalo okoliščin, ki v rednem teku stvari pripeljejo do določenih posledic, in tožnikovih specifičnih lastnosti pred nesrečo, ki so izključevale vzročno zvezo med poškodbo in njegovimi težavami po nesreči. Izvedenka je namreč ugotovila, da je prišlo v nesreči do dodatnega intelektualnega upada, da je postal tožnik po poškodbi miren, tih, brez pobude, nesamostojen, v okolju se je slabše znašel, njegov socialni stik pa je bil pasiven in brezbrižen. Če tožnik pred poškodbo ne bi bil hendikepiran, upad njegovih sposobnosti ne bi bil tako usoden. Revizija opozarja, da je izvedenka pripisala posledicam poškodbe le 15% zmanjšanja splošne življenjske aktivnosti in meni, da bi moralo sodišče druge stopnje upoštevati tiste posledice, ki jih je pri običajnem, normalnem teku stvari mogoče pričakovati v neposredni vzročni zvezi z nesrečo, in ki jih je sodišče prve stopnje pravilno ocenilo. Tudi za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem je sodišče prve stopnje prisodilo pravično denarno odškodnino. Ker se tožnik ni pritožil zaradi tega, ker naj bi bila premalo upoštevana ugotovitev, da trpi občasne glavobole, sodišču druge stopnje očita bistveno kršitev določb Zakona o pravdnem postopku. Sicer pa meni, da je bila odškodnina v znesku 1.000.000 tolarjev pravično odmerjena. Toženca še poudarjata, da ni razlogov za zvišanje odškodnine zaradi poteka časa, ker zavlačevanje postopka nista povzročila onadva, marveč tožnik, ki je bil pasiven in ni pravočasno predložil ustrezne dokumentacije.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/04) je bila revizija vročena tožniku, ki je nanjo odgovoril.

Predlaga, naj jo sodišče zavrne. Glede dejanskega stanja v zadevi navaja, da sta podala pravilno mnenje izvedenca I.R., dr. med. in prof. dr. M. Ž. ter da je višje sodišče pri odmeri odškodnine upoštevalo načelo pravičnosti. V zvezi s posledicami nesreče opozarja na zapisnik o zaslišanju tožnika na glavni obravnavi dne 19.4.2000 in dodaja, da je moral tožnik 14 let čakati na plačilo odškodnine in da so navedbe tožencev izjemno nekorektne.

Revizija je bila vročena tudi Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

Očitanih bistvenih kršitev določb ZPP ni. Zmotno je stališče revizije, češ da se tožnik ni pritožil, ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo, da trpi občasne glavobole. Sodišče prve stopnje je v sedmem odstavku na 15. strani sodbe izrecno zapisalo, da je zaključilo, da so glavoboli pri tožniku še vedno prisotni, torej jih je upoštevalo. Te je pravilno presojalo tudi sodišče druge stopnje, saj je tožnik v pritožbi napisal, da je odškodnina za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem ob dobro razloženih nevšečnosti prenizko določena in da bi mu moralo za to obliko nepremoženjske škode prisoditi 2.000.000 tolarjev.

Drugače je z uporabo materialnega prava za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem. Sodišči prve in druge stopnje sta sicer pravilno ugotovili, da je treba uporabiti pravni standard pravične odškodnine, kot je opredeljen v 200. in 203. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Uradni list SFRJ, št. 29/78 - 57/89, ki se uporablja po 1060. členu Obligacijskega zakonika, OZ, Uradni list RS, št. 83/01), nista pa pravilno odmerili pravične odškodnine.

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo in opisalo poškodbe, ki jih je tožnik utrpel v prometni nesreči, toda glede na njegove nevšečnosti med opazovanjem v bolnišnici, prestane bolečine in glavobole v prihodnje, je vendarle prisodilo prenizko odškodnino. Sodišče druge stopnje pa jo je nato utemeljeno zvišalo, a je pretiravalo, ko mu je prisodilo kar 2.000.000 tolarjev, saj so tožnikove lastnosti in povečan strah v tujem okolju dovolj upoštevane pri odškodnini za strah. Zato je Vrhovno sodišče pri odškodnini za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem deloma ugodilo reviziji in določilo odškodnino v znesku 1.500.000 tolarjev. Reviziji v zvezi z znižano odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti pa ni ugodilo. Kljub temu, da je posledica nesreče le tožnikova invalidnost do 15 %, je upoštevalo njegovo mladost in v tem delu zavrnilo revizijo.

Zavrnilo je tudi revizijska opozorila, češ da med poškodbami tožnika in nesrečo 8.2.1988 ni vzročne zveze, ker je bil tožnik že prej hendikepiran. Res je imel tožnik že pri rojstvu in v zgodnjem otroštvu težave zaradi dednih dejavnikov in vplivov okolja, nato je leta 1985 padel z višine dveh metrov, po poškodbi pa si je tudi kvaril zdravje. Toda sodišče prve stopnje je z izvedenci natančno razmejilo posamezne vplive in pri prisoji odškodnine upoštevalo le tiste okoliščine, ki jih je povzročila prometna nesreča. Če bi sodišče prisodilo odškodnino za dejansko zmanjšano življenjsko aktivnost tožnika, bi bila ta veliko višja in je ne bi primerjalo s podobnimi poškodbami, ki so razvrščene v t.i. Fischerjevo razvrstitev poškodb v III. skupino, ki obsega 10 do 20 % zmanjšano življenjsko aktivnost. Poškodbe, ki so posledica poškodbe zaradi prometne nesreče, bi tudi povprečnemu otroku povzročile zmanjšanje življenjske aktivnosti in toženca bi prav tako morala plačati ustrezno odškodnino.

Na čas, ki poteče od nesreče do izplačila denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo, vplivajo različni dejavniki. Ker so ti odvisni od aktivnosti obeh pravdnih strank, pa tudi sodišča, in načeloma ne vplivajo na obseg nepremoženjske škode, na primer na telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem, jih sodišče ni raziskovalo.

Ker je Vrhovno sodišče Republike Slovenije delno ugodilo reviziji, je moralo to upoštevati tudi pri odmeri stroškov. Če bi bilo tožniku že pri sojenju pred sodiščem prve stopnje priznanih 4.516.210 tolarjev odškodnine, bi znašal njegov uspeh 56,5 %, uspeh obeh tožencev pa 43,5 %. Zato je sodišče upoštevalo, da bi morala toženca tožniku povrniti 56,5 % od njegovih pravdnih stroškov, odmerjenih na 693.472 tolarjev, to je 391.812 tolarjev. Po drugi strani bi moral tožnik povrniti prvotožencu 43,5 % od 393.057 tolarjev, to je 170.978 tolarjev, drugotoženki pa 43,5 % od 4.600 tolarjev, to je 2.001 tolarjev. Po pobotanju vseh teh zahtevkov bi morali toženi stranki plačati tožniku 218.833 tolarjev. Tudi uspeh pred sodiščem druge stopnje bi se spremenil, in sicer bi se zmanjšal, tako da ne bi dosegel polovice, temveč 38 %. Zato bi bil tožnik upravičen le do ustreznega deleža pritožbenih stroškov, odmerjenih na 90.000 tolarjev, to je 34.200 tolarjev. Po seštevku stroškov, ki bi jih morali toženki povrniti pred sodiščema prve in druge stopnje (218.833 + 34.200 tolarjev), znaša vsota 253.033 tolarjev.

Glede na to, da je tožeča stranka delno uspela z revizijo, pa znaša delež njenega uspeha 23 %. Zato je sodišče odmerilo stroške revizije na 129.500 tolarjev in odločilo, da mora tožnik povrniti obema tožencema 23 % od 129.500 tolarjev, to je 29.785 tolarjev. Odločitev o stroških temelji na drugem odstavku 165. člena v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.