Sodba VIII Ips 238/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-09-14

pokojninska doba - plačevanje prispevkov - kraj opravljanja dela

Tožnik je bil v delovnem razmerju v Zveznem sekretariatu za notranje

zadeve v Beogradu, delo pa je opravljal v S., to je na območju

Slovenije. To pomeni, da so se morali prispevki za socialno

zavarovanje zanj plačevati zavodu za socialno zavarovanje, kjer je

delo dejansko opravljal in to je na območju S. In prav to je po

mnenju revizijskega sodišča bistveno za ugotovitev, ali je bil nekdo

v nekem obdobju v zavarovanju pri zavodu ali ne. Da je tako, posredno

kažejo tudi dokazi, ki so v sodnem spisu, ki jih je sodišče sicer

izvedlo, ni pa jih uporabilo pri sojenju, da so tožnikovi sodelavci,

ki so imeli podoben status in bili v spornem obdobju prav tako

zaposleni v zveznem sekretariatu za notranje zadeve, bili prijavljeni

v socialno zavarovanje (predvsem pa plačevali prispevke za socialno

varnost) v kraju dejanskega opravljanja dela. Dejstvo, da so se

prispevki za socialno zavarovanje plačevali v kraju dejanskega

opravljanja dela, pomeni, da se šteje, da je tožnik sporno obdobje

dopolnil v zavarovanju pri zavodu (oziroma njegovem pravnem

predniku). S tem pa so izpolnjeni pogoji, da se mu sporno obdobje od

1.3.1960 do 28.2.1962 v trajanju dveh let lahko všteje v zavarovalno

dobo v skladu z določbo drugega odstavka 202. člena ZPIZ (1992).

Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da

se pritožbi tožnika ugodi in se spremeni sodba sodišča prve stopnje

"1) Odločbi tožene stranke št. 12-9010995 z dne 16.12.1999

2) Tožniku se kot zavarovalna doba v pokojninsko dobo všteje

tudi obdobje od 1.3.1960 do 28.2.1962 v trajanju dveh let.

3) Tožena stranka mora tožniku ob upoštevanju dodatno

priznane pokojninske dobe ponovno določiti sorazmeren del

starostne pokojnine, najkasneje v roku 30 dni od prejema sodbe

Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki revizijske

stroške, odmerjene v znesku 55.000,00 SIT, v osmih dneh.

Prvostopenjsko sodišče je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, da se

razveljavi dokončna odločba tožene stranke št. 12-9010995 z dne

16.12.1999 in da se tožniku v pokojninsko dobo všteje tudi obdobje

zavarovanja pri toženi stranki v času od 1.3.1960 do 28.2.1962 in se

mu nato ponovno odmeri sorazmeren del starostne pokojnine.

Drugostopenjsko sodišče je pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo

Zoper pravnomočno sodbo je tožnik vložil revizijo, v kateri je

uveljavljal revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega

postopka in  zmotne uporabe materialnega prava. Navajal je, da je

sodišče druge stopnje bistveno kršilo določbe pravdnega postopka, ker

ni v celoti obravnavalo pritožbenih navedb in ni pojasnilo, zakaj ni

potrebno zaslišanje prič. Dalje je navajal dejstva o drugih

zavarovancih tožene stranke ter predlagal, da se izpodbijana sodba

razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena zakona o pravdnem

postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99 in nadalj.) vročena

nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Vrhovnemu

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in

samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge

stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi v delu, ki se

z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po

uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (371.

Revizije ni možno vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve

dejanskega stanja, zato revizijsko sodišče tovrstnih revizijskih

navedb ni preizkušalo (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvene kršitve določb pravdnega

postopka, ki jih uveljavlja revizija. Pritožbeno sodišče je

obravnavalo pritožbene navedbe sicer v omejenem, vendar bistvenem

obsegu, glede na uporabo materialnega prava. Zato očitkov revizije o

bistvenih kršitvah določb pravdnega postopka ni mogoče sprejeti.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da je podana bistvena kršitev določb

pravdnega postopka iz 14. točke 339. člena ZPP, saj izrek sodbe

sodišča prve stopnje nasprotuje samemu sebi. V izreku pod 1. obdobje

od 1.3.1960 do 28.2.1962 ni obdobje dveh let in osmih mesecev, ampak

obdobje točno dveh let, tako da ni jasen niti obseg tožbenega

Sodišče druge stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, saj so

bila nepopolno uporabljena določila zakona o pokojninskem in

invalidskem zavarovanju (ZPIZ (1992) - Uradni list RS, št. 12/92 in

nadalj.). Pravna podlaga sporne odločitve je določba drugega odstavka

202. člena ZPIZ (1992), ki določa, da se v zavarovalno dobo osebi, ki

nima državljanstva Republike Slovenije, šteje čas dopolnjen v

zavarovanju pri zavodu (toženi stranki) do 31.3.1992 po predpisih, ki

so veljali do tega datuma razen, če je z zakonom ali mednarodnimi

predpisi določeno drugače. Pri tem je sporno samo vprašanje, ob jasno

dokazanem dejstvu, da je bil tožnik v delovnem razmerju, če je bil v

spornem obdobju v zavarovanju pri zavodu. To pa pomeni, da je treba

poiskati ustrezne predpise, ki so urejali financiranje socialnega

zavarovanja in njihove organizacije, ter predpise o postopkih za

uveljavitev pravic iz pokojninskega zavarovanja in na njihovi podlagi

ugotoviti utemeljenost zahtevka, ne pa odločati s posrednimi dokazi,

kot je to skušalo sodišče (mikrofilm, prijava, delovna knjižica),

predlaga pa to tudi tožnik sam (zaslišanje sodelavcev). Noben od teh

dokazov ni dovolj trdna osnova za priznanje oziroma vštevanje

V spornem obdobju veljavni predpisi niso povsem natančno določali,

kje je kdo v zavarovanju, ker so bile pristojnosti, posebno za

delavce (uslužbence) organov za notranje zadeve, razdeljene. Tako je

na primer zakon o pokojninskem zavarovanju (ZPZ - Uradni list FLRJ,

št. 51/57 in nadalj.) določal v 90. členu, da pristojni državni

sekretar za notranje zadeve odloči o prenehanju delovnega razmerja s

pravico do pokojnine še preden so izpolnjeni pogoji po ZPZ. Na

splošno je bil po določbi 158. člena ZPZ za odločanje o pravici do

osebne pokojnine krajevno pristojen zavod za socialno zavarovanje, na

katerega območju je zavarovanec v delovnem razmerju takrat, ko vloži

zahtevo. Iz uredbe o financiranju socialnega zavarovanja (Uredba -

Uradni list FLRJ, št. 12/55) pa iz tretjega odstavka 61. člena

izhaja, da se v primeru, če se opravljajo dela izven območja

okrajnega (mestnega) zavoda za socialno zavarovanje, na katerem imajo

svoj sedež, za delavce in uslužbence prispevki za socialno

zavarovanje plačujejo na območju, na katerem (razume se kot stalno)

opravljajo dela, razen če gre za delavce, ki so na taka dela poslani

samo za opravljanje montažnih ali drugih del (razume se kot samo

Iz povedanega je razvidno, da je v spornem obdobju prihajalo do

položajev, ko je organ, ki je bil izven sistema socialnega

zavarovanja, priznal pravico do pokojnine tudi mimo splošnih pogojev,

o njej je odločil organ pristojen za socialno zavarovanje po sedežu

organizacije, kjer je bil zavarovanec v delovnem razmerju, prispevki

pa so se plačevali v kraju, na katerem so se opravljala dela.

V tožnikovem primeru to pomeni, da je bil ta v delovnem razmerju v

Zveznem sekretariatu za notranje zadeve v Beogradu, da pa je delo

opravljal v S., to je na območju Slovenije. To pomeni, da so se

morali prispevki za socialno zavarovanje zanj plačevati zavodu za

socialno zavarovanje, kjer je delo dejansko opravljal in to je na

območju S. In prav to je po mnenju revizijskega sodišča bistveno za

ugotovitev, ali je bil nekdo v nekem obdobju v zavarovanju pri zavodu

ali ne. Da je tako, posredno kažejo tudi dokazi, ki so v sodnem

spisu, ki jih je sodišče sicer izvedlo, ni pa jih uporabilo pri

sojenju, da so tožnikovi sodelavci, ki so imeli podoben status in

bili v spornem obdobju prav tako zaposleni v zveznem sekretariatu za

notranje zadeve, bili prijavljeni v socialno zavarovanje (predvsem pa

plačevali prispevke za socialno varnost) v kraju dejanskega

opravljanja dela. Dejstvo, da so se prispevki za socialno zavarovanje

plačevali v kraju dejanskega opravljanja dela, pomeni, da se šteje,

da je tožnik sporno obdobje dopolnil v zavarovanju pri zavodu

(oziroma njegovem pravnem predniku). S tem pa so izpolnjeni pogoji,

da se mu sporno obdobje od 1.3.1960 do 28.2.1962 v trajanju dveh let

lahko všteje v zavarovalno dobo v skladu z določbo drugega odstavka

Ugotovljeno dejstvo, da na mikrofilmu tožene stranke ni podatkov o

zavarovanju oziroma podatkov o plačilu prispevkov tožnika za socialno

varnost v spornem obdobju, na odločitev ne more vplivati. Tudi, če bi

res bilo kaj narobe v zvezi s plačilom tožnikovih prispevkov za

socialno varnost ali njihovim evidentiranjem, to ne more biti v

njegovo škodo. Pri tem je upoštevanja vreden tudi sicer za odločitev

nepomemben podatek v spisu tožene stranke, da v evidenci (mikrofilmu)

ni podatkov za čas zaposlitve tožnika od 1.3.1962 do 30.4.19962 in od

1.7.1963 do 31.7.1963, pa čeprav je iz delovne knjižice razvidno, da

je v tem času zaposlen pri slovenskem delodajalcu. To pa kaže na

pravilnost zaključka, da vprašanja zavarovanja pri zavodu ni mogoče

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče v skladu z določbo

prvega odstavka 380. člena ZPP reviziji ugodilo, in sodbo sodišča

druge stopnje spremenilo, kot je razvidno iz izreka sodbe.

Ker je tožnik v postopku prijavil samo stroške revizijskega postopka,

mu je sodišče v skladu z določbo  155. člena ZPP in ob upoštevanju

odvetniške tarife priznalo in odmerilo stroške v višini 55.000,00

Sodišče je določbe ZPZ in uredbe uporabilo smiselno kot predpise

Republike Slovenije v skladu z dolčbo prvega odstavka 4. člena

ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti

in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.