Sodba in sklep II Ips 493/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-07-14

CIVILNO PROCESNO PRAVO - ODŠKODNINSKO PRAVO

dovoljenost revizije - zamudne obresti - denarna odškodnina - ravnanje oškodovanca - zavrženje revizije - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nesreča pri delu - zapadlost terjatve - začetek teka zamudnih obresti - sprememba sodne prakse - možnost obravnavanja pred sodiščem - odgovornost delodajalca - oprostitev odgovornosti - načelno pravno mnenje - zamudna sodba v odškodninskem sporu - pravni interes za revizijo - povrnitev negmotne škode - stranske terjatve - uveljavitev OZ in ZPOMZO-A - delna zamudna sodba - opredelitev sodišča do pritožbenih navedb

ZPP ne daje podlage za stališče, da o zahtevkih za nepremoženjsko škodo ne bi bilo mogoče odločiti z zamudno sodbo. Prav tako ne izljučuje možnosti izdaje delne zamudne sodbe. Če so izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe le glede enega od več zahtevkov (ali le glede dela tožbenega zahtevka), bo sodišče pač izdalo zamudno sodbo le glede tega (dela) zahtevka.

1. sodbi sodišča druge stopnje in sodišča prve stopnje razveljavita v delih, ki se nanašata na zavrnilni del odločbe o tožbenem zahtevku zoper drugo toženo stranko, in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje;

2. sodba sodišča druge stopnje razveljavi v delu, s katerim je pritožbeno sodišče zavrnilo tisti del tožnikove pritožbe, s katerim je izpodbijal sodbo sodišča prve stopnje o zavrnitvi dela tožbenega zahtevka zoper prvo toženo stranko do višine 2.744.563,70 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 144.563,70 SIT za čas od 17.1.2000, od zneska 2.600.000 SIT pa z zamudnimi obrestmi v višini predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero za čas od 1.1.2002 do 5.2.2002, od tedaj dalje pa v višini predpisane obrestne mere zamudnih obresti, in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

Revizija se v preostalem delu zavrne (t.j. zoper del sodbe, s katerim je bila zavrnjena tožnikova pritožba zoper tisti del sodbe sodišča prve stopnje, s katerim je tožbeni zahtevek zoper prvo toženo stranko zavrnjen nad zneskom 2.744.563,70 SIT ter višji obrestni zahtevek).

Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki zavezalo, da morata tožniku solidarno plačati 1.823.800 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 3.800 SIT od 29.11.1999, od zneska 1.820.000 SIT pa od izdaje sodbe. Drugo toženo stranko je zavezalo, da mora tožniku plačati tudi 103.854,60 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 17.1.2000, obe pa, da morata tožniku povrniti pravdne stroške v znesku 90.800 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 7.6.2001 dalje in v višini 24.567,60 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo.

Pritožbeno sodišče je tožnikovi pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu in v odločbi o stroških delno spremenilo tako, da je tožniku priznalo zamudne obresti glede odškodnine za nepremoženjsko škodo (1.820.000 SIT) od 1.1.2002 do 5.2.2002 v višini predpisane obrestne mere zamudnih obresti, zmanjšane za temeljno obrestno mero, od 5.2.2002 dalje pa obresti po predpisani obrestni meri zamudnih obresti. Namesto 24.567,60 SIT je tožniku priznalo 245.567,60 SIT pravdnih stroškov. Sicer je pritožbo zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Odločilo je še, da tožnik sam krije svoje stroške pritožbenega postopka. V razlogih je navedlo, da soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da niso bili izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe zoper drugo toženo stranko, prav tako tudi s stališčem, da je tožnik prispeval k nastanku škodnega dogodka (ker se je za delo na višini odločil sam, ker ni preveril, ali je deska pritrjena, ker ni uporabljal varovalnih in zaščitnih pripomočkov in ker je imel možnost uporabiti v bližini stoječi montažni oder) in da je treba zato odškodnino zmanjšati za 30 %. Pritožbeno sodišče se strinja s sodiščem prve stopnje, da bi bil tožnik (brez zmanjšanja odškodnine zaradi prispevka k nastanku škodnega dogodka) upravičen do zadoščenja v znesku 2.600.000 SIT (900.000 SIT za telesne bolečine, 300.000 SIT za strah in 1.400.000 SIT za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti). Odločbo o zamudnih obrestih je utemeljilo z načelnim pravnim mnenjem Vrhovnega sodišča RS z dne 26.6.2002.

Zoper sodbo pritožbenega sodišča je prva tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Tožnik ji v odgovoru nasprotuje ter meni, da ni dovoljena.

Revizijo je vložil tudi tožnik, in sicer zoper tisti del sodbe, s katerim so zavrnjeni njegovi zahtevki za plačilo nadaljnje odškodnine v višini 2.520.710 SIT ter obrestni zahtevek. Uveljavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotno uporabo materialnega prava. Njegove revizijske navedbe je mogoče strniti v naslednje točke:

1. Sodišče prve stopnje ni izdalo zamudne sodbe, to svojo odločitev pa je obrazložilo s pavšalno navedbo, da ni bil izpolnjen pogoj iz 3. točke prvega odstavka 318. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in nasl. - v nadaljevanju ZPP). Vendar če je tožba nesklepčna, mora sodišče tožnika pozvati, naj jo ustrezno popravi. Če tega ne stori, mora izdati zavrnilno sodbo. Nesprejemljivo je tudi stališče, da o zahtevku za plačilo odškodnine za nepremoženjsko škodo, ni mogoče izdati zamudne sodbe. Tega namreč ZPP ne določa. Sodišči prve in druge stopnje tožniku tudi nista pojasnili, katera dejstva v tožbi manjkajo, pritožbeno sodišče pa sploh ni zavzelo stališča o pritožbenih navedbah glede sklepčnosti tožbe. Tožniku tudi ni pojasnilo, kaj meni o njegovih pritožbenih navedbah, da bi bilo treba izdati zamudno sodbo vsaj glede temelja zahtevka.

Nesprejemljivo je stališče pritožbenega sodišča, da zamudne sodbe ni mogoče izdati, ker tožnik vtožuje nerazdelno plačilo in ker je v zahtevku zajeta tako premoženjska kot nepremoženjska škoda.

Pritožbeno sodišče očitno ne loči med solidarno obveznostjo in kumulacijo zahtevkov. Zahtevek, da toženi stranki solidarno plačata odškodnino, ni ovira za izdajo zamudne sodbe zoper eno od njiju (solidarna dolžnika namreč nista enotna sospornika). Še bolj nesprejemljivo je stališče, da izdaja zamudne sodbe ni mogoča, ker tožnik v seštevku uveljavlja premoženjsko in nepremoženjsko škodo. V tožbi je namreč jasno navedel, iz katerih postavk zahteva odškodnino oziroma zadoščenje. Nesmiselna je tudi obrazložitev, da izdaja zamudne sodbe glede zahtevka za premoženjsko škodo ni možna zato, ker tožnik postavlja obrestne zahtevke (kakršne pač že postavlja). Konec koncev je sodišče prve stopnje ugodilo tožnikovemu obrestnemu zahtevku glede premoženjske škode, tako da ostaja povsem nejasno, zakaj zahtevku ni bilo mogoče ugoditi že z izdajo zamudne sodbe.

2. Pritožbeno sodišče tožniku ni odgovorilo na nobeno od njegovih pritožbenih navedb, s katerimi je izpodbijal odločitev o zmanjšanju odškodnine zaradi prispevka k nastanku škode. S tem ga je prikrajšalo za ustavno pravico do pritožbe. To velja predvsem za pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ko je tožnik izpodbijal dokazno oceno izpovedb prič in listin (prijavo poškodbe pri delu). Pritožbeno sodišče tudi ni odgovorilo na tožnikovo (pritožbeno)

stališče, da preverjanje, ali so vse deske (ne le prvi dve) pribite, presega standard zahtevane skrbnosti. Delavec, ki stopi na pripravljen gradbeni oder, utemeljeno pričakuje, da je varen ter da se ne bo podrl. Nobena od toženih strank ni dokazala, da bi tožnika kdo opozoril, da z gradbenim odrom nekaj ni v redu ter da sta pribiti le prvi dve deski. Tožniku bi bilo treba zato odgovoriti na vprašanje, kdo je odgovoren, da so deske na gradbenem odru pribite, kdo je postavil ta oder in zakaj ga ni postavil pravilno ter (če za brezhibnost odra ni bil odgovoren tožnik), v čem je njegova "sokrivda".

3. Sodišči prve in druge stopnje sta tožniku priznali tudi prenizko odškodnino za nepremoženjsko škodo, in sicer za telesne bolečine in duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti.

Ugotovljene telesne bolečine, zlasti njihovo trajanje in intenzivnost ter hude neugodnosti, ki jih je prestajal med zdravljenjem (posebej neugodna je bila imobilizacija z mavcem) ter dejstvo, da bodo telesne bolečine trajale tudi v bodoče (tožnik je zaradi preživljanja družine prisiljen trdo delati ter se ob naporih izpostavljati tudi telesnim bolečinam) tožnika upravičujejo do celotnega zahtevanega zadoščenja. Enako velja za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Sodišči prve in druge stopnje sta premalo upoštevali, da je tožniku ostala cela vrsta trajnih posledic (deformacija desne roke in funkcionalne motnje), tako da ima praktično za eno polovico omejene vse gibe z desnico. Težave ima pri dvigovanju in prenašanju bremen ter pri vseh delih, pri katerih so potrebni zasuki zapestja. Ne more več držati vrtalnih strojev in udarnega kompresorja, zelo težko uporablja tudi kladivo. Vendar mora delo na gradbišču kljub temu opravljati, saj je to edini vir dohodkov njegove družine. Tudi domačih del ne zmore več (vožnje samokolnice, kopanja s krampom in lopato, sekanja drv), prav tako ne priložnostnih del med vikendi. Za 37-letnega prej zelo aktivnega oškodovanca, ki je v celoti odvisen od fizičnega dela, predstavljajo te omejitve zelo hudo prikrajšanje.

4. Sodba pritožbenega sodišča je sicer v skladu z načelnim pravnim mnenjem Vrhovnega sodišča RS, vendar je to mnenje nepopolno, saj ne ureja pravice oškodovancev do plačila za uporabo njihovega kapitala pred 1.1.2002. Toženi stranki sta od 16.3.2000 do 31.12.2001 uporabljali tožnikov denar, ne da bi dobil tožnik za to uporabnino ustrezno plačilo. Svojega denarja namreč toženima strankama ni posodil. V tej pravdi je zahteval le tisto, do česar je upravičen.

Prva tožena stranka je odgovorila na tožnikovo revizijo, pri čemer oporeka revidentovim pravnim naziranjem tako glede pogojev za izdajo zamudne sodbe, kot glede tožnikovega prispevka k nastanku škode, višine zadoščenja in zamudnih obresti.

Reviziji sta bili vročeni tudi Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije, tožnikova revizija pa še drugi toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizija prve tožene stranke ni dovoljena, tožnikova revizija pa je delno utemeljena.

Ker je pritožbeno sodišče ugodilo tožnikovi pritožbi le v delu, ki se nanaša na zamudne obresti in pravdne stroške, sicer pa je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje, prva tožena stranka, ki se zoper sodbo sodišča prve stopnje ni pritožila, nima pravnega interesa za revizijo zoper odločbo o glavnem zahtevku. Ker pa revizija zoper odločbo o obrestih in pravdnih stroških ni dovoljena (prvi odstavek 39. člena ZPP), prva tožena stranka nima pravice do revizije niti zoper tisti del sodbe pritožbenega sodišča, s katerim je delno ugodilo tožnikovi pritožbi in odločilo, da tečejo zamudne obresti glede zadoščenja za nepremoženjsko škodo (1.820.000 SIT) od 1.1.2002 do 5.2.2002 v višini predpisane obrestne mere zamudnih obresti, zmanjšane za temeljno obrestno mero, od tedaj dalje do plačila pa obresti po predpisani obrestni meri zamudnih obresti, ter da se v odločbi o pravdnih stroških znesek 24.567,60 SIT nadomesti z zneskom 245.567,60 SIT. Revizijsko sodišče je zato revizijo prve tožene stranke zavrglo (377. člen ZPP).

1. Zamudno sodbo sodišče lahko izda le, če so za to izpolnjeni pogoji, ki jih določa 318. člen ZPP. Na podlagi teh določb izda sodišče sodbo, s katero ugodi tožbenemu zahtevku (zamudna sodba), če tožena stranka na pravilno vročeno tožbo v določenem roku ne odgovori, in če so izpolnjeni naslednji pogoji: da je toženi stranki pravilno vročena tožba v odgovor; da ne gre za zahtevek, s katerim stranke ne morejo razpolagati (tretji odstavek 3. člena ZPP); da izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka iz dejstev, ki so navedena v tožbi; ter da dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju z dokazi, ki jih je predložil sam tožnik, ali z dejstvi, ki so splošno znana.

Pasivnost toženca je torej eden od pogojev za izdajo zamudne sodbe. Po sistemu afirmativne litiskontestacije, ki je uveljavljen po mnenju večjega dela teorije in prakse, se pasivnost toženca ocenjuje kot priznanje tožnikovih dejanskih navedb (prim. Triva, Belajec, Dika, Gradjansko parnično procesno pravo, Zagreb, 1986, str. 498, Ude, Civilno procesno pravo, Ljubljana, 2002, str. 309, Galič, Sankcije za neaktivnost strank v pravdnem postopku, Zbornik znanstvenih razprav, Pravna fakulteta, Ljubljana, 2003, str. 165). V postopku za izdajo zamudne sodbe zato sodišču dejanskega stanja ni treba ugotavljati, ampak kot podlago zamudne sodbe vzame dejansko stanje, ki je navedeno v tožbi.

Drugače je pri uporabi prava. Tu ravna sodišče v bistvu enako takrat, ko izda zamudno sodbo, kot takrat, ko je sodba rezultat kontradiktorne obravnave. To pomeni, da mora sodišče ob upoštevanju procesnih pravil tudi materialno pravo uporabiti na enak način, kot takrat, kadar gre za kontradiktorno sodbo. Pogoj za izdajo zamudne sodbe je namreč tudi sklepčnost tožbe, kar pomeni, da sodišče lahko izda zamudno sodbo le, če utemeljenost tožbenega zahtevka izhaja iz navedb v tožbi (Galič, ibidem). V situaciji, ko toženec ni (pravočasno) odgovoril na tožbo, mora sodišče presoditi, ali so izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe, med drugim tudi, ali je tožba sklepčna. Ko presoja sklepčnost, opredeli življenjski primer, na katerega tožnik navezuje pravno posledico, iz njega izlušči pravno relevantna dejstva (dejansko stanje oz. konkreten dejanski stan) ter opravi subsumpcijo teh dejstev pod pravno normo. Ta pravna norma predstavlja jasen kriterij ocene, ali so v tožbi navedena vsa pravno relevantna dejstva. Če niso, je moralo po prvotnem (nenoveliranem) ZPP (Uradni list RS, št. 26/99), ki ga je treba po 17. členu Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 96/2002 - ZPP-A) uporabiti tudi v tem primeru (tožba je bila namreč vložena pred 29.11.2002), sodišče tožnika s sklepom pozvati, naj v določenem roku tožbo ustrezno "popravi" (naredi sklepčno). V primeru, da je tožba kljub temu ostala nesklepčna, je sodišče izdalo sodbo, s katero je tožbeni zahtevek zavrnilo (tretji odstavek 318. člena ZPP - sedaj sodišče tožbeni zahtevek zavrne, ne da bi tožnika pozvalo, naj tožbo napravi sklepčno).

Če je bilo torej sodišče prve stopnje mnenja, da tožba ni sklepčna, bi moralo ravnati v skladu z omenjenim tretjim odstavkom 318. člena ZPP. Ker pa se je postavilo na stališče, da se v tem primeru zamudna sodba brez nadaljnjega ne izda, oziroma, da ima sklepčnost kot (procesni) pogoj za izdajo zamudne sodbe enak procesni pomen kot ostali pogoji (1., 2. in 4. točka prvega odstavka 318. člena ZPP), bi moralo v razlogih sodbe (s katero je o tožbenem zahtevku odločilo na kontradiktoren način) pojasniti, zakaj utemeljenost tožbenega zahtevka ne izhaja iz dejstev, ki so navedena v tožbi. Gre namreč za pomembno odločitev, ki usodno vpliva na procesne pravice in položaj strank v tej pravdi, predvsem pa na sam rezultat sojenja (zamudna sodba predstavlja namreč obliko posrednega razpolaganja). Zato terja ustrezno in popolno obrazložitev.

Manjkajoče razloge (sodišče prve stopnje je v tej zvezi navedlo le, da "je ugotovilo, da ni bil izpolnjen pogoj iz 3. točke prvega odstavka 318. čl., ki določa, da mora utemeljenost tožbenega zahtevka izhajati iz dejstev, navedenih v tožbi") je sicer dopolnilo pritožbeno sodišče, ko je navedlo, da je v znesku 3.648.363,70 SIT (seštevek zahtevkov za povrnitev nepremoženjske in premoženjske škode, ki jih je tožnik v tožbi ločeno in pregledno opredelil -

pripomba VS RS) "zajeta tako nepremoženjska in premoženjska škoda tožnika, pri čemer iz dejstev, navedenih v tožbi, prvostopno sodišče ni imelo zadostne podlage za razsojo o obstoju in višini vtoževane nepremoženjske škode". Vendar je ravnalo napačno. Najprej zato, ker pritožbeno sodišče nima pooblastila dopolnjevati manjkajočih razlogov sodišča prve stopnje (tako pooblastilo bi bilo tudi v nasprotju s pravico do pritožbe; stranka jo namreč lahko učinkovito izkoristi le, če ve, katera so tista pravno relevantna dejstva, ki jih je sodišče vzelo v podlago svoje odločitve, ter na katero pravno normo /ali norme/ je oprlo svojo odločitev), in drugič zato, ker v ZPP ni podlage za stališče, da o zahtevkih za nepremoženjsko škodo ne bi bilo mogoče odločiti z zamudno sodbo (prim. Trampuž, Sodba zaradi izostanka in denarni odškodninski zahtevki za nepremoženjsko škodo, Pravnik, 1983, št. 10-12, str. 361 in nasl.; enako stališče je zavzelo tudi to sodišče v zadevi II Ips 45/2002 z dne 5.2.2003).

Nepravilno je tudi stališče pritožbenega sodišča, da "ker pa je bila odškodnina vtoževana v enem znesku, prvostopno sodišče tudi ni imelo podlage za odločitev o vtoževani nepremoženjski škodi", in da "take podlage ... prvostopno sodišče tudi ni imelo na podlagi nadaljnjega obrestnega zahtevka, ko tožeča stranka vtožuje začetek teka zamudnih obresti od posameznih zneskov, kot je razvidno iz tožbenega zahtevka". Tožnik je namreč v tožbi jasno in pregledno navedel, kolikšno zadoščenje zahteva za vsako posamezno obliko nepremoženjske škode in kolikšno odškodnino za premoženjsko škodo. Zmotno je tudi (posredno izraženo) stališče pritožbenega sodišča, da zamudne sodbe ni mogoče kombinirati z delno sodbo (vsaj tako revizijsko sodišče razume zadnji citat iz izpodbijane sodbe). ZPP namreč nikjer ne izključuje možnosti izdaje delne zamudne sodbe. Če so izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe le glede enega od več zahtevkov (ali le glede dela tožbenega zahtevka), bo sodišče pač izdalo zamudno sodbo le glede tega (dela) zahtevka. O preostalem (oz. preostanku) bo (ob pogoju iz tretjega odstavka 318. člena ZPP) odločilo s t.i.

nepravo (zavrnilno) zamudno sodbo, ali pa (če ne bodo izpolnjeni pogoji iz 2. ali 4. točke, ali če je toženec glede teh zahtevkov pravočasno vložil odgovor na tožbo) bo o zahtevku (oz. zahtevkih) odločilo s kontradiktorno sodbo (gl. Betetto, Zamudna sodba, Pravosodni bilten, 2002, št. 3, str. 35, gl. tudi Trampuž, ibidem, str. 374 in že omenjeno sodbo tega sodišča).

Ker je tako sodišče prve stopnje zmotno uporabilo 318. člen ZPP, pritožbeno sodišče pa te kršitve ni saniralo z razveljavitvijo zavrnilnega dela sodbe o tožbenem zahtevku zoper drugo toženo stranko, je tudi samo zagrešilo isto postopkovno kršitev (ki je vsekakor vsaj mogla vplivati na zakonitost in pravilnost tega dela sodbe sodišča prve stopnje - prim. prvi odstavek 339. člena ZPP). Zato je revizijsko sodišče tožnikovi reviziji v tem delu ugodilo in storilo to, kar bi moralo storiti že pritožbeno sodišče: Sodbi sodišč druge in prve stopnje je razveljavilo v delu, ki se nanaša na zavrnilni del odločbe o tožbenem zahtevku zoper drugo toženo stranko ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (prvi odstavek 379. člena ZPP).

2. Tožnikov prispevek ("soodgovornost") k nastanku škode je sodišče prve stopnje (in za njim tudi pritožbeno sodišče) videlo v naslednjem: 1.) "da se je kot strokovno usposobljen delavec ...

odločil za delo na višini, pri čemer je ravnal z veliko nepazljivostjo, saj bi se glede na svoje lastnosti in okoliščine moral in mogel zavedati možnosti nastanka škodnih posledic" (tretji odstavek na 7. strani sodbe sodišča prve stopnje), oziroma, "da se je tožnik za delo na višini (odžaganje dela trama, ki je motil delovni proces) odločil sam" (prvi odstavek na 4. strani sodbe pritožbenega sodišča), 2.) da je opustil "opravljanje preizkusa trdnosti vseh petih fosnov in ne le prvih dveh, kot to izhaja iz izpovedbe tožnika, ki je izrecno povedal, da je pač na podlagi ugotovitve o trdnosti prvih dveh fosnov pač sklepal, da so tudi ostali trije pritrjeni" (drugi odstavek na 7. strani sodbe sodišča prve stopnje), oziroma, da "ni preveril, ali je fosen na gradbenem odru pritrjen" (prvi odstavek 4. strani sodbe pritožbenega sodišča - besede "fosen" ni ne v Slovenskem pravopisu niti v Slovarju slovenskega knjižnega jezika, iz pomenskih in besednih zvez, v katerih sta jo sodišči prve in druge stopnje uporabili, pa izhaja, da gre za desko - revizijsko sodišče bo zato namesto besede "fosen" v nadaljevanju uporabljalo besedo deska) in 3.) "da je tožnik v neposredni bližini imel pomožni oder, ki bi ga moral premakniti za približno pol metra v levo ter bi s pomočjo le-tega zadano opravilo varneje opravil" (četrti odstavek na 7.

strani sodbe sodišča prve stopnje), oziroma, da "je imel tožnik možnost delo opraviti tako, da bi 'do štrlečega trama' potisnil v bližini stoječi montažni oder, ki bi zagotavljal varno delo" (prvi odstavek na 4. strani sodbe pritožbenega sodišča).

Prvi očitek (da se je tožnik odločil za delo na višini) je neutemeljen, saj je bilo to delo vsekakor treba opraviti. Sodišče prve stopnje je namreč ugotovilo: "Odstranitev motečega tramu je bila neizbežna, saj bi delavci v nasprotnem primeru sploh ne mogli opraviti zadanega dela". Tudi to, da tožnik ni uporabljal varovalnih in zaščitnih sredstev, ne more predstavljati njegovega prispevka k nastanku škodnega dogodka (tretji odstavek 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih - Uradni list SFRJ, št. 29/78 - 57/89 - ZOR). Sodišče prve stopnje (ki tega tudi ni pripisalo tožniku v škodo) je namreč v razlogih sodbe zapisalo naslednje dejanske ugotovitve:

"Tožnik je izpovedal, da je kritičnega dne pri sebi sicer imel čelado in varnostni pas, s katerim pa se ni mogel zavarovati, saj ga ni imel kje pripeti. Dodal je tudi, da ga pri delu ni mogel varovati niti drug delavec, s tem, da bi ga pripel na svoj pas, saj so 1,5 - 2 m dolgi varnostni pasovi delavcev za takšen podvig prekratki. Slednjemu je sodišče verjelo, saj sta smiselno enako izpovedali tudi priči S.B. in S.S. Slednji je prav tako dodal, da daljše vrvi za varnostni pas nimajo in da ga tudi podaljšati ne morejo, ker nimajo vmesne vrvi. Priča H.R. je izpovedal, da varnostnih pasov zaradi njihove nefunkcionalnosti praktično sploh ne uporabljajo."

Tako ostajata le še očitka, da tožnik ni preveril, ali je deska na gradbenem odru pritrjena ter, ali je imel možnost uporabiti v bližini stoječ montažni oder. Kar se tiče prvega, je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik preverjal (le) pritrjenost prvih dveh desk, ne pa tudi ostalih (treh), ker je pač lahkomiselno sklepal, da če sta pritrjeni prvi dve, velja to tudi za ostale. Tožnik je v pritožbi tak pravni zaključek sodišča prve stopnje grajal ter svoje pravno stališče (da z opustitvijo preverjanja, ali so pritrjene tudi ostale deske, ni prispeval k škodnemu dogodku) utemeljeval s sklicevanjem na to, da so gradbeni oder in deske na njem postavili delavci druge tožene stranke in da je utemeljeno pričakoval, da je oder pravilno postavljen ter da so vse deske na njem pribite, zlasti še, ker je preveril pribitost prvih dveh desk; njegovo delo, da je bilo odžagati del trama, ne pa preverjati, ali so deske na gradbenem odru pribite. O teh pritožbenih argumentih se pritožbeno sodišče ni izreklo. Vse, kar je v zvezi s tem navedlo v izpodbijani sodbi, je, da tožnik "kot montažni delavec ni preveril ali je fosen na gradbenem odru pritrjen", in da "je zaradi nepritrjenosti fosna, na katerega je stopil, da bi odžagal štrleči del trama, padel v globino 5,5 m" (prvi odstavek na 4. strani sodbe pritožbenega sodišča). Taka obrazložitev, ki ne daje jasnega in popolnega odgovora na tožnikova pritožbena naziranja, krši njegovo pravico do kontradiktornega postopka (ki vključuje tudi dolžnost sodišča, da vse navedbe stranke vzame na znanje, oceni njihovo dopustnost in relevantnost ter da se do tistih, ki so dopustne in za odločitev bistvenega pomena, v obrazložitvi sodbe tudi opredeli - prim. odločbo Ustavnega sodišča RS, Up 39/95 z dne 16.1.1997 in sklep istega sodišča, Up 321/96 z dne 15.1.1997).

Revident tudi utemeljeno opozarja, da se pritožbeno sodišče ni opredelilo do njegove kritike dokazne ocene sodišča prve stopnje, da se je "premični oder na kraju nezgode dejansko nahajal in ga je tožnik tudi imel možnost uporabiti, a tega kljub temu ni storil"

(četrti odstavek na 8. strani sodbe sodišča prve stopnje). Vse, kar je pritožbeno sodišče v zvezi z izčrpnimi pritožbenimi pogledi na oceno izpovedb zaslišanih prič in prijave poškodbe pri delu navedlo v obrazložitvi izpodbijane sodbe, je stavek, da "... kot tudi pravilno ugotavlja prvostopno sodišče, ... je imel tožnik možnost delo opraviti tako, da bi 'do štrlečega trama' potisnil v bližini stoječi montažni oder, ki bi zagotavljal varno delo" (prvi odstavek na 4. strani sodbe pritožbenega sodišča). Ker tako tožniku ni odgovorilo na pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ga je (tako kot z opustitvijo obravnavanja njegovih pritožbenih argumentov glede pravnega pomena dejstva, da ni preveril pritrjenosti vseh desk na gradbenem odru) prikrajšalo za obravnavanje pred sodiščem. Podana je torej bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

3. Temeljni načeli za odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo sta načelo individualizacije višine odškodnine in načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine. Načelo indivudualizacije zahteva upoštevanje stopnje in trajanja bolečin in strahu, izhaja pa iz spoznanja, da je posameznik neponovljiva in nerazdružljiva celota telesne in duševne biti (zato vsak specifično doživlja svojo telesno in duševno celovitost in posege vanjo). Načelo objektivne pogojenosti višine odškodnine pa terja upoštevanje objektivnih materialnih možnosti družbe ter sodne prakse v podobnih primerih nepremoženjskih škod. Izraža tudi ustavni načeli enakosti pred zakonom in enakega varstva pravic (enaki primeri se morajo obravnavati enako, različni pa različno).

Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno upoštevali obe načeli. Sodišče prve stopnje je natančno in izčrpno ugotovilo vse konkretnosti in specifičnosti tega primera nepremoženjske škode (gl. razloge sodbe sodišča prve stopnje na 9. do 14. strani) ter jih ob upoštevanju sodne prakse v podobnih primerih tudi pravilno pravno ovrednotilo. Zneski odškodnin za posamezne oblike nepremoženjske škode in tudi končen (skupen) znesek zadoščenja pravilno odsevajo razmerja med manjšimi, večjimi in katastrofalnimi škodami ter odškodninami zanje. Revizijsko sodišče zato zavrača očitke, da sodišči prve in druge stopnje nista dali zadostne teže dejstvu, da bo tožnik telesne bolečine in določene neugodnosti prestajal tudi v bodoče, da je bila posebej neugodna imobilizacija z mavcem, da bo kot fizični delavec pogosto izpostavljen telesnim bolečinam in povečanim naporom, da ne zmore več del, ki jih je opravljal doma (voziti samokolnico, kopati s krampom in lopato, sekati drva itd.). Po drugi strani pa revident pozablja na (prav tako pomembna) dejstva kot je npr. da so bile vse poškodbe zdravljene konzervativno, da je hospitalizacija trajala skupaj (le) pet dni, da je tožnik pri delih, kot so npr. košnja, sekanje lesa ipd. (le) oviran, da (čeprav težje) lahko še vedno opravlja enaka dela kot prej ter da se pred nezgodo ni ukvarjal z nobenim športom.

Tudi v primeru, če odškodnina ne bo zmanjšana zaradi tožnikovega prispevka k nastanku škodnega dogodka, zahtevek za plačilo zadoščenja za nepremoženjsko škodo ne bo utemeljen nad zneskom 2.600.000 SIT (200. in 203. člen ZOR).

4. Neutemeljeno je tudi revizijsko uveljavljanje zmotne uporabe materialnega prava glede zamudnih obresti od odškodnine za nepremoženjsko škodo. Na tožnikove podobne razloge je pooblaščencem tožnika odgovorilo vrhovno sodišče že v številnih odločbah (npr. II Ips 265/2001, II Ips 603/2001, II Ips 231/2002, II Ips 107/2003 itd.). Obširnejši odgovor v tej zadevi zato ni potreben. Revizijsko sodišče samo na kratko povzema, da morajo sodišča enake primere tudi materialnopravno obravnavati enako. Odraz tega pravila je ustaljena sodna praksa. Te ni mogoče spremeniti samo v posameznem primeru.

Dolgoletna sodna praksa, v kateri so bili enaki primeri obravnavani enako in so bile oškodovancem prisojene zamudne obresti od dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje dalje, se lahko spremeni. Na Občni seji Vrhovnega sodišča RS dne 26.6.2002 je bilo sprejelo načelno pravno mnenje, ki se nanaša na tek zamudnih obresti za čas po 1.1.2002, ko sta stopila v veljavo Obligacijski zakonik (Uradni list RS, št. 83/2001) in Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o predpisani obrestni meri in temeljni obrestni meri (Uradni list RS, št. 109/2001). Vendar pa dolgoletne in ustaljene sodne prakse pred 1.1.2002 ni mogoče spremeniti v posamičnem primeru, temveč se mora sprememba nanašati na nedoločen krog oškodovancev in mora veljati za vse oškodovance hkrati.

Zaradi kršitev, ki so navedene pod točko 2. obrazložitve te odločbe, je revizijsko sodišče izpodbijano sodbo razveljavilo v delu, s katerim je pritožbeno sodišče zavrnilo tožnikovo pritožbo zoper tisti del sodbe sodišča prve stopnje, s katerim je tožbeni zahtevek zoper prvo toženo stranko (zaradi razlogov, ki so navedeni pod 3.

obrazložitve te odločbe) zavrnjen le do višine 2.744.563,70 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zneska 144.563,70 SIT za čas od 17.1.2000, od zneska 2.600.000 SIT pa (iz razlogov, ki so navedeni pod 4. obrazložitve te odločbe) z zamudnimi obrestmi v višini predpisane obrestne mere, zmanjšane za temeljno obrestno mero za čas od 1.1.2002 do 5.2.2002, od tedaj dalje pa v višini predpisane obrestne mere zamudnih obresti. Sicer je (iz razlogov, ki so navedeni pod 3. in 4. obrazložitve te odločbe) revizijo zavrnilo.

Glede na dosedaj povedano, posebni napotki za nadaljnje delo niso potrebni.

Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na četrtem odstavku 165. člena ZPP.

ZPP člen 39, 39/1, 318, 318/3, 339, 339/1, 339/2-8, 377.URS člen 14, 22.ZOR člen 154, 177, 177/3, 200.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.