Sodba II Ips 519/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-08-28

povrnitev negmotne škode - pravična denarna odškodnina - telesne bolečine - strah - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti - duševne bolečine zaradi skaženosti - trajanje sodnega postopka in višina odškodnine

Odmera zadoščenja za negmotno škodo (tožnik je utrpel zlom leve podlahtnice v komolčnem delu).

Reviziji se delno ugodi in se izpodbijana sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se glasi:

"Tožnikovi pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje spremeni tako, da mora tožena stranka tožniku poleg že dosojene odškodnine v petnajstih dneh plačati še 800.000 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.10.2001 dalje. Sicer se pritožba zavrne in se v nespremenjenem, a izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožena stranka mora tožniku v petnajstih dneh povrniti 385.477 SIT stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.10.2001 in 47.337 SIT stroškov pritožbenega postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 23.5.2002".

Tožena stranka mora tožniku v petnajstih dneh povrniti 61.350 SIT stroškov revizijskega postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28.8.2003 dalje.

Sodišče prve stopnje je toženo stranko zavezalo, da mora tožniku plačati odškodnino za nepremoženjsko in premoženjsko škodo v skupnem znesku 2,211.200 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih zneskov. Višji tožbeni zahtevek (tožnik je zahteval 4,011.200 SIT) je zavrnilo. Toženi stranki je naložilo, da mora tožniku povrniti 312.276 SIT stroškov postopka.

Zoper zavrnilni del te sodbe se je pritožil tožnik, pritožbeno sodišče pa je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga tožnik revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Sodiščema prve in druge stopnje očita, da nista dali ustrezne teže dejstvom, ki izhajajo iz zdravstvene dokumentacije in mnenja izvedenke dr. J. P. ter končno tudi iz izpovedbe tožnika, zaslišanega kot stranka. Tožniku se namreč občasne bolečine še vedno pojavljajo, zlasti ob spremembah vremena ter ob obremenjevanju poškodovane roke. Sodišči prve in druge stopnje sta tudi premalo upoštevali vrsto neugodnosti, ki jih je tožnik prestajal med zdravljenjem (hospitalizacija, operativni poseg, številne injekcije, rentgenska slikanja, odstranjevanje šivov, kontrole, nošnja longete in fizioterapija). Prenizka je tudi odškodnina za strah. Tožnik je namreč prestajal strah v obdobju dvanajst dni, ko je čakal na operativni poseg ter ves čas zdravljenja, ki je trajalo pet mesecev. Iz mnenja izvedenke izhaja, da znaša tožnikovo zmanjšanje življenjske aktivnosti 10 % (zmanjšana gibljivost v komolcu leve roke predvsem ob pronaciji in supinaciji, zaradi česar je zmanjšana groba moč leve roke, kar ima za posledico tudi atrofijo muskulature nadlahti komolca in podlahti še štiri leta po poškodbi). Tožnik ima zaradi tega težave pri opravljanju težjega fizičnega dela in je zato tudi brezposeln (pred škodnim dogodkom je opravljal tesarska in zidarska dela, sedaj pa ne more več dvigovati in prenašati težjih bremen). Tožnik je moral opustiti igranje nogometa, težave pa ima tudi pri opravljanju del na taščini kmetiji. Sodišči prve in druge stopnje sta premalo upoštevali tožnikovo izpovedbo, da ga brazgotina moti ter da zato ne more nositi kratkih rokavov. Poleg tega je ostala njegova leva roka za en do dva centimetra krajša, zaradi atrofije muskulature nadlahti pa je tudi tanjša. Sodišči nista upoštevali, da je prišlo do škodnega dogodka 20.11.1997 ter je tožnik dolgo čakal na odškodnino. Zato je tudi obseg njegovega negmotnega prikrajšanja večji, kot bi bil, če bi tožena stranka odškodnino pravočasno izplačala. Dosojen znesek odškodnine je torej prenizek ter neusklajen z gibanji odškodnin v podobnih škodnih primerih.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo ter toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po tretjem odstavku 370. člena Zakona o pravdnem postopku (U. l. RS, št. 26/99 in 96/02 - v nadaljevanju ZPP) je določeno, da revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. S tistimi revizijskimi navedbami, ki gredo v tej smeri (da sodišči prve in druge stopnje nista dali ustrezne teže dejstvom, ki izhajajo iz zdravniške dokumentacije, iz izvedenskega mnenja in iz tožnikove izpovedbe, da nista ustrezno ovrednostili tožnikove izpovedbe, da se mu bolečine pojavljajo pri vsakem delu, ki zahteva obremenjevanje rok, ob vremenskih spremembah, pri različnih ročnih delih in podobnih opravilih, da je tožnik trpel sekundarni strah ves čas zdravljenja, torej pet mesecev, da sta sodišči prve in druge stopnje napačno ocenili mnenje izvedenke, da je zaradi posledic poškodbe primoran opustiti tesarska in zidarska dela /sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili le, da bo moral pri opravljanju svojega poklica vložiti več naporov, oziroma da je omejen pri opravljanju svojega poklica/, da nista upoštevali tožnikove izpovedbe, da je moral opustiti igranje nogometa ter da predstavlja skaženost tudi to, da ima levo roko krajšo za en do dva centimetra in da mu je na tej roki atrofirala muskulatura / to je tožnik prvič navajal šele v pritožbi, torej prepozno - prim. 337. člen ZPP /, tako da je ta roka zaradi tega očitno tanjša / to trditev tožnik prvič uveljavlja šele v reviziji /), se zato revizijsko sodišče ni ukvarjalo.

Za oceno pravilnosti odmere odškodnine za nepremoženjsko škodo so tako odločilne ugotovitve sodišč prve in druge stopnje (na katere je revizijsko sodišče vezano) o trajanju in intenzivnosti telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem, o strahu, o obsegu prikrajšanja tožnikove življenjske aktivnosti ter o trajnih spremembah njegove zunanjosti in o vplivu teh posledic poškodbe na njegovo duševno počutje.

Pri odločanju o višini pravične denarne odškodnine sodišče sicer upošteva tudi čas od nastanka škode do izdaje sodbe, vendar le, če dolžina čakanja na satisfakcijo in druge okoliščine primera to opravičujejo. Pretek časa od nastanka škode do odločanja (kot objektivni kriterij) vpliva na odmero višine odškodnine le, če dolžina čakanja na satisfakcijo in druge okoliščine primera to opravičujejo. Zgolj okoliščina, da je bilo odločeno o sporu po daljšem času (sodba sodišča prve stopnje je bila izdana po nekaj več kot treh letih od vložitve tožbe), sama po sebi ni zadosten razlog za odmero višje odškodnine. Realnost na področju reševanja odškodninskih sporov je pač takšna, da sodišča dosojajo odškodnine (tudi) za nepremoženjsko škodo praviloma po nekaj letih od vložene tožbe. Ta realnost pomeni na področju podatkov o sodno priznanih odškodninah, da odražajo poleg vseh ostalih okoliščin tudi kriterij časovne odmaknjenosti časa odločanja od časa uveljavitve (nastanka) škode. To pa pomeni, da se pri višini priznanih odškodnin, ki jih sodišča jemljejo za primerjavo (in ki so tudi javno dostopne v publikaciji "Denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo", GV založba, Ljubljana 2001), praviloma odražajo vse pravno relevantne okoliščine, tudi t.i. čakanje na odškodnino.

Iz ugotovitev nižjih sodišč izhaja, da je tožnik utrpel zlom leve podlahtnice v komolčnem delu, zaradi česar je trpel hude bolečine dva dni, občasno hude bolečine en teden, trajne srednje močne bolečine deset dni, občasne zmerne in pojemajoče bolečine tri tedne, ter da je bolečine čutil še ob sojenju pred sodiščem prve stopnje. Zdravljenje so spremljale številne nevšečnosti: tožnik je bil dvakrat hospitaliziran, operiran, petkrat rentgensko slikan, imel je številne kontrole, večkrat je obiskoval fizioterapijo. Upoštevaje trajanje in intenzivnost tožnikovih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem ter sodno prakso v podobnih primerih negmotnih škod pokaže, da je iz tega naslova upravičen do zadoščenja v znesku 1,200.000 SIT.

Prenizka je tudi odškodnina za strah. Tožnik, ki je utrpel tako strah ob samem škodnem dogodku in neposredno po njem (primarni strah), kot tudi strah za izid zdravljenja (sekundarni strah), pri čemer je ta trajal tri tedne v obdobju petih mesecev, je po mnenju revizijskega sodišča upravičen do zadoščenja v znesku 200.000 SIT. Višje zadoščenje utemeljuje po eni strani dejstvo, da je moral tožnik kar dvanajst dni čakati na operacijo, po drugi strani pa s sodno prakso izoblikovani razponi odškodnin za to obliko negmotne škode.

Kot tretja posledica poškodbe je tožniku ostala nepopolna gibljivost v komolcu, tako da groba moč po poškodbi ni enakovredna tisti pred poškodbo, kar ga (oz. bi ga) ovira(lo) tako v poklicu kot v zasebnem življenju. Kot zidar namreč ne more več uporabljati leve roke, tako da je zaradi tega težje zaposljiv. To je bil razlog, da je bil že v Sloveniji dve leti na čakanju ter da se to ponavlja tudi sedaj, ko se je vrnil na Hrvaško. Pri odmeri odškodnine za to obliko negmotne škode sta sodišči prve in druge stopnje premalo upoštevali tožnikovo poklicno prizadetost, saj je prav zaradi posledic poškodbe ostal brez dela. Zahtevano zadoščenje zato po mnenju revizijskega sodišča pravično odseva trajanje in intenzivnost tožnikove duševne prizadetosti, ki je posledica omenjenega zmanjšanja življenjske aktivnosti, kot tudi sodno prakso v podobnih primerih (200. in 203. člen Zakona o obligacijskih razmerjih - U. l. SFRJ, št. 29/78-57/89 - v nadaljevanju ZOR).

Enako velja za duševne bolečine zaradi skaženosti. Sprememba tožnikove zunanjosti (16 centimetrov dolga vzdolžna brazgotina z dorezalne strani, ki sega preko komolca, en centimeter široko na nadlahti s 17 prečnimi brazgotinicami po šivih), tožniku povzroča neugoden občutek, zlasti poleti, ko je izpostavljen pogledom drugih. Upoštevaje tako objektivni kot subjektivni kriterij te oblike negmotne škode ter sodno prakso v podobnih primerih se pokaže, da je tožnik iz tega naslova upravičen do celotnega zahtevanega zadoščenja (200. in 203. člen ZOR).

Ker je bilo tako materialno pravo delno zmotno uporabljeno, je revizijsko sodišče reviziji delno ugodilo in izpodbijano sodbo spremenilo tako, da je tožniku priznalo še 800.000 SIT zadoščenja (prvi odstavek 380. člena ZPP), sicer pa je revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

Delna sprememba sodb sodišč prve in druge stopnje je terjala tudi (drugačno) odločitev o stroških postopka (2. odstavek 165. člena ZPP). Tožnikov uspeh znaša 75 %, uspeh tožene stranke pa 25 %. Zato mu mora povrniti temu sorazmeren del stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje (ki sicer znašajo 523.236 SIT), t.j. znesek 392.427 SIT, tožnik pa mora toženi stranki povrniti njenemu uspehu sorazmeren del stroškov prvostopnega postopka (ki sicer znašajo 27.800 SIT), torej znesek 6.950 SIT. Po pobotanju teh stroškovnih terjatev mora tožena stranka tožniku povrniti še 385.477 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 10.10.2001. Tožnikov delni revizijski uspeh ima za posledico tudi njegovo pravico do povrnitve stroškov pritožbenega postopka (ti so odmerjeni od zneska, s katerim je tožnik po tej revizijski sodbi uspel s pritožbo) ter pravico do povrnitve revizijskih stroškov (tudi ti so odmerjeni od zneska, s katerim je tožnik uspel z revizijo), predstavljajo pa nagrado odvetniku za sestavo revizije (450 točk), za poročilo (10 točk), davek na dodano vrednost ter poštne stroške (630 SIT).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.