Sodba VIII Ips 171/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-03-16

Pogodba, za katero se zahteva pismena oblika, je veljavna, čeprav ni bila sklenjena v tej obliki, če sta pogodbeni stranki v celoti ali v pretežnem delu izpolnili obveznosti, ki so iz nje nastale.

Tožena stranka ni dokazala, na kakšni podlagi je direktor sprejemal odločitve o mesečni plači tožnice (niti tega, da bi sploh izdajal kakšne sklepe o tem). Ob dejanski ugotovitvi, da je bila zadnja dogovorjena izhodiščna bruto plača tožnice zapisana v sklepu z dne 1. 6. 1994, je materialnopravno pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da je tožnica od marca 1995 dalje upravičena do plače, v višini določeni s tem sklepom.

Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje tako spremeni, da se pritožba tožene stranke zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti revizijske stroške postopka v višini  99.000,00 SIT, v osmih dneh.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice in toženi stranki naložilo plačilo razlik v plači za čas od septembra 1995 do maja 1999 v skupnem neto znesku 2,822.329,17 SIT z zamudnimi obrestmi od dneva vložitve tožbe dalje. Toženi stranki je tudi naložilo, da od bruto razlik obračuna in plača predpisane prispevke in davke ter da tožnici povrne stroške postopka. Sodišče je ugotovilo, da je bila tožnica s sklepom z dne 1. 6. 1994 imenovana na delovno mesto direktor informatike do izdelave plana za leto 1995 in Pravil o notranji organizaciji, vodenju in komunikacijah. Določena ji je bila izhodiščna plača v tolarski protivrednosti ECU. Tožnica je to delo opravljala že prej in tudi po sprejemu plana in pravil, ni bila razporejena na drugo delovno mesto. Za delovno mesto, na katerega je bila tožnica razporejena, je bila po kolektivni pogodbi tožene stranke predvidena sklenitev individualne pogodbe, zato za izračun plač tožnici ne pride v poštev način določanja plač za zaposlene, za katere velja kolektivna pogodba.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in tožbeni zahtevek zavrnilo. Ker tožnica ni imela sklenjene individualne pogodbe o zaposlitvi, so zanjo veljale določbe kolektivne pogodbe o plačah. Tožničino delovno mesto je bilo po kolektivni pogodbi tožene stranke razporejeno v IX. tarifni razred, zato bi ji bila tožena stranka dolžna zagotavljati izhodiščno plačo za ta tarifni razred, ob upoštevanju tarifne priloge k Kolektivni pogodbi dejavnosti gostinstva in turizma Slovenije. Plača tožnice se je določala na podlagi mesečnih sklepov generalnega direktorja in takemu določanju plače tožnica vse do prenehanja delovnega razmerja ni ugovarjala. Tožnica je v spornem obdobju prejemala višjo plačo, kot je bila določena za IX. tarifni razred po panožni kolektivni pogodbi.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožeča stranka vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke 339. člena ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe in potrditev sodbe sodišča prve stopnje oziroma podrejeno razveljavitev izpodbijane sodbe. Navaja, da res ni bila sklenjena pisna individualna pogodba o zaposlitvi, vendar so bili dogovorjeni vsi bistveni elementi take pogodbe, ki je bila tudi realizirana: v plačilnih listah se navaja delovno mesto direktor informatike in kot obračunska osnova individualna pogodba, direktor je izdajal sklepe o višini individualne plače, tožnica je bila na delovno mesto razporejena s sklepom z dne 1. 6. 1994 in na istem delovnem mestu ji je 14. 4. 1999 tudi prenehalo delovno razmerje. Tožena stranka ni oporekala obstoju individualne pogodbe, šele v pritožbi pa je prvič oporekala, da tožnica ni bila delavka s posebnimi pooblastili in odgovornostmi. S sklepom z dne 1. 6. 1994 je bila tožnici določena izhodiščna plača, ki ji je bila do septembra 1995 tudi izplačevana v tej višini. Kasneje tožene stranka ni tožnice razporedila na drugo delovno mesto in ji ni izplačevala plače v višini izhodiščne plače za IX. Tarifni razred po podjetniški kolektivni pogodbi. Plačo je tožnici mesečno spreminjal direktor, vendar tožnici ni bil vročen nikakršen sklep o tem. Tožnica je tudi pred septembrom 1995 prejemala plačo v tolarjih, ki je bila enaka protivrednosti ECU, kot je določal sklep z dne 1. 6. 1994.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in 96/2002 - ZPP) vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni podana.

Izpodbijana sodba nima očitanih formalnih pomanjkljivosti, saj ima razloge o vseh odločilnih dejstvih, ti razlogi so jasni in niso med seboj v nasprotju. Ali je odločitev tudi pravilna in zakonita, je vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Pravilnost dokazne ocene pa je vprašanje pravilne in popolne dokazne ocene, zaradi česar pa revizije ni dopustno vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Materialno pravo je bilo zmotno uporabljeno.

Delavcu pripada za delo plača v skladu s splošnim aktom, usklajenim s kolektivno pogodbo in zakonom (prvi odstavek 49. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja, Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR). Če so s kolektivno pogodbo, sklenjeno na ravni organizacije, urejene pravice in obveznosti delavcev, za katere je z zakonom predpisano, da se uredijo s splošnim aktom, se šteje, da je organizacija te pravice in obveznosti uredila na ustrezen način (drugi odstavek 86. člena ZTPDR).

Kolektivna pogodba družbe H.P., d.d., sklenjena julija 1994, in kasnejša, sklenjena julija 1998, sta določanje osnovne plače za celotno sporno obdobje urejali v izhodišču enako: osnovna plača delavcev se je določila s pogodbo o zaposlitvi in ni mogla biti nižja kot izhodiščna plača za posamezni tarifni razred po veljavnih predpisih (79. člen prve oziroma 86. člen druge kolektivne pogodbe). To pomeni predvsem dvoje. Prvič, osnovna plača delavca ne sme biti nižja, kot izhodiščna plača za tarifni razred, v katerega je razvrščeno delovno mesto delavca. V obravnavani zadevi ne gre za tako vprašanje, saj tudi izpodbijana sodba ugotavlja, da je tožnica prejemala višjo plačo, kot je bila določena kot izhodiščna plača za IX. tarifni razred po kolektivni pogodbi dejavnosti. Drugič, osnovna plača se določi (pravilno bi bilo dogovori) s pogodbo o zaposlitvi.

Vsaka pogodba o zaposlitvi je individualna, sklenjena je med (enim) delodajalcem in (enim) delavcem. Pojem "individualne pogodbe", ki ga uporabljata obe podjetniški kolektivni pogodbi je zato mogoče razumeti le kot pojem za pogodbe z vodilnimi delavci (poslovodnimi ter delavci s posebnimi pooblastili in odgovornostmi), s katerimi se določena vprašanja uredijo drugače, kot so urejena s kolektivnimi pogodbami. Tako prva podjetniška kolektivna pogodba iz leta 1994 izrecno določa, da za te delavce ne veljajo njene določbe o plačah (drugi odstavek 3. člena), druga podjetniška kolektivna pogodba iz leta 1998 pa ima splošno določbo, da ne veljajo tiste njene določbe, ki so s pogodbo o zaposlitvi drugače urejene (drugi odstavek 2.

člena). Obe kolektivni pogodbi pa v poglavju o plačah, ne določata izhodiščne plače za najzahtevnejša delovna mesta (uvrščena v VIII. In IX. tarifni razred), temveč napotujeta na njegovo določitev v "IP" - kar očitno pomeni v "individualni pogodbi".

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bila tožnica s sklepom z dne 1. 6. 1994 imenovana na delovno mesto direktor informatike. Ob tem je ugotovilo tudi:

-da je ta dela tožnica opravljala že prej,

-da je bilo imenovanje sicer začasno, vezano na izdelavo plana za leto 1995 in Pravil o notranji organizaciji, vodenju in komunikacijah,

-da je bila s sklepom z dne 1. 6. 1994 določena tudi izhodiščna bruto plača tožnice za opravljanje dela direktorja informatike,

-da tožnica ne potem, ko naj bi se iztekel čas, za katerega je bila imenovana, ne po sklenitvi nove kolektivne pogodbe v letu 1998, ni bila razporejena na nobeno drugo delovno mesto,

-da ji je delovno razmerje prenehalo na delovnem mestu direktorja informatike, in

-da je glede na izstavljene plačilne liste ves čas prejemala plačo kot direktor informatike na podlagi "individualne pogodbe".

To, česar sodišče ni ugotovilo, pa je dvoje: ali je imela in kakšno pogodbo o zaposlitvi tožnica sklenjeno pred 1. 6. 1994 in na kakšni pravni podlagi je direktor tožene stranke določal mesečne zneske osnovne plače tožnici. Na toženi stranki je dokazno breme, da tožnica dejansko ni več opravljala dela direktorja informatike in na kakšni dejanski in pravni podlagi je direktor določal mesečne zneske plače tožnici. Iz dejanskih ugotovitev obeh sodišč namreč izhaja, da pravna podlaga za to ni bila ne sklenjena pogodba o zaposlitvi, ne sklep z dne 1. 6. 1994 in ne kolektivna pogodba (podjetniška ali dejavnosti).

Pogodba o zaposlitvi je pogodba delovnega prava, pri kateri je zlasti zaradi varstva pogodbeno šibkejše stranke - delojemalca - pogodbena svoboda strank omejena. Kljub temu je pogodba o zaposlitvi po svoji naravi obligacijska pogodba, zato se za vprašanja, ki niso posebej urejena v delovno pravnih predpisih, uporabljajo splošna pravila obligacijskega prava. Eno takih vprašanj je tudi obličnost kot predpostavka tako za sklenitev pogodbe kot za njeno veljavnost.

Po določbi prvega odstavka 67. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - ZOR; enako sedaj 51. člen Obligacijskega zakonika, Uradni list RS, št. 83/01 - OZ) mora biti obličnost za sklenitev pogodbe določena z zakonom, sicer velja pravilo o neobličnosti pogodb. ZTPDR in Zakon o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)) sta določala posebno obličnost le pri sklepanju pogodbe o zaposlitvi med delavcem in t.i. zasebnim delodajalcem. Po drugem odstavku 88. člena ZTPDR mora biti taka pogodba pisna in sklenjena pred nastopom dela. Delovno razmerje je bilo sklenjeno šele, ko je bila pogodba registrirana in je delavec nastopil delo (prvi odstavek 122. člena ZDR (1990)). Ne glede na (ne)ustreznost poimenovanja "zasebnega delodajalca", se na podlagi poimenovanja delodajalcev v 2. členu ZTPDR zahteve po tovrstni obličnosti ne nanašajo na delovna razmerja, ki jih sklepajo delavci v gospodarskih družbah ("organizacijah"). Za ta delovna razmerja ZDR (1990) zahteva le sklenitev pogodbe o zaposlitvi, ne predpisuje pa izrecno njene pisnosti. Da naj bi bila pogodba o zaposlitvi praviloma pisna, je sicer mogoče posredno sklepati iz nekaterih drugih zakonskih določb, na primer drugega odstavka 23. člena ZTPDR in petega odstavka 135. člena ZDR (1990); kot tudi na primer iz tretjega odstavka 9. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti. V obravnavanem primeru pa je treba upoštevati tudi določbo 73. člena ZOR: pogodba, za katero se zahteva pismena oblika, je veljavna, čeprav ni bila sklenjena v tej obliki, če sta pogodbeni stranki v celoti ali v pretežnem delu izpolnili obveznosti, ki so iz nje nastale.

Pogodba o zaposlitvi je veljavno in zakonito sklenjena tudi, če ni sklenjena v pisni obliki. Pisnost ni konstitutivni element pogodbe o zaposlitvi, temveč služi le kot dokaz obstoja in vsebine pogodbe (obličnost ad probationem). Če pisne pogodbe ni, to ne pomeni, da ni bila sklenjena. Le v primeru spora se na podlagi drugih dokazov ugotavlja, ali ima pogodba vse elemente pogodbe o zaposlitvi.

Med pravdnima strankama je bila sklenjena in izpolnjena pogodba o zaposlitvi za delovno mesto direktorja informatike, tožnica je to delo opravljala od 1. 6. 1994 do prenehanja delovnega razmerja, dogovorjeno je bilo plačilo za to delo, ki ga je tožena stranka v pretežnem delu - ne pa v celoti - izpolnila. Bistveni elementi pogodbe o zaposlitvi so bili torej dogovorjeni in v celoti oziroma pretežnem delu izpolnjeni.

Sodišče druge stopnje napačno povzema in posledično zmotno presodi dejansko stanje, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje (stran 3 spodaj obrazložitve izpodbijane sodbe). Iz dejanskih ugotovitev izhaja le (tudi neoporekano) dejstvo, da stranki nista sklenili pisne pogodbe o zaposlitvi, ne pa tudi, da je sploh nista sklenili. Sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da se je plača tožnice določala na podlagi mesečnih sklepov generalnega direktorja, saj tožena stranka takih sklepov ni predložila. Predložila je le izpis mesečnih sklepov, dejansko le izpis mesečnih zneskov iz računovodske evidence, ki so razvidni že iz mesečnih plačilnih list. Sodišče prve stopnje te listine ni upoštevalo kot dokaz o obstoju in zakonitosti sklepov direktorja o določitvi (zmanjšanju) izhodiščne plače tožnice. In končno, sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je bila plača tožnici določena s sklepom z dne 1. 6. 1994, ne pa, da se plača določa posebej. Višina plače je res zapisana v prilogi, ki pa je sestavni del sklepa. Sklep nikjer ne omenja, da bi se plača določala posebej. Zato je napačen tudi zaključek sodišča druge stopnje, da višina plače med strankama ni bila dogovorjena in da višina plače v sklepu z dne 1. 6. 1994 ni bila določena.

Tožena stranka ni dokazala, na kakšni podlagi je direktor sprejemal odločitve o mesečni plači tožnice (niti tega, da bi sploh izdajal kakšne sklepe o tem). Ob dejanski ugotovitvi, da je bila zadnja dogovorjena izhodiščna bruto plača tožnice zapisana v sklepu z dne 1. 6. 1994, je materialnopravno pravilna odločitev sodišča prve stopnje, da je tožnica od marca 1995 dalje upravičena do plače v tolarski protivrednosti 1733 ECU.

Sodišče druge stopnje tudi zmotno uporabi določbe podjetniške kolektivne pogodbe. Najprej že zato, ker ne upošteva njene spremembe v letu 1998. Le do 31. 12. 1997 je veljala določba 80. člena podjetniške kolektivne pogodbe iz leta 1994, ki se sklicuje na kolektivno pogodbo dejavnosti. Podjetniška kolektivna pogodba iz leta 1998 v 87. členu se pri določanju izhodiščnih bruto plač ne sklicuje več na kolektivno pogodbo dejavnosti, temveč jih določa sama. Obe podjetniški kolektivni pogodbi pa enako določata, da se izhodiščna bruto plača za najbolj zahtevna dela (uvrščena v VIII in IX tarifni razred) določi z "individualno" pogodbo o zaposlitvi. Plača tožnice je bila določena na tak način.

Glede na vse navedeno je revizijsko sodišče reviziji ugodilo, sodbo sodišča druge stopnje spremenilo tako, da je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (prvi odstavek 380. člena ZPP). Višina tožbenega zahtevka na revizijski stopnji ni bila več sporna.

Ker je tožnica z revizijo uspela, ji je tožena stranka dolžna povrniti priglašene revizijske stroške, odmerjene na podlagi odvetniške tarife, veljavne ob vložitvi revizije (750 točk po točki 1c in 5 tar. št. 10, Uradni list RS, št. 67/2003) in ob upoštevanju vrednosti točke po veljavni odvetniški tarifi (15. člen odvetniške tarife, Uradni list RS, št. 67/2003) povečano za davek na dodano vrednost (14. člen odvetniške tarife).

ZOR člen 73. ZTPDR člen 88, 88/2. ZDR (1990) člen 122, 122/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.