Sodba II Ips 498/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-09-18

odgovornost za škodo od nevarne stvari - odgovornost za drugega - odgovornost staršev - protipraven odvzem nevarne stvari imetniku - vzgojna zanemarjenost otroka

Zaradi kompleksnosti vzgojnega procesa je treba za oceno o vzgojni zanemarjenosti otroka celovito presojati njegovo ravnanje in obnašanje, pa tudi ravnanje in skrb njegovih staršev.

Sodišče prve stopnje je tožencema nerazdelno naložilo plačilo odškodnine v znesku 1,765.721 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe do plačila, v presežku pa je tožbeni zahtevek zavrnilo. Ugotovilo je, da je imel mladoletni sin tožencev, ki je povzročil prometno nesrečo, dostop do rezervnih ključev njunega avtomobila. Zato je presodilo, da sta toženca odgovorna za odvzem avtomobila ter da po 175. členu ZOR za nastalo škodo odgovarjata objektivno kot solastnika nevarne stvari. Ugotovilo je še, da je podana tudi njuna odgovornost po 165. členu ZOR, saj otroka nista poučila o pravilnem ravnanju v prometu.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbama tožencev in zaradi zmotne uporabe materialnega prava sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem obsodilnem delu spremenilo tako, da je tudi v tem delu zavrnilo zahtevek. Toženca vzgoje svojega otroka nista zanemarila. Ker je njegova vožnja z avtomobilom predstavljala za starša povsem nepričakovan dogodek, ni bilo potrebe, da sina poučita o skrbnosti in pravilnosti vožnje z osebnim avtomobilom. Ugotovilo je tudi, da je otrok avto vzel nedopustno in da staršema ni mogoče očitati, da sta opustila varstvo nevarne stvari.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje vlaga revizijo tožnik zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo sodbe sodišča druge stopnje z zavrnitvijo pritožb obeh tožencev in potrditvijo prvostopenjske sodbe. Po mnenju revizije se toženca ne moreta razbremeniti odgovornosti, saj sta imela rezervne ključe spravljene tako, da je imel sin do njih dostop. Odgovorna sta, ker sina nista poučila o pravilnem ravnanju na cesti in v prometu. Kot starša torej nista storila vsega, kar bi bilo treba. Ni pravilno stališče, da nista mogla, niti morala vedeti, da bo sin avto uporabil za vožnjo, ter da ni bilo razloga, da bi sina poučila o pravilnem ravnanju v prometu. Upoštevati je treba dejstvo, da je sin znal voziti avto, za katerega ni imel opravljenega vozniškega izpita. Prav dejstvo, da je bil po trditvah očeta precej "tehničen tip"in se je družil s starejšimi prijatelji, kaže na to, da ne drži, da ne bi kazal zanimanja za vožnjo z avtom. Če zna petnajstletni otrok upravljati z avtomobilom, bi morali biti starši posebej pozorni predvideti možnost otrokovega lahkomiselnega ravnanja in mu to preprečiti. Če starši niso niti opazili, da zna upravljati z avtom, pa to dokazuje, da je obstajalo njihovo pomanjkanje zanimanja in nadzora oziroma pomanjkljiva vzgoja. Zato je podana odgovornost tožencev po 165. členu ZOR. Podrejeno, v kolikor ni mogoče sprejeti stališča o odgovornosti staršev za nastalo škodo v celoti, revizija meni, da je treba sprejeti vsaj stališče o njuni sokrivdi.

Revizija je bila vročena tožencema, ki nanjo nista odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena novega Zakona o pravdnem postopku - ZPP, ki ga je treba v tej pravdni zadevi uporabiti zato, ker je sodišče prve stopnje sodbo izdalo po uveljavitvi novega zakona).

Za presojo pravilne uporabe materialnega prava je odločilno dejansko stanje, ki izhaja iz sodb sodišč prve in druge stopnje in na katero je revizijsko sodišče vezano. Tožnik se je poškodoval dne 13.9.1989 v prometni nesreči na Ptujski Gori. To je povzročil petnajstletni sin tožencev R. F., ki je v nesreči umrl. Tistega dne so bili F. na obisku pri sorodnikih in R. F. je bil z ostalimi otroki na dvorišču. Osebni avtomobil, s katerim je povzročil nesrečo, je bil last tožencev. V času obiska je bil avto zaklenjen, oče je imel ključe v žepu. R. F. je pred tem našel rezervne ključe v pisalni mizi v delavnici, ki je bila 300 metrov stran od domače hiše. Bil je tehničen tip, obiskoval je tehnično šolo, vozil pony ekspres, sicer pa se je družil s starejšimi fanti. Imel je dober oziroma prav dober uspeh. Starša z njim nista imela nobenih posebnih težav. Želje po vožnji avta staršema ni izrazil in oče ga ni učil voziti avtomobila. O prometnih nesrečah in o vožnji se doma niso posebej pogovarjali.

Sodišči sta odgovornost tožencev presojali po dveh temeljih, in sicer kot imetnikov nevarne stvari in kot staršev mladoletnega povzročitelja škode. Glede imetništva nevarne stvari ZOR določa, da imetnik ne odgovorja za škodo, če mu je bila stvar odvzeta na protipraven način, razen če je za to odgovoren (175. člen ZOR). V konkretnem primeru je bilo ugotovljeno, da je otrok avtomobil vzel brez vednosti in dovoljenja staršev, torej da je bil odvzem protipraven. Ob ugotovljenih dejanskih okoliščinah, da rezervni ključi niso bili spravljeni v hiši, temveč v 300 metrov oddaljeni delavnici in da otrok staršema želje za vožnjo z avtomobilom ni izrazil, takšna hramba rezervnega ključa ni bila neskrbna. Toženca nista imela razloga za to, da bi lahko predvidela, da bo njun sin v delavnici poiskal in vzel rezervne ključe njunega avtomobila ter se z njim odpravil na vožnjo. Zato jima ni mogoče očitati, da rezervnih ključev nista hranila na ustrezno skrben način, oziroma da sta opustila varstvo nevarne stvari. Dejstvo, da je njun sin rezervne ključe našel in vzel, torej da mu dostop do njih ni bil fizično preprečen, pa za ugotovitev o odgovornosti imetnika za odvzem vozila po 175. členu ZOR ne zadošča.

Odgovornost staršev za ravnanje otroka, starejšega od sedmih let, izhaja iz njihove dolžnosti, da skrbijo za njegovo osebo, za njegovo varstvo in vzgojo v najširšem smislu. Starši so zato dolžni skrbeti za otrokov telesni, duševni, moralni in intelektualni razvoj. Ker so dolžni otroka varovati in vzgajati, odgovarjajo za škodo, ki jo otrok povzroči tretji osebi. Če gre za otroka, starejšega od sedmih let, odgovarjajo za škodo krivdno z obrnjenim dokaznim bremenom (četrti odstavek 165. člena ZOR). Pritožbeno sodišče je ugotovilo, da toženca vzgoje svojega otroka nista zanemarila ter presodilo, da je njegovo ravnanje za starša predstavljalo povsem nepričakovan dogodek.

Revizijsko sodišče se s to presojo strinja.

Kakšna naj bo vzgoja otroka, Zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (Uradni list SRS, št. 14/89 p.b. in naslednji: ZZZDR) ne določa, kakor tudi ne govori o sredstvih in pogojih, ki jo lahko zagotovijo. Iz zakonskih določb pa izhaja, da je eden od namenov vzgoje otroka zagotavljanje skladnega in vsestranskega razvoja otrokove osebnosti. Zato naj starši pomagajo otroku razviti njegove umske in telesne sposobnosti ter (kar je prav tako pomembno) moralno - etične vrednote, ki ga bodo spremljale celo življenje. Starši za vzgojo otrok skrbijo v skladu z lastnimi življenjskimi izkušnjami in v okviru svojih zmožnosti. Vzgojni proces se odvija vsakodnevno, ne le v okviru razgovorov o vzgojnih temah. Vzgojo zato nenazadnje predstavlja tudi vzgled lastnega ravnanja, saj otroci zaznavajo in opazujejo ravnanje in odnos staršev tako do vsakodnevnih življenjskih opravil, kot tudi njihov odnos do soljudi. Ta proces pri petnajstletnem otroku gotovo še ni zaključen, saj se lahko odvija tudi v času po njegovi polnoletnosti.

V konkretnem primeru je bilo ugotovljeno, da je bil otrok, čigar mati je pedagoška delavka, do obravnavanega trenutka neproblematičen mladostnik in dober učenec. Tudi sicer dejanska podlaga sodbe ne daje podlage za ugotovitev, da se toženca vzgoji svojega otroka nista dovolj posvečala. Zato je pravilen sklep, da otrok ni bil vzgojno zanemarjen. Revizija kot odločilno okoliščino za drugačno stališče poudarja dejstvo, da je znal upravljati z avtom, za kar pa, kot izhaja iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč, toženca nista vedela. Po stališču revizije naj bi bila zato vzgoja staršev pomanjkljiva, saj se za otroka nista dovolj zanimala. Vendar pa takemu stališču ni mogoče pritrditi. Zaradi kompleksnosti vzgojnega procesa je treba za oceno o vzgojni zanemarjenosti otroka celovito presojati njegovo ravnanje in obnašanje, pa tudi ravnanje in skrb njegovih staršev. Po presoji revizijskega sodišča zgolj okoliščina, da toženca nista vedela, da zna njun sin upravljati avto, ne omaje pravilnosti sklepa, da sta ustrezno usmerjala razvoj svojega otroka.

Na očitek, da bi starša morala predvideti možnost, da bo otrok brez dovoljenja skrivoma vzel njun avtomobil in mu preprečiti lahkomiselno ravnanje, je zato mogoče odgovoriti, da toženca nista imela podlage za sklepanje, da se bo kaj takega zgodilo. Ugotovljeno je namreč bilo, da otrok doma želje po vožnji avtomobila ni izrazil, da ga starša nista učila voziti avta, da nista vedela, da naj bi znal voziti in mu tudi nista pustila voziti avtomobila. Samo zato, ker je bil otok "tehničen tip" in je imel starejše prijatelje, njegova starša nista mogla ali morala predvideti možnosti, da bo v danem trenutku ravnal tako kot je, saj za takšno predvidevanje v njegovem dotedanjem ravnanju nista imela osnove. Petnajstletnega odraščajočega mladoletnika ni mogoče neprestano nadzorovati, še posebej, če za to do tedaj ni bilo razloga. Tožencema tudi ni mogoče očitati, da sina nista poučila o pravilnem ravnanju na cesti in v prometu kot voznika osebnega avtomobila, saj otrok te starosti ne sme voziti avtomobila. Takšen pouk bi bilo celo mogoče šteti kot njuno nenasprotovanje vožnji. Zato okoliščine, da sina o ravnanju pri vožnji z avtomobilom nista poučila, tožencema ni mogoče šteti v škodo.

Revizijsko sodišče zato ocenjuje, da revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ni podan. Ker je bila presoja pritožbenega sodišča pravilna, revizija s (tudi sicer le pavšalnim) predlogom za deljeno odgovornost ne more biti uspešna.

Neutemeljeno revizijo je bilo treba zavrniti po določbi 378. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.