Sodba II Ips 467/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-11-27

odgovornost za škodo od nevarne stvari ali nevarne dejavnosti - prometna nesreča - krivdna odgovornost - deljena odgovornost - vožnja z vinjenim voznikom - vinjenost oškodovanca - povrnitev negmotne škode - višina denarne odškodnine - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti

Revizijsko sodišče ugotavlja, da sta sodišči ravnali pravilno, ko sta ocenili, da je 20-odstotna tožnikova soodgovornost primerna stopnja sokrivde za nepazljivo izpostavljanje večjemu riziku za nastanek škode. ZOR sicer ne definira malomarnosti, naslanja pa se na splošno definicijo malomarnosti iz kazenskega prava.

Od povprečno skrbnega človeka je mogoče pričakovati, da bo presodil, ali je vožnja z drugim vozilom varna in za tožnika ni bilo ugotovljeno, da bi njegova zmožnost presoje kakorkoli odstopala od zmožnosti presoje povprečnega odraslega (treznega) človeka, oziroma, da bi se, v kolikor so bile zaradi vinjenosti njegove intelektualne sposobnosti bistveno zmanjšane, ne spravil sam s svojim ravnanjem v tako stanje (drugi odstavek 159. člena ZOR). Tožnikova presoja, da se je vozil že z bolj vinjenimi vozniki in za U. G. ni zaznal, da bi bil tako vinjen, da ne bi bil sposoben vožnje, kaže na njegovo nepazljivo izpostavljanje večjemu riziku za nastanek škode, saj ni ravnal s skrbnostjo povprečno skrbnega človeka. Od povprečno skrbnega človeka bi bilo pričakovati, da bo preveril, ali je voznik sposoben varne vožnje.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku za povračilo škode v zvezi s prometno nesrečo, ki jo je 22.10.1995 povzročil U. G., katerega vozilo je bilo zavarovano pri toženi stranki in v kateri je bil poškodovan tudi tožnik. Ugotovilo je soprispevek tožnika k nastali škodi 20 odstotkov, ker je pristal, da se pelje z vinjenim voznikom. Za telesne bolečine in neprijetnosti med zdravljenjem je od vtoževanih 3.000.000 SIT priznalo 1.500.000 SIT, za strah je od vtoževanih 1.000.000 SIT priznalo 800.000 SIT, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti je od vtoževanih 6.000.000 SIT priznalo 3.000.000 SIT in za skaženost je od vtoževanih 500.000 SIT priznalo 300.000 SIT, tako da je od skupaj vtoževanih 10.500.000 SIT iz naslova denarne odškodnine za povrnitev negmotne škode tožniku priznalo skupaj 5.600.000 SIT odškodnine.

Poleg tega je v celoti priznalo še 20.000 SIT gmotne škode. Glede na tožnikov soprispevek, ker je prisedel k vinjenemu vozniku, je prisojeni znesek zmanjšalo za 20 odstotkov in razsodilo, da mora tožena stranka tožniku plačati odškodnino v znesku 4.496.000 SIT in mu povrniti 223.400 SIT pravdnih stroškov, vse z zamudnimi obrestmi, in sicer od zneska 4.480.000 SIT od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila, od 16.000 SIT od 22.10.1995 dalje do plačila in od pravdnih stroškov od izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila.

Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo glede pravdnih stroškov in odločitev o stroških spremenilo, tako da je toženi stranki naložilo plačilo 174.750 SIT pravdnih stroškov z obrestmi od 19.12.2000 dalje. V ostalem je pritožbo tožene stranke in v celoti pritožbo tožeče stranke zavrnilo in v izpodbijanih nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti odločitvi sodišča druge stopnje je vložila revizijo tožeča stranka. Uveljavlja vse revizijske razloge in predlaga, da vrhovno sodišče reviziji ugodi ter sodbo višjega sodišča spremeni, tako da pritožbi tožeče stranke ugodi in sodbo sodišča prve stopnje spremeni in odloči, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki poleg do sedaj prisojene odškodnine še dodatno odškodnino v znesku 4.612.000 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje prvostopenjske sodbe dalje do plačila ter celotnimi pravdnimi stroški. Podrejeno pa predlaga, da sodbi razveljavi in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Revizijo vlaga tako glede temelja kot višine. Ne strinja se z ugotovitvami sodišč, da je tožnik soprispeval k nastali škodi 20 odstotkov, ker naj bi vedel, da se pelje z vinjenim voznikom in je v to zavestno privolil. Revident navaja, da ni vedel, niti ni mogel vedeti, da je njegov prijatelj U. G. popil preveč, oziroma da je bil vinjen. Potem, ko sta v disku vsak nekaj malega popila, sta se razšla in bila vsak skupaj s svojim dekletom, ne da bi drug za drugega vedela, kaj delata. Dobila sta se šele zjutraj, ko so se skupaj odpeljali proti domu. Revident poudarja, da je izpovedal, da pozna navade svojega prijatelja in ve, da U. G. ne pije veliko in je nasploh proti vožnji pod vplivom alkohola. Poleg tega je med njima veljal tih dogovor, da je tisti, ki se ni čutil sposobnega za vožnjo, rekel naj vozi kdo drug, ki je popil manj. Revident navaja, da je tudi izpovedal, da tudi sicer U. G. ni kazal znakov vinjenega človeka in meni, da iz samega dejstva, da so se zadrževali v disku do 5 ure zjutraj, nikakor ni sklepati o vinjenosti. Vse kar je tožnik vedel o vinjenosti prijatelja je bilo to, da je z njim spil eno rundo pijače, in sicer "špricer", to je 1 dcl Radenske in 1 dcl vina. Zato meni, da je sodišče njegov soprispevek k nastali škodi v višini 20 odstotkov previsoko ocenilo. Ocenjuje, da bi njegov soprispevek znašal kvečjemu 10 odstotkov. Tudi odločitve sodišč prve in druge stopnje o določitvi posameznih odškodninskih postavk po mnenju revidenta niso pravilne in pravične. Meni, da bi mu moralo sodišče za prestane telesne bolečine odmeriti odškodnino v celotnem vtoževanem znesku, to je v znesku 3.000.000 SIT. Navaja, da je izvedenec objektivno ocenil skupni učinek vseh poškodb kot hudo telesno poškodbo, zaradi katere bi bilo lahko v nevarnosti celo tožnikovo življenje, zdravljenje pa je trajalo celih 9 mesecev in 9 dni. Prisojena odškodnina v znesku 1.500.000 SIT za take poškodbe, bolečine in nevšečnosti po njegovem mnenju ni v skladu s sodno prakso, in je bistveno prenizka. Predvsem pa se ne kaže kot pravična odškodnina v smislu 200. člena ZOR. Enako velja za odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Revident poudarja, da mu je bila za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti od vtoževanih 6.000.000 SIT odškodnine priznana le polovica. Navaja, da je zmanjšano sposoben za dela, ki zahtevajo dvigovanje bremen težjih od 5 kg, za dela, ki zahtevajo dolgotrajno sedenje v prisilnem položaju ter za daljše transporte s prevoznimi sredstvi in v teh trenutkih tudi še danes čuti bolečine. Zanemarljivo tudi ni dejstvo, da je star šele 28 let. Po tabeli invalidnosti za določanje trajne izgube splošne delovne sposobnosti je njegova invalidnost ocenjena s 23 odstotki. Zaradi poškodbe je moral zamenjati poklic, saj je delo elektrotehnika povezano s fizično aktivnostjo. Zaradi zamenjave poklica (sedaj dela kot prodajalec) duševno trpi, saj sicer o zamenjavi poklica kot o svoji težavi ne bi govoril. Predlaga, naj se v primeru, da dejansko stanje v zvezi s to okoliščino pri odmeri odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti ni bilo dovolj ugotovljeno, sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavita in zadeva vrne sodišču prve stopnje. Če sodišče meni, da je odškodnina tudi v tem delu upravičena, pa predlaga, da revizijsko sodišče sodbo višjega sodišča spremeni in tožniku prisodi tudi dodatno odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življen jske aktivnosti. Znesek 3.000.000 SIT vsekakor ne predstavlja pravične odškodnine za povzročeno škodo, zato predlaga, da se zahtevku v tem delu celoti ugodi.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila (tretji odstavek 375. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in 96/02).

Revizija procesnih kršitev ni niti formalno niti vsebinsko opredelila oziroma zatrjevala, zato revizijsko sodišče navedenega revizijskega razloga ni upoštevalo (371. člen ZPP). V izpodbijani pravnomočni sodbi pa je bilo tudi materialno pravo pravilno uporabljeno (3. točka prvega odstavka 370. člena ZPP).

Iz ugotovitev obeh sodišč izhaja, da je bilo pri vozniku U. G.

ugotovljeno 1,57 do 1,64 g/kg etilnega alkohola v krvi in da je za to stanje značilno bistveno zmanjšanje intelektualnih sposobnosti, ki se izkazuje kot želja po počivanju, v izrazitih napakah pri hoji in gibih, zmanjšani sposobnosti koordinacije kretenj in vida, naglem slabšanju stanja ravnotežja, vozniki so v tem stanju navadno agresivnejši v sami vožnji. Ugotovljeno je bilo, da so bile glede na to, da je bil alkoholiziran tudi tožnik (0,99 do 1,10 g/kg etilnega alkohola), tudi njegove intelektualne sposobnosti bistveno zmanjšane, da pa bi se tožnik moral zavedati, da U. G. ni popolnoma trezen in v polni formi za vožnjo, saj sta že ob prihodu v disco skupaj spila pijačo, celonočno bedenje (do 5 ure zjutraj) in alkoholne pijače pa tudi vplivajo na sposobnost vožnje z avtomobilom. Tožnik je po ugotovitvah sodišč tudi mogel oceniti vinjenost U. G. V postopku je namreč izpovedal, da je vedel, da U. G. zjutraj, ko so se odpeljali iz diskoteke, ni bil trezen, da pa se je vozil z že bolj vinjenimi vozniki, vendar za U. G. ni zaznal, da bi bil tako vinjen, da ne bi bil sposoben vožnje. Ugotovljeno je bilo, da kasneje izkazana visoka stopnja vinjenosti U. G. tožniku ni mogla ostati neznana, ker je komuniciral z njim, preden je sedel v avto, in preden so se odpeljali.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da sta sodišči ravnali pravilno, ko sta ocenili, da je 20-odstotna tožnikova soodgovornost primerna stopnja sokrivde za nepazljivo izpostavljanje večjemu riziku za nastanek škode. Zakon o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur. l. SFRJ, št. 29/78 in 39/85) sicer ne definira malomarnosti, naslanja pa se na splošno definicijo malomarnosti iz kazenskega prava. Kaznivo dejanje je storjeno iz malomarnosti, če se je storilec zavedal, da zaradi njegove storitve ali opustitve lahko nastane prepovedana posledica, pa je lahkomiselno mislil, da jo bo lahko preprečil ali pa da ne bo nastala; ali tudi, če se ni zavedal, da lahko nastane prepovedana posledica, pa bi se po okoliščinah in po svojih osebnih lastnostih tega moral in mogel zavedati (14. čl. KZ SFRJ, sedaj 18. člen Kazenskega zakonika). Od povprečno skrbnega človeka je torej mogoče pričakovati, da bo presodil, ali je vožnja z drugim vozilom varna in za tožnika ni bilo ugotovljeno, da bi njegova zmožnost presoje kakorkoli odstopala od zmožnosti presoje povprečnega odraslega (treznega) človeka, oziroma, da bi se, v kolikor so bile zaradi vinjenosti njegove intelektualne sposobnosti bistveno zmanjšane, ne spravil sam s svojim ravnanjem v tako stanje (drugi odstavek 159. člena ZOR). Tožnikova presoja, da se je vozil že z bolj vinjenimi vozniki in za U. G. ni zaznal, da bi bil tako vinjen, da ne bi bil sposoben vožnje, kaže na njegovo nepazljivo izpostavljanje večjemu riziku za nastanek škode, saj ni ravnal s skrbnostjo povprečno skrbnega človeka. Od povprečno skrbnega človeka bi bilo pričakovati, da bo preveril, ali je voznik sposoben varne vožnje. Revizijsko sodišče se ne strinja z revidentom, da ob tem, da U. G. ni kazal znakov vinjenega človeka, iz samega dejstva, da so se zadrževali v disku do 5 ure zjutraj, nikakor ni mogoče sklepati o njegovi vinjenosti. Po mnenju revizijskega sodišča pa že okoliščina, da je tožnik vedel, da je U. G. nekaj popil, in da sta se po tistem, ko sta se razšla, dobila šele okrog 5 ure zjutraj, narekuje še večjo skrbnost pri presoji, ali je tak človek sposoben varne vožnje. V konkretni situaciji, ko je tožniku zadoščalo, da U. G. lahko pelje, je bilo njegovo ravnanje premalo skrbno in je glede na navedeno odločitev pritožbenega sodišča o 20-odstotnem soprispevku tožnika k nastali škodi pravilna.

Po presoji revizijskega sodišča očitki revidenta glede višine odškodnine niso utemeljeni. Vse okoliščine, ki jih revizija našteva v zvezi z odmero odškodnine za prestane telesne bolečine in neugodnosti med zdravljenjem sta sodišči v celoti upoštevali. Odškodnina za telesne bolečine in neugodnosti med zdravljenjem je bila odmerjena glede na ugotovljeno, da je v prometni nesreči tožnik utrpel hudo telesno poškodbo, in ob ugotovljenem, da bi zaradi poškodbe lahko bilo v nevarnosti njegovo življenje. Upoštevane so bile tudi vse ostale okoliščine, ki jih navaja revizija: pretrpljene telesne bolečine in glavoboli ter njihovo trajanje, hospitalno in ambulantno zdravljenje, okoliščina, da je bil tožnik priključen na črpalko za odvajanje krvi in sokrvice iz prsnega koša, dve operaciji, transfuzija, rentgenska slikanja, okoliščina, da je bil cepljen proti tetanusu in prejel visoke doze antibiotikov, nosil mavec na roki in oprt čez obe rami, imel urinski kateter in upoštevane so bile fizioterapije. Prisojena odškodnina je ob upoštevanju vseh naštetih okoliščin odmerjena po vseh kriterijih, ki so navedeni v 200. členu ZOR in primerljiva z odškodninami, ki so bile drugim oškodovancem prisojene v podobnih primerih.

Tudi glede duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti je sodišče pri odmeri odškodnine upoštevalo tožnikovo mladost in ugotovljeno 23-odstotno invalidnost in tudi okoliščino, da je zaradi nastalih trajnih posledic poškodbe moral zamenjati poklic. Ob upoštevanju vseh navedenih okoliščin sta sodišči odškodnino za to obliko škode pravično in ustrezno odmerili.

Odločitev o stroških izdelave izvedenskega mnenja, ki bi mu jih po revidentovem mnenju sodišče moralo prisoditi v celoti, ni predmet revizijskega odločanja. Izrek o stroških se šteje za sklep (peti odstavek 128. člena ZPP). To ni sklep s katerim se postopek konča, zato revizija zoper sklep o stroških ni dovoljena (prvi odstavek 367. člena ZPP).

Tožeča stranka z revizijo ni uspela, zato mora trpeti svoje stroške revizijskega postopka (165. člen in prvi in drugi odstavek 154. člena ZPP).

Glede na vse navedeno uveljavljeni revizijski razlogi niso podani, zato je revizijsko sodišče revizijo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.