Sklep Ips 133/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-12-16

prenehanje delovnega razmerja - finančna reorganizacija - osnova za izračun odpravnine - bruto plača

Določbe zakonov ali kolektivnih pogodb pri obravnavanju instituta plače v preteklosti niso bile povsem jasne, kljub temu pa večletna sodna praksa revizijskega sodišča in pravna teorija zagovarjata stališče, da pojem plače v delovno-pravni zakonodaji, če ni izrecno določeno drugače, vedno pomeni bruto zneske. Zato bi morala že tožena stranka, prav tako pa tudi sodišče, ... , kot osnovo za izračun revidentove odpravnine upoštevati plačo v bruto, ne pa v neto znesku.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišča druge in prve stopnje se v zavrnilnem delu razveljavita in se zadeva v tem delu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Revizijski stroški so nadaljnji stroški postopka.

Tožniku je 13. 2. 2001 prenehalo delovno razmerje zaradi finančne reorganizacije po pravnomočno potrjeni prisilni poravnavi. Tožena stranka mu ni izplačala odpravnine, ker je štela, da bi bila to obveznost jamstvenega in preživninskega sklada Republike Slovenije. Zato je tožnik plačilo odpravnine uveljavljal s tožbo. Sodišče prve stopnje je njegovemu zahtevku po temelju ugodilo, pri izračunu odpravnine pa je upoštevalo neto plačo tožnika v zadnjih treh mesecih dela in ne bruto plače, kot je zahteval tožnik. Tako je odločilo na podlagi ugotovitve, da že od uveljavitve novele Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 5/91), velja enotna sodna praksa, da se kot osnova za izračun odpravnine, upošteva delavcu izplačana, torej neto plača.

Sodišče druge stopnje je pritožbi obeh strank zavrnilo. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje tudi glede osnove za izračun odpravnine. Pri tem je navedlo še, da niti Zakon o delovnih razmerjih niti Kolektivna pogodba za gospodarske dejavnosti ne določata, ali se odpravnina izplača v bruto ali neto znesku, zato je potrebno upoštevati veljavno sodno prakso.

Zoper zavrnilni del pravnomočne sodbe, izdane na drugi stopnji, vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da se odpravnine po tretjem odstavku 36. f člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)) izračunavajo od bruto plač, ker pojem plača v skladu z veljavnimi predpisi v načelu vedno pomeni bruto plačo, če pravna norma izrecno ne določa drugače. Tako stališče je v svojih odločbah že večkrat zavzelo tu Vrhovno sodišče. ZDR (1990) sicer ne opredeljuje pojma plača, je pa jasno, da je takrat, ko govori o plači, mišljena bruto plača. To izhaja tudi iz drugih zakonov, ki govorijo o plači: Zakon o prispevkih za socialno varnost, Zakon o načinu obračunavanja in izplačevanja plač, Zakon o davku na izplačane plače. Dejstvo, da je odpravnina oproščena obveznosti plačila davkov in prispevkov, samo po sebi ne more biti razlog za upoštevanje neto plače, saj je bistveno vprašanje, kaj razumeti pod pojmom plača.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni lis RS, št. 26/99 in 96/2002 - ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava.

Sodišče druge stopnje je zmotno uporabilo materialno pravo, na kar opozarja revizija tožeče stranke, nanjo pa revizijsko sodišče pazi že tudi po uradni dolžnosti (371. člen ZPP).

Sodne odločbe niso pravni vir, zato sodna praksa sama po sebi ne more biti pravna podlaga za odločitev. Sodnik je pri odločanju vezan na Ustavo in zakon in v tem okviru tudi na spoštovanje načela enakosti pred zakonom in pravice do enakega varstva pravic v sodnem postopku. To ga zavezuje k enaki uporabi materialnega prava v enakih oziroma bistveno podobnih primerih. Enotna (ustaljena) sodna praksa zavezuje sodnika zato le v toliko, da v enakem primeru enako uporabi oziroma enako razlaga materialno pravo, ali da utemelji, zakaj je konkretni primer presodil drugače.

Enako varstvo pravic, ki ga kot poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) v sodnih postopkih določa 22. člen Ustave, zagotavlja ustavna procesna jamstva, ne pa jamstvo pravilne materialnopravne presoje. Iz Ustave tudi ne izhaja absolutna vezanost na sodno prakso, v neskladju z Ustavo je le samovoljen oziroma arbitraren odstop od nje. Odstop od sodne prakse mora biti ustrezno obrazložen. O samovolji oziroma arbitrarnosti lahko govorimo tudi v primerih, ko je sodba že na prvi pogled napačna, brez pravnih argumentov, ki bi jih bilo mogoče razumno utemeljiti.

S sklicevanjem na enakost pa ni mogoče zahtevati, da bi sodišča poenotila svojo prakso tako, da bi v vseh primerih odločila enako napačno (ni enakosti v nepravu). Takšna zahteva bi bila absurdna in v nasprotju z ustavno določbo, da je Slovenija pravna država (2. člen Ustave, sklep Ustavnega sodišča št. Up-22/94 z dne 7. 3. 1997, OdlUS VI, 82). Sodno prakso uravnavajo odločitve, pravna stališča in mnenja Vrhovnega sodišča (109. in 110. člen Zakona o sodiščih, glej tudi odločitve Ustavnega sodišča, na primer odločbo št. Up 232/97 z dne 14. 1. 1999, OdlUS VIII, 112). Kaj oziroma kakšna je sodna praksa glede razlage pojma plače, je zato mogoče presojati le na podlagi odločitev Vrhovnega sodišča. To velja tudi v delovnih sporih, saj je Zakon o delovnih in socialnih sodiščih tudi v tovrstnih sporih dopustil revizijo. Zato ne bi bila sprejemljiva razlaga, da sodba hierarhično višjega sodišča (v obravnavanem primeru Vrhovnega sodišča), odstopa od sodne prakse, kakršna je bila uveljavljena pred hierarhično nižjim sodiščem (v obravnavanem primeru Višjim delovnim in socialnim sodiščem). Položaj je obraten: sodna praksa o neto plači kot osnovi za odpravnino trajno presežnih delavcev, odstopa od enotne sodne prakse Vrhovnega sodišča.

Vrhovno sodišče je ves čas enako razlagalo določbe predpisov in kolektivnih pogodb o plači tako, da izraz plača pomeni bruto plačo, kolikor ni izrecno predpisano drugače (sodba št. VIII Ips 142/95 z dne 14. 5. 1996, objavljena v zbirki odločb Delovno-socialnega oddelka Vrhovnega sodišča, GV 1998; sodba št. VIII Ips 236/98 z dne 2. 3. 1996 in sodba št. VIII Ips 270/98 z dne 12. 1. 1999, obe objavljeni v Zbirki odločb Delovno-socialnega oddelka Vrhovnega sodišča, GV 2001), in nazadje v sodbi opr. št. VIII I-ps 12/2003 z dne 21. 10. 2003. V sodbi št. VIII Ips 147/2001 z dne 14. 5. 2002 je zapisalo:

"Določbe zakonov ali kolektivnih pogodb pri obravnavanju instituta plače v preteklosti niso bile povsem jasne, kljub temu pa večletna sodna praksa revizijskega sodišča in pravna teorija zagovarjata stališče, da pojem plače v delovno-pravni zakonodaji, če ni izrecno določeno drugače, vedno pomeni bruto zneske. Zato bi morala že tožena stranka, prav tako pa tudi sodišče, ... , kot osnovo za izračun revidentove odpravnine upoštevati plačo v bruto, ne pa v neto znesku.

Kaj je treba upoštevati pri določanju pojma plače je bilo možno ugotoviti že od leta 1990 dalje. Sprva je bilo predvsem pomembno vprašanje, kdaj se je štela plača za izplačano. Zakon o davkih na izplačane osebne dohodke (Uradni list RS, št. 48/90) je določal v 3. členu, da se davek obračunava in izplačuje od bruto osebnega dohodka. V 5. členu zakona o prispevkih za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, zdravstveno varstvo in zaposlovanje (Uradni list RS, št. 48/90) je bila določba, da zavezanci (tudi delavci) plačujejo prispevke za socialno varnost iz bruto osebnega dohodka (plače).

Poleg tega je bila v 3. členu zakona o načinu obračunavanja in izplačevanja plač (Uradni list RS, št. 13/93) še določba, da se plača šteje za izplačano, ko so plačani prispevki in akontacija davka na plače, kar je smiselno pomenilo, da so izplačani povprečni osebni dohodki pomenili bruto, ne pa neto zneskov. Navedeni predpisi, sprejeti pred podpisom splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo v letu 1993 (SKPG - Uradni list RS, št. 39/93), dogovora o kriterijih za individualne pogodbe o zaposlitvi poslovodnih delavcev in delavcev s posebnimi pooblastili (Uradni list RS, št. 35/94) in zakonom o dohodnini (Uradni list RS, št. 71/93), ki vsi govorijo o bruto plači (samo SKPG govori o neto plači v 3. in 4. točki 44. člena), so smiselno določali, da so neto zneski plače lahko samo preostanek izplačane plače, ki je odvisen od številnih subjektivnih faktorjev, ne kaže pa izplačane plače delavca. Izplačana plača je lahko samo bruto plača, saj bi bile drugače nesmiselne in same s seboj v nasprotju določbe prej citiranih zakonov, da od nje delavec (ne morda delodajalec) plača akontacijo dohodnine in prispevke za svojo socialno varnost. Zato ni pravne podlage za tolmačenje, da pojem plače, če predpis določa pravice iz izplačanih povprečnih osebnih dohodkov (plač) v podjetju, pomeni pojem neto zneskov plač."

Tako stališče v celoti velja tudi za obravnavani primer. Izpodbijana sodba, izdana 13. 3. 2003, se ne more sklicevati na enotno sodno prakso, ker je bila sodna praksa očitno drugačna. Kot "sodno prakso" ni mogoče upoštevati sicer enakega, toda materialnopravno zmotnega stališča pritožbenega sodišča o razlagi pojma plače. Še posebej ne s sklicevanjem na "sodno prakso", ki ni upoštevala kasnejše spremembe kolektivnih pogodb kot materialnopravne podlage za odločanje v tovrstnih sporih. Revizija ima tudi prav, da na presojo o osnovi za izračun odpravnine ne vpliva, ali se od odpravnine plačujejo davki in prispevki. Eno je vprašanje pravilnega obračuna prejemka, druga pa vprašanje ali se in kateri davki in prispevki plačujejo od tega prejemka.

Ker je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in zato ni pogojev za spremembo izpodbijane sodbe, je revizijsko sodišče izpodbijano sodbo in sodbo sodišča prve stopnje v zavrnilnem delu razveljavilo in v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje (drugi odstavek 380. člena ZPP). Sodišče prve stopnje bo moralo dopolniti dokazni postopek tako, da bo ugotovilo pravilno osnovo za izračun odpravnine in nato ponovno odločilo o delu zahtevka, ki je bil z izpodbijano sodbo zavrnjen.

O stroških postopka je revizijsko sodišče odločilo na podlagi tretjega odstavka 165. člena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.