Sodba in sklep VIII Ips 184/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-05-20

nezakonito prenehanje delovnega razmerja - nadomestilo plače

S pravnomočno sodbo je bilo toženi stranki naloženo priznanje delovne dobe in izplačilo bruto plače, od katere mora delodajalec odvesti predpisane davke in prispevke, delavcu pa izplačati pripadajoči neto znesek plače. Ker tožena stranka tega ni storila prostovoljno, je bila tožnica prisiljena zahtevati izvršitev te obveznosti z vložitvijo nove tožbe, na podlagi katere bo lahko dosegla prisilno izvršbo, kolikor tožena stranka svojih obveznosti še vedno ne bo poravnala prostovoljno.

Revizija se v delu, ki se nanaša na plačilo regresa za redni letni dopust zavrže, v preostalem delu pa zavrne.

S pravnomočno sodbo Delovnega sodišča v Mariboru je bil razveljavljen dokončen sklep tožene stranke, na podlagi katerega je tožnici marca 1992 prenehalo delovno razmerje. Sodba je postala pravnomočna 20.9.1996 in na njeni podlagi bi morala tožena stranka pozvati tožnico nazaj na delo, vpisati delovno dobo v delovno knjižico, ter ji za čas, ko ni delala, izplačati plačo in pripadajoče prispevke. Tožena stranka je tožnico pozvala nazaj na delo 24.12.1996, ni pa izvršila ostalega dela pravnomočne sodbe. Zato je tožnica s tožbo zahtevala plačilo nadomestila plače in regresa za letni dopust za čas od prenehanja delovnega razmerja do poziva na delo (reintegracije ne zahteva več). Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku v celoti ugodilo. Po temelju zato, ker gre za izvršitev pravnomočne sodbe, po višini pa zato, ker tožena stranka višini denarnih zahtevkov ni oporekala.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo prvostopno sodbo. Zavrnilo je ugovor pomanjkanja pravnega interesa za vodenje spora. Tožnica se je sicer odpovedala pozivu nazaj na delo, utemeljeno pa uveljavlja izplačilo nadomestila plače za čas ko zaradi nezakonite odločitve tožene stranke ni delala. Potrdilo je tudi odločitev sodišča, da od obračunanih zneskov bruto plače odvede predpisane davke in prispevke, tožnici pa izplača neto zneske pripadajoče plače z zamudnimi obrestmi.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožena stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je odločitev sodišča napačna, ker tožnica ni izkazala interesa za vrnitev na delo. Zato manjka predpostavka za vodenje spora, to je pravni interes. S tem, ko je zavrnilo dokazni predlog tožene stranke za zaslišanje dveh prič, ki bi lahko izpovedali o kategoričnem zavračanju tožnice, da bi še delala, je sodišče nepopolno ugotovilo dejansko stanje. Ne strinja se tudi z odločitvijo sodišča, da mora tožnici obračunati in izplačati nadomestilo plače v bruto znesku, saj je upravičena le do neto zneskov. Navaja tudi, da se sodišče druge stopnje do enakih navedb v pritožbi sploh ni opredelilo.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list Rs, št. 26/99 in 96/2002 - ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizija ni utemeljena, deloma pa tudi ni dovoljena.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Ker je revizija samostojno in izredno pravno sredstvo, ki se lahko vloži le iz točno določenih razlogov, lahko revizijsko sodišče upošteva le navedbe v reviziji, ne pa tudi pritožbenih in drugih navedb v predhodnem postopku.

Zato sklicevanja tožene stranke na "dosedanje navedbe postopku" ni mogoče upoštevati.

Tožena stranka tudi ne uveljavlja izrecno nobenega revizijskega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zato v tej smeri revizijsko sodišče izpodbijane sodbe ni preizkušalo. Vprašanje interesa tožnice za vrnitev na delo k toženi stranki je dejansko vprašanje, ki ga v reviziji ni dopustno uveljavljati (tretji odstavek 370. člena ZPP). Poleg tega pa so za presojo izpodbijane sodbe te navedbe tudi povsem nepomembne.

Predmet spora ni reintegracija tožnice, saj ta takega zahtevka ni uveljavljala. Kot je obširno pojasnilo že sodišče druge stopnje, odpoved takemu zahtevku ne pomeni, da se je s tem odpovedala tudi drugim (reparacijskim) zahtevkom oziroma pravici do uveljavljanja izvršitve pravnomočne sodbe v preostalem delu. Obrazložitvi izpodbijane sodbe v zvezi s tem (na strani 3) ni kaj dodati.

Dovolj obširno in jasno je sodišče druge stopnje obrazložilo tudi, zakaj ni utemeljena pritožba glede dosojenih denarnih zahtevkov. V tem delu je zato tudi povsem neutemeljena trditev tožene stranke, da se sodišče druge stopnje o tem vprašanju ni opredelilo. S pravnomočno sodbo je bilo toženi stranki naloženo priznanje delovne dobe in plačilo prispevkov za pokojninsko, invalidsko in zdravstveno zavarovanje (točka II sodbe Delovnega sodišča v Mariboru št. Pd 750/94 z dne 3.11.1994). Ker tožena stranka tega ni storila prostovoljno, je bila tožnica prisiljena zahtevati izvršitev te obveznosti z vložitvijo nove tožbe, na podlagi katere bo lahko dosegla prisilno izvršbo, kolikor tožena stranka svojih obveznosti še vedno ne bo poravnala prostovoljno. Kot je navedlo že sodišče druge stopnje je delavec upravičen do bruto plače, od katere mora delodajalec odvesti predpisane davke in prispevke, delavcu pa izplačati pripadajoči neto znesek plače. Tako je sodišče odločilo tudi v tem primeru, zato je trditev tožene stranke, da mora tožnici izplačati plačo v bruto znesku, očitno napačna.

Ker glede na navedeno zatrjevani revizijski razlog ni podan, in je izpodbijana sodba materialno pravno pravilna, je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

Z izpodbijano sodbo je pravnomočno odločeno o tožbenem zahtevku za plačilo nadomestila plače v skupnem znesku 3,109.132,00 SIT in za plačilo regresa v skupnem znesku 260.127,00 SIT (vrednost glavnega zahtevka brez obresti, 39. člen ZPP). Zahtevka za plačilo razlike pri plači in regresa za letni dopust temeljita na različnih dejanskih in pravnih podlagah, zato ju je treba obravnavati kot samostojna zahtevka. Vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe v delu, ki se nanaša na regres (točka 2. sodbe sodišča prve stopnje) ne presega z zakonom določenega zneska za dovoljenost revizije (drugi odstavek 367. člena ZPP). Zato za obravnavo revizije v tem delu ni izpolnjen zahtevan pogoj in jo je revizijsko sodišče kot nedovoljeno zavrglo na podlagi določbe 377. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.