Sodba II Ips 381/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-04-24

aktivna legitimacija upravljalca stavbe - dom upokojencev - zavodi - uporaba tuje stvari v svojo korist

Dom upokojencev (zavod) kot upravljalec stavbe, ki je sicer v lasti države, lahko utemeljeno uveljavlja nadomestitev koristi od uporabe prostorov v stavbi od tistega, ki je prostore uporabil v svojo korist. Aktivno legitimacijo mu dajeta določili 219. člena ZOR in tretji odstavek 65. člena ZZ.

Sodišče prve stopnje je tožencu naložilo, da mora tožeči stranki plačati znesek 1.709.107 SIT, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Pritožbo toženca je sodišče druge stopnje zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Toženec vlaga revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo izpodbijane sodbe z zavrnitvijo tožbenega zahtevka. Ker naj bi šlo za obogatitveni zahtevek, se aktivna legitimacija presoja le na podlagi stvarnopravnega upravičenja do stvari, torej do stanovanja in stanovanjske hiše v I. Zato tožeča stranka ni aktivno legitimirana v tej pravdi, saj je na podlagi Zakona o zavodih (Ur. l. RS, št. 12/91) postala lastnik javnih zavodov država. O tem je že bilo odločeno v neki drugi pravdni zadevi, ki je bila revizijsko presojana dne 13.1.1994 pod opr. št. II Ips 263/93. Ni res, da ima sporna nepremičnina status poslovnega prostora. Toženec stanovanje ne zaseda nezakonito, saj je zahteval sklenitev kupoprodajne pogodbe po določbah Stanovanjskega zakona. Tudi najemna pogodba z G. hotelom iz P. tožeči stranki ne daje aktivne legitimacije, saj ne more v najem oddajati tuje lastnine. Zato je nepravilna tudi ugotovitev, da je tožeča stranka ob normalnem teku stvari prikrajšana za najemnino v času po izteku najemne pogodbe dne 31.12.1991. Trditve o prikrajšanju ali oškodovanju bi lahko postavil le lastnik stanovanjske hiše.

Nepravilno je ugotovljena tudi višina prikrajšanja, ker ne gre za poslovne, temveč za stanovanjske prostore.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena ZPP, Zakona o pravdnem postopku - 1999).

S 1. aprilom 1991 so po Zakonu o zavodih pridobile status zavoda med drugim tudi tiste delovne organizacije, ki so tedaj opravljale dejavnost socialnega varstva. V to dejavnost nedvomno spada tudi skrb za ostarele občane. To dejstvo je bilo upoštevano v pravdni zadevi, ki jo je Vrhovno sodišče RS obravnavalo pod opr. št. II Ips 263/93. Sedanja tožeča stranka zato v navedeni pravdi ni bila pasivno legitimirana za sklenitev kupoprodajne pogodbe za stanovanje v isti stavbi, ki je predmet pričujoče pravde, po določbah 117. člena Stanovanjskega zakona. Vendar pa imata omenjeni dve zadevi različno dejansko in pravno podlago: tu obravnavana pravdna zadeva ima svojo podlago v določbi 219. člena ZOR (Zakona o obligacijskih razmerjih), saj gre med tožečo in toženo stranko za razmerje med prikrajšanim (tožeča stranka) in obogatenim (tožena stranka). Lastništvo spornih prostorov samo po sebi ni pravno odločilno. Tožeča stranka utemeljuje svoj zahtevek z dejstvom, da je upravljalec stavbe, v kateri so sporni prostori. Kot upravljalec stavbe (tretji odstavek 65. člena Zakona o zavodih) lahko prostore v njej oddaja v najem, ali jih kako drugače upravlja. Pravna razmerja, ki nastajajo iz upravljalskih upravičenj, jo legitimirajo, da kot pravna oseba svoje zahtevke uveljavlja tudi v pravdi. Ker je zaradi ravnanja tožene stranke prikrajšana, saj prostorov, ki jih ta zaseda, ne more oddajati, je torej aktivno legitimirana, da od tožene stranke zahteva ustrezno denarno odmeno. Drugače povedano: zaradi ravnanja tožene stranke je prikrajšana tožeča stranka, ne pa država, ki je lastnik stavbe na podlagi Zakona o zavodih. Revizijsko sodišče zato v celoti pritrjuje razlogom izpodbijane sodbe, ki potrjujejo aktivno legitimacijo tožeče stranke, med drugim tudi s sklicevanjem na določbo 219. člena ZOR z razlago, da je imetnik (upravljalec) stvari, ki jo tožena stranka uporablja v svojo korist. Opisano stališče je pri tem podprto tudi z dejstvom, da je izdana že pravnomočna sodba med istima pravdnima strankama, po kateri mora tožena stranka sporne prostore izprazniti in da se v zadevi vodi že izvršba.

V ostalem pa revizija izpodbija dejanske ugotovitve, kar je v nasprotju z določbo tretjega odstavka 370. člena ZPP. Nesporno je, da toženec tujo stvar uporablja v svojo korist, zanesljivo pa je ugotovljeno tudi prikrajšanje na strani tožeče stranke. Višina prikrajšanja je bila utemeljena z najemno pogodbo za pisarno v isti stavbi z možnostjo sporazumnega podaljšanja, pri čemer je bila določena tudi cena za 1 m2 površine. Izvedenec je stališča tožeče stranke potrdil. Tožena stranka mora torej tožeči stranki prikrajšanje nadomestiti s plačilom zneska, ki bi ga ta prejela, če bi sporne prostore v vtoževanem obdobju oddajala kot poslovni prostor za isto ceno, kakor je bil oddajan sosednji prostor. Pri tem se revizijsko sodišče strinja s pravno presojo, sprejeto v izpodbijani sodbi, da ni pravno odločilno, v kakšen namen toženec uporablja sporne prostore. Glede na jasne in izčrpne razloge izpodbijane sodbe v tem obsegu tudi ni sprejemljiva revizijska trditev, da za opisano sklepanje o višini prikrajšanja ni dejanske podlage ne v navedbah tožeče stranke, ne v izvedenih dokazih (očitek bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP).

Neutemeljeno revizijo je bilo treba zavrniti po določbi 378. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.