Sklep VIII Ips 30/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-03-16

prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - odpravnina - sporazum o višini odpravnine

Iz dejanskih ugotovitev ne izhaja, da se je tožnica odpovedala zahtevku za izplačilo polne odpravnine, kot ji gre kot presežni delavki na podlagi 36. f člena ZDR (1990). Če bi tožena stranka želela skleniti dogovor o manjši odpravnini, bi morala ob znesku odpravnine, ki je predmet dogovora, tudi jasno (izrecno ali povsem nedvoumno) navesti, da je dogovorjena odpravnina manjša, kot bi šla tožnici kot presežni delavki po 36. f členu ZDR (1990) in da se tožnica odpoveduje zahtevku za izplačilo razlike do zakonsko določenega minimuma. Samo v takem primeru bi se tožena stranka lahko uspešno sklicevala na to, da je bila resnična volja tudi tožnice izplačilo manjše odpravnine.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Revizijski stroški so nadaljnji stroški postopka.

Tožnici je prenehalo delovno razmerje kot trajno presežni delavki. Tožnica je podpisala sporazum o skrajšanju odpovednega roka in izplačilu odhodnine v višini 234.630,00 SIT. Sodišče prve stopnje je zato odločilo, da se je s tem odpovedala višji odpravnini in ji tožena stranka zato ni dolžna izplačati razlike do odpravnine, kot bi ji šla na podlagi 36. f člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)).

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje. Tožnica se je s podpisom sporazuma odpovedala plačilu celotne odpravnine, ki bi ji pripadala kot trajno presežni delavki, saj je že pred podpisom poznala način izračuna in višino odpravnine, ki jo določa ZDR (1990). Tožnica je sama izrazila željo, da se ji šest plač za čas odpovednega roka izplača v naprej in da ji takoj preneha delovno razmerje, k podpisu sporazuma pa je nihče ni silil.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga tožena stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je tožnica podpisala sporazum o prenehanju delovnega razmerja s skrajšanjem odpovednega roka pod določenimi pogoji, med katerimi je tudi izplačilo odhodnine v višini 234.630,00 SIT. Tudi če se pojem odhodnina enači s pojmom odpravnina, se tožnica ni odpovedala plačilu celotne odpravnine, to je zneska, ki presega v sporazumu določen znesek. Če bi bilo tako, bi bila taka določba zapisana v sporazumu. Tožena stranka je svojo obveznost le delno izpolnila, zato ima tožnica pravico še do izplačila razlike do polne odpravnine.

Postopek na prvi stopnji je bil končan pred pričetkom veljavnosti Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP), zato je treba v skladu s prvim odstavkom 498. člena ZPP pri odločanju upoštevati prej veljavni Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZPP (1977)). To pomeni, da je revizija dovoljena, saj je treba kot vrednost spornega predmeta, nad katerim je revizija dovoljena, upoštevati vrednost po ZPP (1977), torej 80.000,00 SIT.

Revizija je bila v skladu s 390. členom ZPP (1977) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Po določbi 386. člena ZPP (1977) revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP (1977), in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče kršitve iz 10. točke 354. člena ZPP (1977) ni ugotovilo.

Materialno pravo je bilo zmotno uporabljeno.

Po določbi tretjega odstavka 36. f člena ZDR (1990) je delodajalec dolžan presežnemu delavcu izplačati odpravnino. Obveznost plačila odpravnine je določena z zakonom in če se ji delavec izrecno ne odpove, je delodajalec prost te svoje obveznosti le v zakonsko določenih primerih: zagotovitev druge ustrezne zaposlitve ali dokup delovne dobe.

Presežni delavec in delodajalec se lahko dogovorita o tem, kakšna bo v konkretnem primeru odpravnina, torej tudi tako, da je ta manjša (ali večja), kot pa bi bila odpravnina po 36. f členu. Delavec se izplačilu odpravnine lahko tudi odpove (deloma ali v celoti), seveda ne vnaprej, temveč šele potem, ko je pravico do odpravnine pridobil. Kadar pa izrecnega dogovora ne bo ali kadar iz dogovora ne bo povsem jasno, da je delavec izrecno pristal na odpravnino, ki je manjša kot bi bila odpravnina po 36. f členu ZDR (1990), je delavec upravičen do odpravnine, obračunane na podlagi 36. f člena ZDR (1990). Taka odpravnina je namreč minimum, ki jo zakon zagotavlja presežnim delavcem zaradi prenehanja delovnega razmerja iz tega razloga.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo (in na tako ugotovljeno dejansko stanje je svojo odločitev oprlo tudi sodišče druge stopnje), da je bil med strankama sklenjen sporazum o prenehanju delovnega razmerja s skrajšanjem odpovednega roka. S podpisom tega sporazuma, v katerem je dogovorjeno takojšnje izplačilo nadomestila plač za čas odpovednega roka in "odhodnine" v višini 234.630,00 SIT, naj bi se tožnica odpovedala višjim zahtevkom iz naslova odpravnine. Poimenovanje sporazuma je zavajajoče, saj ne gre za sporazumno prenehanje delovnega razmerja (v takem primeru ni nobene zakonske obveznosti za plačilo odpravnine, temveč je to izključno stvar dogovora med strankama). Sporazum temelji na sklepu o prenehanju delovnega razmerja tožnici kot presežni delavki (z dne 7. 1. 1994, priloga A1) in gre le za dogovor o skrajšanju odpovednega roka. Pri tem je nebistveno, kdo je predlagal sklenitev takega sporazuma, že po zakonu samem pa je delodajalec dolžan delavcu v tem primeru (takoj)

izplačati celoten znesek nadomestila plače za čas odpovednega roka (drugi odstavek 36. f člena ZDR (1990)).

Iz dejanskih ugotovitev ne izhaja, da se je tožnica odpovedala zahtevku za izplačilo polne odpravnine, kot ji gre kot presežni delavki na podlagi 36. f člena ZDR (1990). Če bi tožena stranka želela skleniti dogovor o manjši odpravnini, bi morala ob znesku odpravnine, ki je predmet dogovora, tudi jasno (izrecno ali povsem nedvoumno) navesti, da je dogovorjena odpravnina manjša, kot bi šla tožnici kot presežni delavki po 36. f členu ZDR (1990) in da se tožnica odpoveduje zahtevku za izplačilo razlike do zakonsko določenega minimuma. Samo v takem primeru bi se tožena stranka lahko uspešno sklicevala na to, da je bila resnična volja tudi tožnice izplačilo manjše odpravnine.

Glede na navedeno je bilo materialno pravo zmotno uporabljeno, vendar ni pogojev za spremembo izpodbijane sodbe. Sodišče (ne sodišče prve ne sodišče druge stopnje) namreč ni ugotavljalo utemeljenosti zahtevka po višini, v spis predložene listine pa za odločitev še ne zadoščajo. V izračunu tožene stranke (priloga A4) so navedeni zneski izplačanih bruto plač in zneski "razlike do KP". Očitno je sporna tudi višina plače, ki je osnova za izračun odpravnine (navedbe tožene stranke na obravnavi 1. 10. 1998).

Zato je revizijsko sodišče reviziji ugodilo in v celoti razveljavilo tako izpodbijano sodbo kot sodbo sodišča prve stopnje (drugi odstavek 395. člena ZPP (1977)). Sodišče prve stopnje bo moralo izvesti potrebne dokaze za odločitev tudi o višini - po temelju utemeljenega -tožbenega zahtevka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.