Sodba I Up 51/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-04-02

S sodbo Vrhovnega sodišča RS I Uv 5/95 z dne 17.3.1995 je prizadeti stranki omogočeno, da se ob vsakem bodočem razpisu pod enakimi pogoji, torej pod pogoji, določenimi v 10. členu ZN, poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta. Prizadeta stranka (kandidat za notarja) nima pravice biti imenovana za notarja, ampak le pravico, da se pod enakimi pogoji poteguje za zasedbo notarskega mesta.

Pritožbi se zavrneta in se potrdi sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije, št. U 1598/2000-15 z dne 20.11.2002.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 3. točke 1. odstavka 60. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS) ugodilo tožbi tožeče stranke in odpravilo odločbo tožene stranke (ministrice za pravosodje Republike Slovenije) z dne 25.8.2000. Tožena stranka je z izpodbijano odločbo odločila, da za notarja na prvo prosto notarsko mesto v M. imenuje S.V.M., roj. 1.12.1939 v M., stanujočega v M., K. (prizadeta stranka v tem upravnem sporu). Tožena stranka je v obrazložitvi s tožbo izpodbijane odločbe navedla, da je po pregledu spisov ugotovila, da je bil umik za imenovanje prizadete stranke v prvem razpisu nezakonit. Ministrstvo za pravosodje je na podlagi 2.

odstavka 10. člena Zakona o notariatu (ZN) v Uradnem listu RS, št. 43/94 z dne 15.7.1994, objavilo razpis 30 notarskih mest, med drugim tudi dve notarski mesti s sedežem v M. Na razpis so se prijavili 103. kandidati. Za oblikovanje mnenja o kandidatih je bila tedaj na podlagi določbe 2. odstavka 125. člena ZN imenovana tričlanska komisija. Prvih 30 notarjev je imenoval Državni zbor Republike Slovenije na predlog ministra za pravosodje. Ob upoštevanju zakonskih in dodatnih pogojev je komisija za notarski mesti s sedežem v M.

podprla dva kandidata, med katerimi je bila na prvem mestu prizadeta stranka. Dne 23.10.1994 je ministrica za pravosodje Državnemu zboru RS s predlogom predlagala imenovanje prizadete stranke za notarja z notarskim sedežem v M. Kot razlog za predlog je navedla kandidatovo dolgoletno odvetniško delo in s tem povezano pestro pravno prakso ter poleg visoke stopnje strokovnosti kandidatovo vestno opravljanje poklica, korekten odnos do strank in njegovo neodvisnost. Tudi Komisija Državnega zbora RS za volitve imenovanja in administrativne zadeve (KVIAZ) je dne 15.12.1994 podprla kandidaturo prizadete stranke za notarja. Z dopisom z dne 20.12.1994, pa je ministrica za pravosodje obvestila Državni zbor RS, da umika predlog za imenovanje prizadete stranke za notarja. V razlogih za takšno odločitev je navedla, da naj bi bila po vložitvi predloga opozorjena, da je bila prizadeta stranka že v kazenskem postopku. Zaradi tega naj bi Ministrstvo za pravosodje zbralo dodatne informacije in se o resničnosti teh navedb tudi prepričalo. Iz dokumentacije na ministrstvu je razvidno, da te dodatne informacije predstavljajo pisma posameznikov, ki so vsa datirana z datumi nekaj mesecev po izvršenem umiku predloga ter uradni zaznamki o telefonskih klicih na Ministrstvo za pravosodje, ki so bili prav tako izvršeni nekaj mesecev po umiku predloga. Prav tako je bila ministrici dva meseca po umiku predloga s tožilstva posredovana neuradna informacija o disciplinskih in kazenskih postopkih zoper prizadeto stranko. Tožena stranka v obrazložitvi tudi navaja, da je na podlagi tožbe prizadete stranke Vrhovno sodišče RS s sodbo, št. I-Uv 5/95 z dne 17.3.1995, odločilo, da je navedeni umik predloga za imenovanje kandidata M. za notarja na notarsko mesto s sedežem v M. nezakonit. Na pritožbo M. zoper prej navedeno odločbo Vrhovnega sodišča je Ustavno sodišče Republike Slovenije z odločbo, št. Up-4/95-26 z dne 19.12.1996 zavrnilo njegovo ustavno pritožbo in ugotovilo, da ustavnemu sodišču ustava in zakon ne dajeta pooblastil naložiti pristojnemu ministru obveznost, da M. imenuje na notarsko mesto. Ustavno sodišče RS je še navedlo, da pravica do odprave posledic kršitve človekovih pravic, zagotovljena v 4. odstavku 15. člena Ustave Republike Slovenije, zagotavlja (pri)tožniku pravico, da se kršitev odpravi z vzpostavitvijo stanja, ki je obstajalo pred kršitvijo. Če pa glede na naravo stvari takšna vzpostavitev ni mogoča, ima prizadeti pravico zaradi nezakonitega umika predloga za imenovanje za notarja zahtevati odškodnino za morebitno škodo (26. člen Ustave RS). Uveljavitev teh pravic je prizadetemu s sodbo Vrhovnega sodišča RS omogočena. Tožena stranka tudi ugotavlja, da ob upoštevanju dejstva, da je bil umik predloga nezakonit, obstaja pozitivno mnenje tričlanske komisije, predlog za imenovanje za notarja in s tem tudi izbor kanidata s strani ministrice, kar vse je potekalo po postopku, veljavnem za imenovanje prvih 30 notarjev. V tistem času je imel Državni zbor RS enkratno pravico imenovanja notarjev (2. odstavek 125. člena ZN). Po imenovanju prvih 30 notarjev je na podlagi določb ZN pravica imenovanja notarjev prešla na ministra za pravosodje. Na podlagi zakonito izvedenega razpisnega postopka je bilo v obravnavanem primeru treba le še izdati odločbo o imenovanju prizadete stranke za notarja v Mariboru. S tem se odpravijo posledice nezakonitega akta, s katerim so bile kršene človekove pravice in temeljne svoboščine.

Torej glede na to, da je tudi KVIAZ že potrdil izbor ministrice za imenovanja prvih 30 notarjev in da glede na nezakonit umik tega potrjenega predloga prizadeta stranka tako ni bila imenovana za notarja, po mnenju tožene stranke ni nobenega razloga za dvom, da bi bila imenovana v državnem zboru, če do umika ne bi prišlo, saj je tudi sicer Državni zbor RS v celoti sprejel predlog ministrice. Glede na določbo 2. odstavka 11. člena ZN minister za pravosodje spremeni število in sedeže notarskih mest na predlog tožeče stranke (Notarske zbornice Slovenije) ob določenih pogojih. Ker v tem primeru ni pogojev za spremembo števila notarskih mest, je tožena stranka odločila, da je prizadeta stranka imenovana na prvo prosto notarsko mesto v M.

Sodišče v izpodbijani sodbi citira določbe 1. člena in 1. odstavka 10. člena in 125. člena ZN (Uradni list RS, št. 13/94, 48/94, 82/94 in 41/95), kot tudi določbe 2. in 3. odstavka 3. člena in 18. člena ZUS. Po mnenju sodišča prve stopnje je med strankama sporno vprašanje, ali je tožeča stranka (Notarska zbornica Slovenije)

upravičena sprožiti upravni spor proti odločbi tožene stranke, ki se izpodbija v tem upravnem sporu, torej, ali ji je mogoče priznati aktivno legitimacijo v tem upravnem sporu. Kot izhaja iz v tožbi izpodbijane odločbe, je le ta izdana na podlagi razpisa, objavljenega v Uradnem listu RS, št. 43/94, za 30 prostih notarskih mest in določbe 1. odstavka 10. člena ZN, ki določa, da notarja imenuje na prosto notarsko mesto minister, pristojen za pravosodje, na predlog Notarske zbornice Slovenije. Že iz navedene in tudi ostalih določb ZN izhaja, da ima v postopku imenovanja notarjev notarska zbornica (razen po prehodni določbi 125. člena ZN, saj takrat še ni bila ustanovljena) določene pravice in obveznosti oziroma določena pooblastila. Odločba o imenovanju notarja je posamičen akt o imenovanju nosilcev javnih služb (2. odstavek 3. člena ZUS), saj je notariat javna služba (1. člen ZN). Kadar se v postopku v upravnem sporu izpodbija posamičen akt, se po mnenju sodišča prve stopnje uporabljajo določbe ZUS, ki se nanašajo na izpodbijanje upravnega akta, kolikor ni z ZUS drugače določeno (3. odstavek 3. člena ZUS). V 18. členu ZUS pa je tožnik lahko posameznik, vsaka pravna oseba, organizacija, naselje, skupina oseb in drugi, ki mislijo, da je kakšna njihova pravica ali na zakon oprta neposredna korist z upravnim aktom (v obravnavani zadevi s posamičnim aktom) kršena.

Tožeča stranka, Notarska zbornica Slovenije, meni, da je bila kršena njena pravica oziroma kršeno njeno pooblastilo, ki jo oziroma ga sicer ima v postopku imenovanja notarja po določbah ZN, s tem, ker ni sodelovala v postopku imenovanja prizadete stranke (S.V.M.) za notarja. Zato je po mnenju sodišča prve stopnje tožeča stranka aktivna stranka in sta zato ugovora tožene stranke in prizadete stranke o pomanjkanju aktivne legitimacije tožeče stranke neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je, kljub temu, da je v tožbi tožeča stranka označila kot toženo stranko Ministrstvo za pravosodje RS, čeprav je nesporno, da je izpodbijala odločbo ministrice za pravosodje z dne 25.8.2000, glede na določbo 1. odstavka 10. člena ZN, po kateri je za imenovanja notarjev na prosto notarsko mesto pristojen minister za pravosodje, štelo, da je tožba vložena proti ministrici za pravosodje in je zato kot neutemeljen zavrnilo ugovor prizadete stranke o pomanjkanju pasivne legitimacije tožene stranke.

Sodišče prve stopnje je menilo, da so izpolnjene procesne predpostavke za odločanje o zakonitosti odločbe tožene stranke, zato je presojalo njeno zakonitost še po vsebini. Sodišče prve stopnje ugotavlja, da iz obrazložitve izpodbijane odločbe med drugim izhaja, da je ministrica za pravosodje po ugotovitvi, da je bil razpisni postopek glede imenovanja prizadete stranke za notarja izveden zakonito po določbi 125. člena ZN ter glede na dejstvo, da je imel po navedeni določbi Državni zbor RS pravico do imenovanja le 30 notarjev in ker je pravica imenovanja notarjev prešla na ministra za pravosodje, menila, da je treba le še izdati odločbo o imenovanju prizadete stranke. Po presoji sodišča prve stopnje pa je ministrica pri svoji odločitvi kršila določbe ZN. Sodišče prve stopnje se namreč strinja s tožečo stranko, da je glede na stališča Vrhovnega sodišča RS, sprejetega v sodbi, št. I-Uv 5/95 z dne 17.3.1995, in Ustavnega sodišča RS v odločbi, št. Up-4/95-26 z dne 19.12.1996, zmotno stališče tožene stranke, da postopek imenovanja prizadete stranke, ki je bil začet na podlagi razpisa 1994, še ni končan. Vrhovno sodišče RS je v sodbi med drugim ugotovilo, da je bila tožniku (prizadeti stranki) kršena ustavna pravica iz določbe 3. odstavka 49. člena Ustave RS, ki določa, da je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto ter da je glede na določbo 4. odstavka 15. člena Ustave RS s sodbo dana podlaga, da se vlagateljeva prijava (prijava prizadete stranke) na prvi razpis (to je razpis iz leta 1994)

obravnava kot pravočasna prijava na nov razpis, objavljen v Uradnem listu RS, št. 11/95. Tudi iz odločbe Ustavnega sodišča RS izhaja, da ne more oživeti predlog ministrice Državnemu zboru RS za imenovanje prizadete stranke za notarja, saj Državni zbor RS o tem ne bi mogel odločati po določbi 2. odstavka 125. člena ZN, ker je navedena določba po imenovanju prvih 30 notarjev izgubila normativno veljavo. Ustavno sodišče RS tudi navaja, da je s sodbo Vrhovnega sodišča RS prizadeti stranki omogočeno, da se ob vsakem bodočem razpisu pod enakimi pogoji (torej pod pogoji, določenimi v 10. členu ZN) poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta. Prizadeta stranka v tem upravnem sporu nima po mnenju Ustavnega sodišča RS pravice biti imenovana za notarja, ampak le pravico, da se pod enakimi pogoji poteguje za zasedbo notarskega mesta. Torej po presoji sodišča prve stopnje ministrica za pravosodje za izdajo s tožbo izpodbijane odločbe ni imela zakonite podlage, saj je bil razpis objavljen v Uradnem listu RS, št. 43/94, in postopek, izpeljan na njegovi podlagi, že končan. Zato sodišče prve stopnje zadeve tudi ni vrnilo toženi stranki v ponoven postopek. Ker so bila pri izdaji izpodbijane odločbe kršena pravila postopka iz ZN, je sodišče prve stopnje ugodilo tožbi in odpravilo izpodbijano odločbo. Sodišče prve stopnje je odločilo brez glavne obravnave, ki jo je predlagala prizadeta stranka, saj gre v obravnavani zadevi le za pravno presojo postopka imenovanja notarja, dejansko stanje glede okoliščin, ki so bile podlaga obravnavane odločitve, pa med strankama ni bilo sporno.

Tožena stranka v pritožbi izpodbija pasivno legitimacijo ministrice za pravosodje, ki jo kot toženo stranko opredeljuje izpodbijana sodba. Meni, da ministrica za pravosodje ni niti državni organ niti nosilka javnih pooblastil, niti organ lokalne skupnosti. Izpodbijano odločbo je ministrica za pravosodje izdala kot predstojnica organa:

Ministrstva za pravosodje, kar je razvidno tudi iz tega, da je odločba opremljena z žigom Ministrstva za pravosodje. Glede na določbo 18. člena ZUS je lahko tožena stranka Ministrstvo za pravosodje kot državni organ, saj 3. odstavek 18. člena ZUS ne predvideva možnosti, da bi bil predstojnik državnega organa lahko tožena stranka. Če bi ministrica imela lastnosti tožene stranke bi ji morala biti kot toženi stranki v odgovoru vročena tudi tožba, ki pa jo je sodišče prve stopnje z dopisom z dne 16.10.2000 vročilo Ministrstvu za pravosodje kot državnemu organu. Minister lahko nastopa le kot predstojnik ministrstva, ne pa samostojno, neodvisno od ministrstva. Ker gre v izpodbijani sodbi za bistveno kršitev določb postopka v upravnem sporu, in sicer določbe 18. člena ZUS, tožena stranka predlaga, da pritožbeno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi na podlagi 74. člena ZUS ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

Prizadeta stranka (S.V.M.) v pritožbi zoper izpodbijano sodbo uveljavlja vse pritožbene razloge iz 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Izpodbija aktivno legitimacijo tožeče stranke in pasivno legitimacijo tožene stranke. Meni, da organ, ki sodeluje v postopku za izdajo odločbe o imenovanju notarjev, v katerem je odločba o imenovanju prizvod obeh organov, torej predloga Notarske zbornice Slovenije (10. člen ZN) in odločbe ministra za pravosodje, ne more biti stranka v upravnem sporu, ker organ ne more sam izpodbijati svoje odločbe, ne more v istem postopku sodelovati kot organ, katerega proizvod je odločba (sestavljena odločba po 4.

odstavku 209. člena ZUP) in kot stranka. O tem ugovoru izpodbijana sodba nima razlogov. Ministrstvo za pravosodje ne more biti tožena stranka, ker je pasivno legitimiran le minister za pravosodje, ki po 1. odstavku 10. člena ZN imenuje notarja na prosto notarsko mesto. Tožena stranka v tem upravnem sporu mora biti le nosilka javnih pooblastil (ministrica za pravosodje), katere akt se izpodbija (3. odstavek 18. člena ZUS), torej tisti državni organ ali nosilec javnih pooblastil ali organ lokalne skupnosti, katerega akt se izpodbija. Zakonske pristojnosti za imenovanja notarja torej nima ministrstvo za pravosodje, ampak nosilec javnih pooblastil, v konkretnem primeru ministrica za pravosodje. Drugačne razlage izpodbijane sodbe so pravno zgrešene. Izpodbijana sodba tudi nima razlogov o tem, da gre za odpravo posledic kršitve človekovih pravic po 4. odstavku 15.

člena Ustave RS; da odprave posledic kršitve človekovih pravic ne razrešuje noben zakon in da gre za zakonsko praznino procesnega značaja; in da materialno - pravna rešitev izpodbijane odločbe ni sporna, ker temelji na določbah 1. in 5. odstavka 15. člena Ustave RS, saj se človekove pravice in temeljne svoboščine uresničujejo neposredno na podlagi ustave in da nobene človekove pravice ali temeljne svoboščine, urejene v aktih, ki veljajo v Sloveniji, ni dopustno omejevati z izgovorom, da je ta ustava ne priznava ali da jo priznava v manjši meri. Izpodbijana sodba tudi nima nobenih razlogov o tem, ali je organ, ki sodeluje pri izdaji sestavljene odločbe (notarska zbornica je predlagatelj, imenuje pa notarje minister za pravosodje, skladno z določbo 10. člena ZN), lahko v istem postopku organ in stranka. Odločitev sodišča prve stopnje, ki je štelo, da je tožba vložena proti ministrici za pravosodje in zato kot neutemeljen zavrnilo ugovor prizadete stranke o pomanjkanju pasivne legitimacije tožene stranke, predstavlja bistveno kršitev določbe 2. člena ZPP, da sodišče odloča o mejah postavljenih zahtevkov in 185. člena v zvezi s 1. odstavkom 339. člena ZPP. Ob spornem dejanskem stanju in zaradi zahteve prizadete stranke bi moralo sodišče prve stopnje razpisati glavno obravnavo. Ker tega ni naredilo je zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 339. člena ZPP in hkrati kršilo temeljno človekovo pravico "biti uslišan" iz 23. in 24. člena Ustave RS. Predlaga, da pritožbeno sodišče ugodi pritožbi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da zavrne tožbeni zahtevek tožeče stranke in ji tudi naloži plačilo stroškov pritožbenega postopka.

Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo pritožbene navedbe prizadete stranke o aktivni legitimaciji tožeče stranke. V zvezi s tem je dalo pravilne razloge, in sicer, da tožeča stranka meni, da je bila kršena njena pravica oziroma kršeno njeno pooblastilo, ki jo oziroma ga sicer ima v postopku imenovanja notarja po določbah ZN (1. odstavek 10. člena ZN), s tem, ker ni sodelovala v postopku imenovanja notarja S.V.M. (prizadete stranke). Zato je tudi po mnenju pritožbenega sodišča pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je tožeča stranka (Notarska zbornica Slovenije) aktivna stranka oziroma je bila pri njej podana aktivna legitimacija za tožbo v tem upravnem sporu. V zvezi s tem se po presoji pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje utemeljeno sklicuje na določbe 1. člena, 1. odstavka 10.

člena in 125. člena ZN, kot tudi na določbe 2. in 3. odstavka 3.

Neupoštevni so tudi pritožbeni ugovori tožene in prizadete stranke v zvezi s pasivno legitimacijo tožene stranke (bodisi kot Ministrstva za pravosodje bodisi kot ministra - ministrice za pravosodje). Po presoji pritožbenega sodišča je sodišče prve stopnje sprejelo pravilno stališče, da kljub temu, da je v tožbi tožeča stranka označila kot toženo stranko Ministrstvo za pravosodje RS, je nesporno, da izpodbija odločbo ministrice za pravosodje z dne 25.8.2000. To izhaja tudi iz določbe 1. odstavka 10. člena ZN, po kateri je za imenovanja notarjev na prosto notarsko mesto pristojen minister za pravosodje. Zato je tudi sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da je tožba vložena proti ministrici za pravosodje.

Tudi po presoji pritožbenega sodišča je ministrica za pravosodje pri svoji odločitvi (25.8.2000) kršila določbe ZN. Sodišče prve stopnje se utemeljeno sklicuje na stališča Vrhovnega sodišča RS, sprejeta v citirani sodbi z dne 17.3.1995 in Ustavnega sodišča RS v citirani odločbi z dne 19.12.1996. V zvezi s to sodbo in odločbo pravilno razlaga, da je zmotno stališče tožene stranke, da postopek imenovanja prizadete stranke, ki je bil začet na podlagi razpisa 1994, še ni končan. Pravilne so tudi navedbe sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi, da je Vrhovno sodišče RS v citirani sodbi z dne 17.3.1995 med drugim ugotovilo, da je bila tožniku (prizadeti stranki) kršena ustavna pravica iz določbe 3. odstavka 49. člena Ustave RS, ki določa, da je vsakomur pod enakimi pogoji dostopno vsako delovno mesto ter da je glede na določbo 4. odstavka 15. člena Ustave RS s sodbo dana podlaga, da se vlagateljeva prijava (prijava prizadete stranke) na prvi razpis (to je razpis iz leta 1994) obravnava kot pravočasna prijava na nov razpis, objavljen v Uradnem listu RS, št. 11/95. Pravilne so tudi ugotovitve sodišča prve stopnje, da tudi iz odločbe Ustavnega sodišča RS izhaja, da ne more oživeti predlog ministrice za pravosodje Državnemu zboru RS za imenovanje prizadete stranke za notarja, saj Državni zbor RS o tem ne bi mogel odločati po določbi 2. odstavka 125. člena ZN, ker je navedena določba po imenovanju prvih 30 notarjev izgubila normativno veljavo. Po presoji pritožbenega sodišča se sodišče prve stopnje utemeljeno sklicuje tudi na nadaljnje navedbe Ustavnega sodišča RS, da je s sodbo Vrhovnega sodišča RS prizadeti stranki omogočeno, da se ob vsakem bodočem razpisu pod enakimi pogoji, torej pod pogoji, določenimi v 10. členu ZN, poteguje za zasedbo prostega notarskega mesta in da prizadeta stranka nima pravice biti imenovana za notarja, ampak le pravico, da se pod enakimi pogoji poteguje za zasedbo notarskega mesta. Zato je pravilna in utemeljena presoja sodišča prve stopnje, da ministrica za pravosodje za izdajo izpodbijane odločbe (25.8.2000) ni imela zakonite podlage, saj je bil razpis objavljen v Uradnem listu RS, št. 43/94, in postopek, izpeljan na njegovi podlagi, že končan. Zato je po presoji pritožbenega sodišča sodišče prve stopnje utemeljeno ugodilo tožbi tožeče stranke in odpravilo izpodbijano odločbo tožene stranke, katero toženi stranki ni vrnilo v ponoven postopek (3. točka 1. odstavka 60. člena ZUS).

V zvezi s pritožbenim ugovorom prizadete stranke, da pred sodiščem prve stopnje ni bila izvedena glavna obravnava, pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodišča prve stopnje v izpodbijani sodbi, da je sodišče prve stopnje odločilo brez glavne obravnave, ki jo je predlagala prizadeta stranka, saj gre v obravnavani zadevi le za pravno presojo postopka imenovanja notarja.

Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 73. člena ZUS pritožbi kot neutemeljeni zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Pritožbeno sodišče ni odločalo o predlogu prizadete stranke, naj tožeči stranki naloži tudi plačilo stroškov pritožbenega postopka, saj po 3. odstavku 23. člena ZUS, kadar sodišče v upravnem sporu odloča le o zakonitosti upravnega akta, kar je podano v konkretnem upravnem sporu, trpi vsaka stranka svoje stroške postopka.

ZN člen 1, 10, 125. ZUS člen 3, 18, 23, 73.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.