Sodba II Ips 429/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-10-13

lastninska pravica - varstvo lastninske pravice - negatorna tožba - ugotovitev meje - sodna poravnava o poteku meje - izpodbijanje sodne poravnave

Med pravdnima strankama je nazadnje tekel postopek za ureditev meje pred Okrajnim sodiščem v Ljubljani pod opr. št. N 293/94, ki se je končal s sodno poravnavo dne 16. 10. 1997, zato je sodišče pravilno upoštevalo to poravnavo. Ker se je nato prepričalo, da toženci vozijo, hodijo in parkirajo na meji parcel in so tam postavili kontejner za smeti, je pravilna in zakonita sodba, s katero je tožencem prepovedalo tako ali podobno poseganje v parcelo tožnikov.

Sodišči sta se na podlagi izvedenih dokazov in njihove ocene prepričali, da so bili toženci pred podpisom poravnave seznanjeni kje poteka meja v naravi, da se je upoštevala izmera z dne 21. 12. 1966 in prenos posestne meje z dne 3. 10. 1980 (pri čemer se meja iz leta 1997 sploh ni omenjala) ter so odklonili možnost dokazovanja zadnje mirne posesti. Zato sta pravilno uporabili materialno pravo, ko sta presodili, da morebitna zmota tožencev ni bila opravičljiva (prvi in drugi odstavek 61. člena ZOR), saj bi jo bilo mogoče z ustrezno skrbnostjo, kakršna se zahteva pri sklepanju dvostranskih pravnih poslov (prvi odstavek 18. člena ZOR), ugotoviti in odpraviti.

Revizija se zavrne. Tožena stranka krije svoje stroške za odgovor na revizijo.

Sodišče prve stopnje je pod I. razsodilo, da morajo toženci opustiti vsakršno poseganje v lastninsko pravico tožnikov na nepremičninah parc. št. 385/1 in 385/6, vpisanih pri z. k. vložku 672 k..., še posebej hojo, vožnjo in parkiranje vozil ter odstraniti kontejner za smeti. Presežni tožbeni zahtevek je zavrnilo. Pod II. pa je zavrnilo tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe, s katerim so toženci zahtevali razveljavitev sodne poravnave z dne 16. 10. 1997, ki so jo sklenili v postopku Okrajnega sodišča v Ljubljani pod opr.št. N 293/94. Proti ugoditvi delu tožbenega zahtevka tožnikov in zavrnitvi tožbenega zahtevka tožencev so se toženci pritožili, toda sodišče druge stopnje je njihovo pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo.

Proti sodbi pritožbenega sodišča je četrta toženka pravočasno vložila revizijo. Uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga ugoditev reviziji in spremembo sodbe, tako da se tožbeni zahtevek tožnikov zavrne in se ugodi tožbenemu zahtevku tožencev ter se ustrezno spremeni odločitev o stroških, podrejeno pa razveljavitev sodb in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja mnenje sodišča prve stopnje, češ da je nasprotna tožba pravočasno vložena, torej se je moral pojaviti nek izpodbojni razlog in ta je zmota. Toda sodiščema prve in druge stopnje očita, da nista pravilno uporabili določb 18. in 61. člena ZOR. Če je bila sporna poravnava sklenjena v zmoti, ki je opravičljiva, potem velja med parcelami meja, kot je bila določena 1997 leta (in ne tista iz leta 1980, v kateri niso sodelovale vse stranke, ki bi morale). Po njenem mnenju sodišče ni ugotavljalo, ali so bili toženci v zmoti, saj ni zaslišalo vseh tožencev in se je zadovoljilo z zaslišanjem druge toženke. Zato sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih in je podana bistvena kršitev določb zakona o pravdnem postopku iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. S tem je kršeno tudi načelo obojestranskega zaslišanja strank in sodišče ni moglo opraviti ustrezne dokazne ocene po 8. členu ZPP, kar je vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe. Sodiščema očita tudi napačno presojo skrbnosti tožencev po 18. členu ZOR. Dejstvo, da je sodnica prebrala poravnavo in izjava priče S. so le dokazi o zunanji manifestaciji pri sklepanju poravnave in ne pojasnjujejo njene vsebine. Četrta toženka pojasnjuje, da je druga toženka stara 60 let in da je izjavila, da je zaupala tožnikoma, češ da gre za mejo, ki je bila izmerjena leta 1966 in znova potrjena leta 1977. Povedala je tudi, da je kupila več zemlje, kot je navedeno v kupni pogodbi, zato je mogoče zaključiti, da je imela napačno predstavo o tem, kaj podpisuje, in da je šlo za opravičljivo zmoto. Zato sta sodišči zmotno uporabili določbi 286. in 337. člena ZPP, ki urejata navajanje dejstev in dokazov. Vprašanje, ali je poravnava izvršljiva ali ne, je vprašanje materialnega prava in sodišči bi morali zaradi pomanjkanja skice ugoditi zahtevku za razveljavitev sodne poravnave.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 36/04 - uradno prečiščeno besedilo) je bila revizija vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožnikoma. Slednja sta odgovorila in predlagala njeno zavrnitev. V zvezi z zaslišanjem toženih strank poudarjata, da je sodišče razložilo, češ da je druga toženka jasno in izčrpno izpovedala o odločilnih dejstvih, zato preostalih tožencev ni zaslišalo. Ker je sodišče izvajalo še druge dokaze in je zaključilo, da zmota tožencev ni bila opravičljiva, ni bistveno kršilo določb ZPP. Preostalim tožencem ni onemogočilo, da bi se izjavili o relevantnih dejanskih in pravnih vprašanjih in jim je omogočilo aktiven vpliv na izid postopka. Sodišče je sprejelo odločitev o zaslišanju nekaterih toženih strank v skladu s tretjim odstavkom 260. člena ZPP, ki omogoča zaslišanje vseh ali nekaterih oseb na strani tiste stranke, kjer je udeleženih več oseb. Ker so razlogi za zmoto vseh solastnikov, ki so družinski člani, enaki, se je sodišče pravilno odločilo za zaslišanje druge toženke. Dodaja, da kršitev postopkovnih pravil, ki urejajo zaslišanje stranke (členi 257-263 ZPP), spada med relativne bistvene kršitve določb postopka, zato bi morala biti podana vzročna zveza med kršitvijo in (ne)pravilnostjo sodbe, zaradi katere revizija po drugi točki prvega odstavka 370. člena ZPP ne bi bila dopustna, ker se kršitev ne bi nanašala na postopek pred sodiščem druge stopnje (370/1 točka 2 ZPP). Tudi materialnopravni zaključki sodišč so pravilni, saj dejanske okoliščine o starosti druge toženke in navedbe, češ da toženci niso razpolagali z dokazi, ne opravičujejo zmote. Tudi dejstvo, da k poravnavi ni bila izdelana skica (ki bi sicer morala biti izdelana), ni odločilno, ker poravnava opisno določa koordinate in se sklicuje na že obstoječo izmero ter opravljeni prenos meje. Ker poravnava vsebuje vse podatke o meji (koordinate in mejnike) in je meja nedvoumno določena, nova skica ni potrebna. Če podatki ne bi bili zadostni, bi moralo sodišče sodno poravnavo razglasiti za nično. Na koncu nasprotuje revizijski navedbi, da bi v primeru neveljavnosti sodne poravnave veljala meja iz leta 1977.

Bistvenih kršitev določb ZPP ni. Toženci so bili povabljeni in so se udeleževali pravdnega postopka, zato jim ni bila odvzeta možnost obravnavanja pred sodiščem. Četrta tožnica trdi, da niso bili zaslišani kot tožena stranka vsi štirje toženci, vendar je po tretjem odstavku 260. člena ZPP sodišču prepuščena odločitev, ali bo zaslišalo vse osebe, ki nastopajo kot stranka, ali samo nekatere izmed njih. Zaradi tega, ker je sodišče zaslišalo le drugo toženko, pa ni kršilo določil 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je v razlogih sodbe pojasnilo zakaj je to storilo. Izdana sodba je povsem razumljiva, primerno obrazložena in revizijsko sodišče ni našlo v njej nobenih nejasnosti ali pomanjkljivosti, toženka jih pa tudi izrecno ne opredeljuje. Dejstvo, da niso bili zaslišani vsi štirje toženci, bi lahko vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe, če bi bilo njihovo zaslišanje potrebno in če bi tožena stranka na to opozarjala med postopkom pred sodiščem prve stopnje ali vsaj v obširni pritožbi, v kateri je pojasnjevala svoje videnje dejanskega stanja in predlagala nekatere nove dokaze, med katerim pa zaslišanje prvega, tretjega in četrte toženke ni bilo omenjeno. Zato očitek sodišču druge stopnje, da je kršilo določilo prvega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljen. Ker torej tožena stranka v pritožbi ni uveljavljala bistvene kršitve zaradi tega, ker niso bila zaslišani vsi štirje toženci, ta graja v reviziji po 370. členu ZPP ni več dovoljena.

Tudi materialno pravo sta sodišči prve in druge stopnje pravilno uporabili. Da bi ugotovili, če tožnika utemeljeno zahtevata sodno varstvo lastninske pravice po prvem odstavku 42. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR, Ur.l. SFRJ, št. 6/80 do 36/90), sta morali ugotoviti lastninsko pravico tožnikov in protipravne posege tožencev. O tem, da sta tožnika (so)lastnika parcel št. 385/1 in 385/6 se je prepričalo iz zemljiškoknjižnega izpiska, za določitev meje pa je merodajen zemljiški kataster. Po določilih tedaj veljavnega 11. člena Zakona o katastru (Ur.l. RS, št. 16/74 in 42/86) so se ugotavljale posestne meje po upravni in po sodni poti. Upravni mejni ugotovitveni postopek je vodil občinski geodetski organ in je potekal tako, da so se v naravi v navzočnosti vseh prizadetih najprej zamejničile mejne točke, nato pa je uradna oseba sestavila zapisnik, ki so ga morali podpisati vsi prizadeti lastniki oziroma uporabniki. To je bila podlaga za kasnejše evidentiranje posestnih meja v zemljiškem katastru in zemljiški knjigi (12-14. člen Zakona o katastru). Iz tega izhaja, da je za mejni ugotovitveni postopek odločilen zapisnik, skica zamejničenja, ki se mora izdelati po opravljenem zamejničenju in je obvezna priloga zapisnika, pa je uradni dokument o poteku posestnih meja parcel v naravi ter o legi mejnih točk in o vrsti na njih postavljenih mejnih znamenj (31. člen Navodila za ugotavljanje in zamejničenje posestnih meja parcel, Ur.l. SRS, št. 2/76 in 6/87). Sodni postopek za ureditev mej določa Zakon o nepravdnem postopku (ZNP, Ur.l. SRS, št. 30/86 in RS, št. 55/92), ki v 135. in 138. členu prav tako predvideva izdelavo skice, ki je sestavni del zapisnika o naroku, toda zakon ne predpisuje, da bi bil zapisnik o dogajanju na naroku ali celo zapisnik o sklenitvi sodne poravnave brez skice ničen ali neveljaven.

V obravnavani zadevi je pravdno sodišče ugotovilo, da je nazadnje med pravdnima strankama tekel postopek za ureditev meje pred Okrajnim sodiščem v Ljubljani pod opr. št. N 293/94, ki se je končal s sodno poravnavo dne 16. 10. 1997, zato je pravilno upoštevalo to poravnavo. Ker se je nato prepričalo, da toženci vozijo, hodijo in parkirajo na meji parcel in so tam postavili kontejner za smeti, je pravilna in zakonita sodba, s katero je tožencem prepovedalo tako ali podobno poseganje v parcelo tožnikov.

Toženci, ki se ne strinjajo z mejo, kot je bila določena s sodno poravnavo, so z nasprotno tožbo zahtevali ugotovitev, da poravnava z dne 16. 10. 1997 ni veljavna. Ker so tožbo vložili 7. 10. 1999, je bila glede na objektivni rok iz drugega odstavka 117. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Uradni list SFRJ, št. 29/78-57/89)

pravočasna in ker so toženci navajali, da so izvedeli za izpodbojni razlog v drugi polovici 1999 leta, je bila tožba vložena tudi v subjektivnem roku iz prvega odstavka 117. člena ZOR. Toženci so navajali kot razlog izpodbojnosti dejstvo, da so bili pri sklenitvi sodne poravnave v zmoti glede bistvenih okoliščin in da so pri tem ravnali z ustrezno skrbnostjo, ki se zahteva v prometu. Toda sodišči prve in druge stopnje sta se na podlagi izvedenih dokazov in njihove ocene prepričali, da so bili toženci pred podpisom poravnave seznanjeni kje poteka meja v naravi, da se je upoštevala izmera z dne 21. 12. 1966 in prenos posestne meje z dne 3. 10. 1980 (pri čemer se meja iz leta 1997 sploh ni omenjala) ter so odklonili možnost dokazovanja zadnje mirne posesti. Zato sta pravilno uporabili materialno pravo, ko sta presodili, da morebitna zmota tožencev ni bila opravičljiva (prvi in drugi odstavek 61. člena ZOR), saj bi jo bilo mogoče z ustrezno skrbnostjo, kakršna se zahteva pri sklepanju dvostranskih pravnih poslov (prvi odstavek 18. člena ZOR), ugotoviti in odpraviti. Navedba o tem, da je druga tožnica stara 60 let na presojo ravnanja tožencev ne vpliva, njena izpoved o zaupanju tožnikom pa ne pomeni, da bi bila prevarana in toženci tega tudi niso zatrjevali. Sklicevanje na formalno pomanjkljivost, ki naj bi bila v tem, da sodišče ni izdelalo skice, na podlagi katere bi bil mogoč vris meje v katastrski operat, ne vpliva na vsebino poravnave, v kateri je bila v naravi zamejničena meja tako opisana, da jo je bilo mogoče določiti.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, in ne razlogi, na katere sodišče pazi po uradni dolžnosti. Zato je neutemeljeno revizijo po 378. členu ZPP zavrnilo.

Ker revizija ni utemeljena, četrta toženka ni upravičena do povrnitve pravdnih stroškov (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim in drugim odstavkom 154. člena ZPP). Tožnika, ki sta odgovorila na revizijo, pa v odgovoru nista navedla ničesar, kar bi bilo potrebno za presojo revizije, zato naj sama krijeta stroške za odgovor na revizijo (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.