Sklep VIII Ips 33/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-06-28

sprememba sodbe sodišča prve stopnje - spremembe dejanskega stanja

Sodišče druge stopnje je spremenilo dokazno oceno in na podlagi tega

spremenilo sodbo prve stopnje brez obravnave, je prekršilo določbo

prve točke 358. člena ZPP in je to vplivalo na pravilnost in

zakonitost drugostopne odločitve. Zato gre za bistveno kršitev iz

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in se

zadeva vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo odločbe tožene stranke, na

podlagi katerih je bila tožnica razporejena z delovnega mesta

klinični psiholog (svetovalec I) na delovno mesto psiholog (višji

strokovni sodelavec). Pri tem naj bi šlo tudi za razporeditev v drugo

organizacijsko enoto. Sodišče je presodilo, da tožena stranka razloga

za prerazporeditev ni dokazala, tožnica pa je ves čas opravljala isto

oziroma enako delo kliničnega psihologa v isti organizacijski enoti.

Ugodilo je tudi tožbenemu zahtevku za izdajo odločbe o razporeditvi

na delovno mesto kliničnega psihologa v skladu z aktom o

sistemizaciji za čas od 1. 11. 1999 do 1. 11. 2000.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in zahtevke

tožnice zavrnilo. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno dokazno

zaključilo, da je dokazno breme na toženi stranki, ki razloga za

prerazporeditev ni dokazala. Bistveno za zakonito odločitev je, da je

tožnica pridobila ustrezen pogoj za razporeditev na delovno mesto

kliničnega psihologa šele z datumom pridobljene specializacije, ki je

pogoj za zasedbo takega delovnega mesta. Za samo razporeditev ni

odločilno, kakšno delo je sicer tožnica opravljala.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga tožnica

revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in zaradi bistvenih

kršitev določb pravdnega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje

na podlagi izvedenega dokaznega postopka, zlasti z zaslišanjem priče

J.P.C., ugotovilo, da je tožnica opravljala povsem ista dela in

naloge v isti službi tako pred izdajo izpodbijane odločbe, kot tudi v

času izpodbijanih odločb in še nadalje po letu 2000, ko je bila tudi

formalno z odločbo razporejena na delovno mesto kliničnega psihologa.

Sodišče druge stopnje pa je, ne da bi samo izvajalo dokaze, ugotovilo

drugačno dejansko stanje. Zgolj dejstvo, da tožnica v spornem obdobju

ni izpolnjevala formalnih pogojev za zasedbo delovnega mesta

kliničnega psihologa, še ne pomeni, da teh del in nalog ni dejansko

opravljala. Sodišče druge stopnje tudi ni upoštevalo, da bi odločba o

razporeditvi lahko učinkovala šele od dokončnosti (to je od 12. 3.

2000) dalje. Tožnica je tudi v spornem obdobju dejansko opravljala

delo kliničnega psihologa, ne glede na izdane odločbe. Ker je plača

odvisna od dela, ki se dejansko opravlja, je tudi iz tega razloga

potrebno razveljaviti izpodbijane odločbe.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku

(Uradni list RS, št. 26/99 in 96/2002 - ZPP) vročena Vrhovnemu

državnemu tožilstvu Republike Slovenije, in toženi stranki, ki nanjo

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo

preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah

razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na

pravilno uporabo materialnega prava. Revizija bistvenih kršitev

določb pravdnega postopka izrecno  sicer ne uveljavlja. Iz

revizijskih navedb pa je mogoče povzeti zatrjevanje, da je sodišče

druge stopnje ugotovilo drugačno dejansko stanje, kot je ugotovljeno

v sodbi prve stopnje, in na podlagi drugačnega dejanskega stanja

spremenilo sodbo prve stopnje. Sodišče druge stopnje je svojo

odločitev oprlo na pričevanje J.C.P., torej na dokaz, ki je bil

neposredno izveden na glavni obravnavi v postopku na prvi stopnji.

Drugačno oceno neposredno izvedenih dokazov pa lahko sodišče druge

stopnje sprejme samo na podlagi obravnave (1. točka 358. člena ZPP).

Pri tem revizijsko sodišče uvodoma poudarja, da je za odločitev o

tožbenem zahtevku najprej pomembno ugotoviti, kaj je sploh predmet

spora. Tožnica je postavila dva zahtevka: - razveljavitev

razporeditvenih odločb tožene stranke z dne 16. 11. 1999 in dne 21.

3. 2000, ter - izdajo odločbe o razporeditvi na delovno mesto

kliničnega psihologa v skladu z aktom o sistemizaciji tožene stranke.

Po določbah Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni

list SFRJ, št. 60/89, 42/90, v nadaljevanju: ZTPDR) in Zakona o

delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91, 71/93, v

nadaljevanju: ZDR (1990) velja načelo, da ima delavec pravico

opravljati delo na delovnem mestu, za katerega je sklenil delovno

razmerje. Določbe obeh zakonov, ki urejajo razporejanje delavcev (17.

in naslednji členi ZTPDR, 17. in naslednji členi ZDR), so torej

izjeme od pravila. Navedeno načelo velja tudi za delavce v državnih

organih, ker 1. člen Zakona o delavcih v državnih organih (Uradni

list RS, št. 15/90 do 38/99, v nadaljevanju: ZDDO) določa, da se

delovna razmerja delavcev v državnih organih (kar so tudi zaposleni

na MORS) urejajo z ZTPDR in ZDR (1990) in z ZDDO, če ni v posebnem

Razporeditvene odločbe navajajo kot pravno podlago 30. člen ZDDO, po

katerem se razporejanje delavcev v državnih organih izvaja na podlagi

ugotovljenih delovnih potreb, zlasti pa če je to potrebno za

izvršitev nalog državnega organa, za izboljšanje organizacije dela,

za smotrnejšo razporeditev delavcev glede na njihovo znanje in

usposobljenost, če se spremenijo pristojnosti državnega organa ali če

se ukine delovno mesto, za katero je delavec sklenil delovno razmerje

v državnem organu. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da tožena

stranka ni dokazala nobenega razloga za razporeditev tožnice, pa

tudi, da je tožnica ves čas - tudi v času veljavnosti spornih odločb

- opravljalo isto delo kliničnega psihologa in da tožnica nikoli ni

šla na delo v drugo organizacijsko enoto.

Ker je razporejanje izjema od pravila opravljanja dela na delovnem

mestu, za katerega je delavec sklenil delovno razmerje, je zakonitost

razporeditve podana le tedaj, če je bila izvedena po predpisanem

postopku in če so bili zanjo izpolnjeni pogoji, ki so določeni v

materialnem pravu. Delodajalec mora te pogoje pri razporejanju

upoštevati, v morebitnem delovnem sporu pa mora dokazati, da so bili

za razporeditev podani formalni in materialnopravni pogoji. Tožena

stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe o razporeditvi ni navedla

konkretnih razlogov, zakaj je bilo tožnico treba razporediti, čeprav

je takšna obrazložitev bistvena za zakonitost odločbe. To pomeni, da

je bila odločitev sodišča prve stopnje o nezakonitosti razporeditve

Sodišče druge stopnje je tako odločitev spremenilo zato, ker je

sprejelo drugačno dokazno oceno izpovedi priče J.C.P. oziroma je

svojo odločitev oprlo na tiste izjave te priče, ki sploh niso bile

podlaga za odločitev sodišča prve stopnje. Pri tem pa odločitev

sodišča druge stopnje očitno izhaja tudi iz nedoslednega upoštevanja

Tožnica je bila z odločbo tožene stranke št. 185-03-1/97 z dne 28.

10. 1997 razporejena na delovno mesto klinični psiholog - svetovalec

I (priloga B1), ki je v predloženi sistemizaciji delovnih mest

(priloga B7) navedeno pod zap. št. 129, s količnikom za določitev

osnovne plače 3,60. S sporno odločbo št. 185-01-2/99 z dne 16. 11.

1999 je bila tožnica razporejena na delovno mesto psiholog - višji

strokovni sodelavec (priloga B2), navedenim v sistemizaciji pod zap.

št. 357 z istim količnikom za določitev osnovne plače. Za obe delovni

mesti je predpisana enaka stopnja strokovne izobrazbe (VII/I), brez

Sodišče druge stopnje svojo odločitev o zakonitosti in pravilnosti

sporne razporeditve utemeljuje predvsem s tem, da je tožnica

pridobila ustrezen pogoj za razporeditev na delovno mesto kliničnega

psihologa šele z datumom pridobljene specializacije. Iz navajanja

izpovedi priče izhaja, da ima sodišče druge stopnje očitno v mislih

delovno mesto, ki je v sistemizaciji navedeno pod zap. št. 380:

Trditev, da je bila tožnica razporejena z delovnega mesta klinični

psiholog - svetovalec I zato, ker za to delovno mesto ne izpolnjuje

predpisanih pogojev, se zdi nesmiselna. Za to delovno mesto se po

sistemizaciji - kakršno je predložila tožena stranka sama - ne

zahteva specializacija. Zahteva se le izobrazba, ki jo je tožnica

očitno imela. Drugih razlogov za razporeditev na delovno mesto

psiholog - višji strokovni sodelavec ni bilo. Ali je tožnica

izpolnjevala pogoje za delovno mesto klinični psiholog - višji

svetovalec oziroma ali bi morala biti že v letu 1999 razporejena na

to delovno mesto, pa je drugo vprašanje, ki na samo zakonitost sporne

razporeditve neposredno ne vpliva. Ker ni bilo nobenega zakonitega

razloga za razporeditev tožnice, je v tem delu odločitev sodišča prve

Razveljavitev sklepov o razporeditvi pomeni, da ostane v veljavi

prejšnja razporeditev: to je na delovno mesto klinični psiholog -

svetovalec I. Za razporeditev na zahtevnejše delovno mesto tožnica še

ni izpolnjevala pogojev. Zato odločitve sodišča prve stopnje ni

mogoče razumeti kot obveznosti tožene stranke, da tožnico formalno

razporedi na delovno mesto klinični psiholog - višji svetovalec.

Sodišče druge stopnje je spremenilo dokazno oceno in na podlagi tega

spremenilo sodbo prve stopnje brez obravnave, je prekršilo določbo

prve točke 358. člena ZPP in je to vplivalo na pravilnost in

zakonitost drugostopne odločitve. Zato gre za bistveno kršitev iz

prvega odstavka 339. člena ZPP, kar tožena stranka uveljavlja v

Ker sodišče druge stopnje odloča o pritožbi praviloma brez obravnave

(prvi odstavek 347. člena ZPP), bo potrebno v ponovljenem postopku

najprej na seji senata ugotoviti in oceniti, ali je potrebno za

pravilno ugotovitev dejanskega stanja (ocena pred sodiščem prve

stopnje neposredno izvedenih dokazov pa je ugotavljanje dejanskega

stanja) pred sodiščem druge stopnje ponoviti v prvostopnem postopku

že izvedene dokaze. Če bo do takega zaključka prišlo, bo moralo,

zaradi varovanja temeljnega načela ZPP - načela neposrednosti (4.

člen ZPP), pred sodiščem druge stopnje razpisati obravnavo (drugi

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.