Sodba II Ips 537/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-09-16

povrnitev negmotne škode - podlage odškodninske odgovornosti - vzročna zveza med prvo poškodbo in kasnejšim padcem - pravična denarna odškodnina - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti - duševne bolečine zaradi skaženosti - strah

Zaključek o obstoju pravnorelevantne vzročne zveze je pravno sklepanje, za katerega sta obe sodišči imeli podlago v strokovnih ugotovitvah izvedenca (ob padcu konec maja 1998 je prišlo do zloma plošče v predelu dva meseca prej operativno oskrbljenega zloma stegnenice; na rentgenskem posnetku je bila prisotna nova kostnina kot posledica draženja na notranji strani stegnenice, v predelu poke zloma pa resorbcija kosti; kost je bila torej zaradi zloma v marcu 1998 oslabljena, medialni fragment pa slabše prekrvavljen, kar je ob padcu maja 1998 povzročilo zlom). Nepravilno je revizijsko stališče, da je taka (dodatna) škoda ob uporabi bergel neobičajna. V sodni praksi niso redki primeri, da pride zaradi padca ob uporabi bergel do ponovnega zloma operativno oskrbljene kosti.

V prometni nesreči 28.3.1998 je prišlo do trčenja med tožnikom kot mopedistom in avtomobilistom, ki je imel odgovornost obvezno zavarovano pri toženki. Tožnik je za nepremoženjsko škodo zaradi dobljenih telesnih poškodb zahteval odškodnino v skupnem znesku 8,300.000 SIT, v katerem je že upošteval delno plačilo med pravdo v višini 2,600.000 SIT. Sodišče prve stopnje mu je prisodilo vseh zahtevanih 2,500.000 SIT za telesne bolečine in nevšečnosti, od zahtevanih 600.000 SIT za strah mu je prisodilo 400.000 SIT, od zahtevanih 4,700.000 SIT za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 3,900.000 SIT in od zahtevanih 500.000 SIT za duševne bolečine zaradi skaženosti 200.000 SIT. Skupno odmerjeno odškodnino 7,000.000 SIT je znižalo za valorizirano plačilo 2,924.020 SIT in toženki naložilo, da mora tožniku za nepremoženjsko škodo plačati 4,075.980 SIT odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi do 23.1.2002. Tožniku je prisodilo še zakonske zamudne obresti od določene premoženjske škode, presežni tožbeni zahtevek pa je zavrnilo.

Sodišče druge stopnje je o pritožbah obeh pravdnih strank odločilo tako, da je prvostopenjsko sodbo glede dela glavnice in zakonskih zamudnih obresti v zvezi s premoženjsko škodo ter glede stroškovne odločitve razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sicer pa je pritožbo tožnika in toženke zavrnilo in v nerazveljavljenem delu potrdilo sodbo prve stopnje.

Toženka v pravočasni reviziji proti sodbi druge stopnje uveljavlja revizijska razloga zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka, predlaga pa razveljavitev sodb obeh sodišč in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, podrejeno pa tako spremembo, da se tožbeni zahtevek zavrne za še nadaljnjih 3,250.000 SIT. V reviziji ponavlja svoje stališče, da ni vzročne zveze med prvo poškodbo in tožnikovim kasnejšim padcem po stopnicah, saj gre za dva povsem različna dogodka. Izvedenec medicinske stroke ni usposobljen za reševanje pravnega vprašanja o pravnorelevantni vzročni zvezi. Za škodo v zvezi s padcem toženka ni odgovorna, saj je vzrok te škode v tožnikovi nerodnosti. Neobičajno je, da pri uporabi bergel pride do takih poškodb. Predmet te pravde je lahko izključno le prometna nesreča kot škodni dogodek. Sodišči sta pojmovanje vzročne zveze razširili preko razumnih meja, saj toženka ne more odgovarjati za dejstvo, ki je povzročilo drugo dejstvo, ki je povzročilo tretje dejstvo, s katerim toženka nima nič. Pri uporabi bergel je pač treba biti bolj pozoren. Očitno je najmanj to, da je tožnik s svojo neprevidnostjo prav gotovo v znatnem delu soprispeval k drugemu škodnemu dogodku. V nadaljevanju revizija graja odmero 7,000.000 SIT odškodnine za nepremoženjsko škodo, ki da je previsoka in zato ni vpeta v širše družbene okvire in medsebojno razmerje med manjšimi in večjimi škodami ter odškodninami zanje. Za telesne bolečine po mnenju revizije znaša pravična odškodnina le 1,500.000 SIT, za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 2,000.000 SIT in za strah 150.000 SIT. V podkrepitev svoje ocene revizija povzema posamezne dejanske ugotovitve o obsegu nepremoženjske škode. Vztraja tudi pri pritožbenem stališču glede duševnih bolečin zaradi skaženosti, češ da iz tožnikove izpovedbe izhaja, da se zaradi brazgotin nikoli ni počutil slabo, kar po mnenju revizije pomeni, da ne trpi duševnih bolečin. Pritožbenemu sodišču očita, da je pri analizi tožnikove izpovedbe ravnalo arbitrarno in v nasprotju s podatki spisa, pri tem pa ni upoštevalo nasprotij v njegovih izjavah. Razlogi sodbe so si v tem delu v nasprotju oziroma so razlogi sodbe v nasprotju z dejanskim stanjem, kar predstavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št.

Revizija je bila vročena Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije in tožniku, ki ni vložil revizijskega odgovora (375. člen ZPP).

Revizijsko sodišče ugotavlja, da v postopku na pritožbeni stopnji ni prišlo do zatrjevane procesne kršitve. Pritožbeno sodišče je moralo obravnavati tožnikovo izpovedbo, ker je toženka v pritožbi prvostopenjskemu sodišču v zvezi s to izpovedbo očitala tudi procesno kršitev. Pri tem je pravilno obravnavalo celotno tožnikovo izpovedbo in ne le iz nje iztrgan del, kot ga je pritožbeno uveljavljala toženka. Tožnik ni izpovedal le, da se zaradi brazgotin ne počuti slabo (ker ga zaradi njih nihče ni drugače gledal), ampak tudi, da ga je zaradi brazgotin sram hoditi v kratkih hlačah. Ob upoštevanju celotne tožnikove izpovedbe je zato pravilno ugotovilo, da tožnik torej trpi duševne bolečine, čeprav zaradi odnosa okolice blažje stopnje. Tožniku je neprijetno zaradi objektivnega obstoja in izgleda brazgotin, ne pa zaradi tega, ker bi ga ljudje drugače gledali.

Pravkar povzeti razlogi pritožbenega sodišča ne pomenijo arbitrarne presoje, kot uveljavlja revizija. Presoja je pravilna in je pripeljala do dokaznega zaključka o obstoju duševnih bolečin kot subjektivnemu elementu te oblike škode. Revizija v tem delu posega v dokazno oceno, kar posredno izhaja tudi iz njene opredelitve očitane procesne kršitve, "ker naj bi bili razlogi sodbe v nasprotju z dejanskim stanjem". Taka opredelitev ne sodi v okvir procesnih kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Izpodbijanje dejanskega stanja v revizijskem postopku pa zaradi prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP ni dovoljeno.

Pritožbeno sodišče je pravilno odgovorilo na toženkine pritožbene trditve o neobstoju vzročne zveze med škodo iz prvega škodnega dogodka (prometna nesreča v marcu 1998) in škodo iz drugega dogodka (padec po stopnicah ob uporabi bergel v maju 1998). Revizijsko sodišče se s temi razlogi strinja. Zaključek o obstoju pravnorelevantne vzročne zveze je pravno sklepanje, za katerega sta obe sodišči imeli podlago v strokovnih ugotovitvah izvedenca (ob padcu konec maja 1998 je prišlo do zloma plošče v predelu dva meseca prej operativno oskrbljenega zloma stegnenice; na rentgenskem posnetku je bila prisotna nova kostnina kot posledica draženja na notranji strani stegnenice, v predelu poke zloma pa resorbcija kosti; kost je bila torej zaradi zloma v marcu 1998 oslabljena, medialni fragment pa slabše prekrvavljen, kar je ob padcu maja 1998 povzročilo zlom). Neutemeljen je torej revizijski očitek, da je pravno vprašanje o obstoju vzročne zveze reševal izvedenec. Nepravilno je revizijsko stališče, da je taka (dodatna) škoda ob uporabi bergel neobičajna. V sodni praksi niso redki primeri, da pride zaradi padca ob uporabi bergel do ponovnega zloma operativno oskrbljene kosti. Revizijske trditve o tožnikovi nerodnosti, zaradi česar naj bi vsaj soprispeval k tej škodi, nimajo podlage v dejanskih ugotovitvah obeh sodišč.

Revizijsko sodišče se strinja z materialnopravno presojo obeh sodišč o višini pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo. Razlogi obeh sodišč o dejanskem obsegu posameznih oblik nepremoženjske škode so obširni, zato revizijsko sodišče le na kratko povzema najpomembnejše dejanske ugotovitve. V času škodnega dogodka je bil tožnik star petnajst let. Diagnoza njegovih poškodb se je glasila:

kompliciran zdrobljen zlom leve stegnenice, odkrhnjenje štrline med obema grčama leve golenice v kolenu, okvara zunanjega vzdolžnega ligamenta levega kolena, odrgninsko raztrganinske rane levega gležnja. Zdravljenje je bilo dolgotrajno in je v kontinuirani obliki trajalo petnajst mesecev, bilo je delno hospitalno, delno zdraviliško, delno ambulantno. Tožnik je prestal tri operacije, v bolnici je bil skupaj osemintrideset dni, dobil je transfuzijo, visoke doze antibiotikov, večkrat je bil rentgensko slikan, dvanajst mesecev je uporabljal bergle, hodil na številne kontrolne preglede k specialistom in lečečemu zdravniku. Obdobje hudih telesnih bolečin je trajalo dva meseca, srednje hudih nadaljnja dva meseca, lahkih še štiri mesece, ki so postopoma prešle v občasne, ki jih trpi še sedaj in bo trpel tudi v bodoče pri obremenjevanju noge in vremenskih spremembah. Za to obliko škode je bilo tožniku prisojeno 2,500.000 SIT odškodnine.

Tožnikov primarni strah med potekom škodnega dogodka je mejil na grozo, strah ga je bilo tudi pred vsako operacijo, sekundarni strah hude intenzivnosti pa je trajal najmanj mesec dni. Za to obliko škode je bila tožniku odmerjena odškodnina v višini 400.000 SIT.

Zlom se je zarasel v rekurvatusu do deset stopinj, funkcionalno pa se izkazuje v zavrti gibljivosti levega kolena in levega kolka lažje stopnje. Zato je tožnik zmanjšano sposoben za dolgotrajno hojo, hojo po naravnem terenu, navkreber in navzdol, za poskoke, za dvigovanje bremen, težjih od petnajst kilogramov, za tek, globoko počepanje, poklekanje, itd. Močno je zmanjšana njegova sposobnost za športne, rekreativne in družabne aktivnosti. Hudo ga je prizadelo, da je moral opustiti igranje košarke, saj je bil dober in perspektiven igralec v uspešnem klubu in tudi član kadetske reprezentance. Moral je spremeniti izbrani poklic, ker zaradi svojih omejitev ne more biti natakar ali kuhar, zato se izobražuje za finomehanika. Ugotovljeni dejanski obseg te oblike škode in tožnikova mladost sta bila podlaga za odmero odškodnine iz tega naslova v višini 3,900.000 SIT.

Med poškodbenimi in postoperativnimi brazgotinami je najbolj obremenjujoča dvaintrideset centimetrov dolga brazgotina na zunanji strani levega stegna, zaradi katere tožnik trpi duševne bolečine. Odmera odškodnine iz tega naslova je znašala 200.000 SIT.

Pravična denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo se ravna po kriterijih iz 200. in 203. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) o konkretizaciji škode, njeni individualizaciji z upoštevanjem vseh značilnosti konkretnega oškodovanca in o primerjavi odmerjene odškodnine s prisojo v drugih primerljivih odškodninskih zadevah. Revizijsko sodišče ugotavlja, da sta obe sodišči materialnopravno pravilno upoštevali vse okoliščine, tudi relativno uspešno zaključeno zdravljenje z ne prehudimi posledicami, kar sicer res pomeni, da pri tožniku ni prišlo do hujše škode, kot poudarja revizija, vendar je do tega stanja prišlo že v tožnikovi starosti petnajstih let in ga bo moral tožnik še dolgo trpeti. Zato je neutemeljeno revizijsko stališče, da prisojena odškodnina ni ustrezno uvrščena v razmerja med različnimi stopnjami škode in zanje prisojenimi odškodninami.

Ker uveljavljani revizijski razlogi niso utemeljeni, je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo toženkino revizijo in s tem tudi njene priglašene revizijske stroške (prvi odstavek 165.

člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.