Sodba VIII Ips 2/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-02-04

Ker je bil ugovorni organ tožene stranke še pravočasno (pred odločanjem) seznanjen s potrdilom o zdravstveno upravičeni odsotnosti pokojne A. R. z dela, ne bi smel zavrniti njenega ugovora, ampak bi moral, če ne bi verjel predloženemu potrdilu, izvesti postopek, v katerem bi dokazal, da njeno zdravstveno stanje ni bilo tako, kot se to zatrjuje v zdravniškem potrdilu, in da je bila tožnica za delo sposobna. Samo v takem primeru bi imel zakonito podlago za izdajo sklepa o prenehanju delovnega razmerja, saj bi lahko prišlo do ugotovitve neupravičene odsotnosti z dela, ta pa je bila, ker je bila daljša od petih dni, resen razlog za prenehanje delovnega razmerja.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku, razveljavilo sklepa tožene stranke z dne 14.3.1994 in 6.4.1994 kot nezakonita, ugotovilo, da pokojni A. R. delovno razmerje s tema sklepoma ni prenehalo in odločilo, da ji je zato tožena stranka dolžna za čas od 1.5.1994 do 4.1.1995 in za čas od 1.4.1995 do 18.4.1997 priznati delovno dobo, tožnikom pa za ta čas povrniti vtoževana nadomestila plače. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo, tožnikom pa priznalo še pravdne stroške, odmerjene na 129.600,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 22.6.2000 do plačila.

Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo iz revizijskih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da odločitev sodišča nima razlogov, ki bi temeljili na dejanskem stanju. Obstaja nasprotje med razlogi sodbe in listinami v spisu. Razlog prenehanja delovnega razmerja ni bil bolniški stalež, ki ga je tožnica tako ali tako dobila po dogovoru z zdravnikom za nazaj, ampak koriščenje neodobrenega dopusta. Potrdilo o odsotnosti z dela zaradi zdravstvenih razlogov je pokojna A. R. na seji komisije za varstvo pravic 6.4.1994 sicer pokazala, vendar je komisiji izjavila, da koristi letni dopust. Sama listina lečečega zdravnika z dne 30.3.1994 ni podpisana in zato nima lastnosti javne listine. Ker je sporno zdravniško spričevalo tožena stranka dejansko prejela šele, ko ni bila več delodajalec pokojne A. R., ni več imela možnosti zoper to listino vložiti ugovora. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne oziroma podredno, da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se izpodbija z revizijo in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (določbe 371. člena ZPP).

Po določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe glede tovrstnih revizijskih navedb ni preizkušalo.

Pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče ni ugotovilo, da sodba ne bi imela ustreznih zaključkov oziroma razlogov, kar ji očita revizija, niti da so razlogi sodbe v nasprotju z listinami v spisu. Zato očitane bistvene kršitve določb opravdnega postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP revizijsko sodišče ni ugotovilo.

Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razbrati, da je pokojni A. R. delovno razmerje prenehalo zaradi neupravičene odsotnosti z dela v času od 7.2.1994 do 26.2.1994. Neupravičena odsotnost z dela je lahko razlog za prenehanje delovnega razmerja, če traja tak izostanek zaporedoma pet delovnih dni. Ker je bilo prenehanje delovnega razmerja določeno z dokončnostjo sklepa, so bile uporabljene določbe 5. točke prvega odstavka 100. člena zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93). Pomembna ugotovitev za prenehanje delovnega razmerja po citirani določbi je glede na to, da je čas daljši od petih dni, samo ugotovitev neupravičene odsotnosti z dela.

Po določbi 4. člena Konvencije MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Uradni list SFRJ, Mednarodne pogodbe, št. 4/84 in Uradni list RS, Mednarodne pogodbe 15/92) delavcu delovno razmerje ne preneha, če za to ni resnega razloga v zvezi s sposobnostjo, obnašanjem (tudi neupravičen izostanek) ali operativnimi potrebami delodajalca. Resen razlog mora dokazati delodajalec.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da je že sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov pravilno ugotovilo, da pokojna A. R. v času od 7.2.1994 do 26.2.1994 ni bila neupravičeno odsotna z dela. Njen lečeči zdravnik je izdal potrdilo, da v tem času zaradi zdravstvenega stanja ni bila sposobna za delo. O njenem zdravstvenem stanju je bila revidentka obveščena do seje ugovornega organa, to je pred dokončno odločitvijo o prenehanju delovnega razmerja, ko ji je bilo tudi predloženo ustrezno zdravniško spričevalo (v zvezi s spričevalom ni bil začet postopek, ki ga določa zakon o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju predvideva - Uradni list RS, št. 9/92 in nadal. - določbe 81. člena). Čeprav tudi ravnanje pokojne A. R. ni bilo povsem v skladu s predpisi in bi se lahko postavilo vprašanje o upravičenosti do denarnega nadomestila zaradi odsotnosti z dela, ker je pač sama spreminjala razlog svoje odsotnosti, pa zaradi ugotovitve njenega lečečega zdravnika, da v spornem obdobju iz zdravstvenih razlogov ni bila sposobna za delo, kar potrjuje tudi potrdilo o zdravstveno upravičeni odsotnosti z dela, kaže na to, da o neupravičeni odsotnosti z dela ni mogoče govoriti (v smislu resnega razloga za prenehanje delovnega razmerja) in tožnici iz tega razloga delovno razmerje ni moglo zakonito prenehati. Ker je bil ugovorni organ tožene stranke še pravočasno (pred odločanjem) seznanjen (v odgovoru na tožbo je tožena stranka to izrecno navedla, v nasprotju z revizijsko navedbo pa je tudi navedla, da ji je bilo potrdilo predloženo, in ne samo dano na vpogled) s potrdilom o zdravstveno upravičeni odsotnosti pokojne A. R. z dela, ne bi smel zavrniti njenega ugovora, ampak bi moral (postopek za prenehanje delovnega razmerja po 5. točki prvega odstavka 100. člena ZDR ni mogel zastarati kot je bilo to v primeru disciplinskih postopkov), če ne bi poklonil vere predloženemu potrdilu, izvesti postopek, v katerem bi dokazal, da njeno zdravstveno stanje ni bilo tako, kot se to zatrjuje v zdravniškem potrdilu, in da je bila tožnica za delo sposobna. Samo v takem primeru bi imel zakonito podlago za izdajo sklepa o prenehanju delovnega razmerja, saj bi lahko prišlo do ugotovitve neupravičene odsotnosti z dela, ta pa je bila, ker je bila daljša od petih dni, resen razlog za prenehanje delovnega razmerja.

Ker je šlo tudi po mnenju revizijskega sodišča za nezakonito prenehanje delovnega razmerja, je sodišče utemeljeno in v skladu z veljavnimi predpisi in sodno prakso pokojni A. R. priznalo vse (tudi materialne) pravice iz delovnega razmerja v spornem obdobju.

Ob upoštevanju povedanega je revizijsko sodišče na podlagi določb 378. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

Zakon o delovnih razmerjih (1990) - ZDR  - člen 100, 100/1-6

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.