Sodba VIII Ips 306/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-09-23

prenehanje delovnega razmerja - kriteriji za določitev trajno presežnih delavcev

Odločitev delodajalca je nezakonita, če s kolektivno pogodbo predpisanih kriterijev za določitev presežnih delavcev ni uporabil oziroma jih ni uporabil prav.

Sodišče prve stopnje je (v ponovljenem postopku) razveljavilo sklepa tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožniku kot trajno presežnemu delavcu. Ugodilo je tudi reintegracijskemu zahtevku in zahtevku za priznanje delovne dobe za čas, ko tožnik ni bil zaposlen. Tako je odločilo zato, ker je bilo ocenjevanje delovne uspešnosti tožnika nerealno oziroma neobjektivno v primerjavi z drugimi delavci. Tožnik je bil na delovno mesto, na katerem je bil ocenjen kot presežni delavec, razporejen z 20.1.1998 in tako ocenjen le na podlagi 72 ur dela v januarju in 126 ur dela v februarju. Zato ni bila mogoča realna primerjava z drugimi delavci, katerih delo na tem delovnem mestu je bilo ocenjeno za daljše obdobje.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vlaga tožena stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da sodišče nedosledno uporablja določbe SKPG in Kolektivne pogodbe. Določba četrtega odstavka 17. člena SKPG ne zahteva, da se delavci ocenjujejo šest mesecev, temveč le, da se morajo kriteriji za ocenjevanje uporabljati najmanj zadnjih šest mesecev pred sprejemom programa razreševanja presežnih delavcev. Pri izbiri ocenjevanja bodisi po metodi izključevanja bodisi po kumulativni metodi pa je treba uporabiti tisto, ki je za delavca ugodnejša. Popolno presenečenje pa naj bi bilo stališče v izpodbijani sodbi, da tožena stranka ni izkazala resnih razlogov za prenehanje delovnega razmerja. Standarda "resni razlogi za prenehanje delovnega razmerja" naj bi pravna praksa ne poznala, sicer pa je tožena stranka napravila oceno vseh delavcev v skupini in ugotovila, da je prav tožnik najmanj uspešen.

Revizija je bila v skladu s 375. členom ZPP vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po 371. členu ZPP preizkusi revizijsko sodišče izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Tožena stranka revizijskega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka ne uveljavlja, zato revizijsko sodišče v tej smeri izpodbijane sodbe ni preizkušalo.

Pri materialnopravni presoji izpodbijane sodbe je revizijsko sodišče vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje. Za presojo bistvene dejanske ugotovitve pa so naslednje: Tožena stranka je pri določitvi delavcev, katerih delo bo na delovnem mestu čistilec avtobusov trajno nepotrebno, upoštevala le kriterij delovne uspešnosti. Tožnik je bil na to delovno mesto razporejen z 20.1.1998 z delovnega mesta varnostnika in ocenjen za obdobje od 20.1. do konca februarja 1998. Drugi primerjalni delavci, so bili ocenjeni po kriteriju delovne uspešnosti za obdobje polnih treh mesecev (december 1997 ter januar in februar 1998).

Nižji sodišči v tej zadevi kot podlago svoji odločitvi nista upoštevali tistega, kar v prvem delu revizije navaja tožena stranka:

obdobja ocenjevanja po panožni kolektivni pogodbi in upoštevanje kriterijev ali po metodi izključevanja ali po kumulativni metodi. Stališče o teh vprašanjih pa je revizijsko sodišče že sprejelo v postopkih, ki sta jih sprožila dva druga delavca iz iste skupine: A. Š. v zadevi opr. št. VIII Ips 47/2002 (sodba z dne 12.11.2002) in D. D. v zadevi opr. št. VIII Ips 148/2002 (sodba z dne 10.6.2003). To stališče je naslednje:

V 36. b členu Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR) so primeroma našteti kriteriji, ki se upoštevajo pri določitvi delavcev, katerih delo postane trajno nepotrebno.

Podrobnejšo ureditev kriterijev zakon prepušča kolektivni pogodbi oziroma splošnim aktom (tretji odstavek 36. b člena ZDR). SKPG v četrtem odstavku 17. člena določa, da je oceno po kriteriju delovnih rezultatov, mogoče uporabiti le, če so merila za ocenjevanje določena vnaprej in so se uporabljala najmanj zadnjih šest mesecev pred sprejemom programa razreševanja trajnih presežkov. Obdobje šestih mesecev je predpisano torej kot minimalno obdobje uporabe kriterijev, ki so podlaga za oceno, ne pa obdobje za katerega je treba delavce ocenjevati v konkretnem primeru. To obdobje določa panožna Kolektivna pogodba v prilogi "Kriteriji za ugotavljanje trajnih presežkov delavcev" tako, da obdobje za katerega se ocenjuje delovna uspešnost, ne sme biti krajše kot tri mesece.

Tožena stranka predpisanih kriterijev za določitev presežnih delavcev ni uporabila oziroma jih ni uporabila prav. SKPG je v 10. odstavku 17. člena določila, da se kriteriji uporabijo le po metodi izključevanja, razen če ni s kolektivno pogodbo dejavnosti določena možnost uporabe tudi kumulativne metode. Panožna Kolektivna pogodba v devetnajstem odstavku 17. člena določa prav to: pri določanju presežnih delavcev se upošteva seštevek točk, dobljen z upoštevanjem vseh kriterijev, navedenih v posebni prilogi. Kolektivni pogodbi v tem delu nista v neskladju, temveč se dopolnjujeta. Kasneje sprejeta SKPG ni derogirala določb panožne Kolektivne pogodbe o uporabi kumulativne metode. Ker je tožena stranka uporabila le kriterij delovne uspešnosti, ne pa tudi drugih predpisanih kriterijev, je njena odločitev nezakonita že zaradi tega razloga.

Neutemeljene so tako tudi iz teh razlogov revizijske navedbe o tem, da je bil tožnik pravilno določen kot presežni delavec na podlagi ocene delovne uspešnosti. Obdobje za katero je bila sprejeta ocena, je bilo precej krajše kot najmanjše predpisano obdobje, in tožena stranka ni upoštevala drugih predpisanih kriterijev.

Navedbe v reviziji, ki se nanašajo na samo oceno oziroma realnost in verodostojnost ocene, sodijo med dejanske ugotovitve in dokazno oceno. Zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Ugotovitve sodišča o oceni delovne uspešnosti pomenijo še dodaten argument za odločitev, da tožena stranka tudi ni dokazala resnega razloga za prenehanja delovnega razmerja. Da mora obstoj takega razloga dokazati delodajalec ne izhaja samo iz enotne sodne prakse in Konvencije MOD št 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (v zvezi s tem že obrazložitev sodbe Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 148/2002). V postopkih o prenehanju delovnega razmerja presežnim delavcem je to predpisano z izrecno določbo drugega odstavka 36. h člena ZDR (1990) (razlika je le v uporabi drugega izraza: nujen namesto resen razlog).

Ker glede na navedeno zatrjevani revizijski razlog ni podan, in ker tudi po presoji revizijskega sodišča materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno, je revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.