Sodba II Ips 470/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-01-29

odgovornost družbenika za obveznosti družbe - kršitev modela in avtorskih pravic - spregled pravne osebnosti - povrnitev škode - pravica do odškodnine

Družba je brez licence nosilcev modelov oziroma brez dovoljenja tožnikov kot avtorjev proizvajala modelno zaščiteno pohištvo, vendar pa toženec kot družbenik, ki je družbo sicer ustanovil, ne odgovarja niti za kršitev zaščitenega modela oziroma avtorskih pravic tožnikov, niti za eventualno, tožnikom nastalo škodo. Prva tožena stranka je namreč samostojna gospodarska družba in kot pravna oseba sama odgovarja za izvajanje svoje poslovne dejavnosti. Odgovarja le v okoliščinah spregleda pravne osebnosti.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka M. d.o.o. v okviru svojega pohištvenega programa "M." neupravičeno proizvajala in prodajala otroški stolček, ki je bil od 17.10.1985 do 17.10.1995 zavarovan pri Uradu Republike Slovenije za intelektualno lastnino z modelom št. 8580528 ter delovno mizo in njej pripadajoči stol, ki sta zavarovana pri Uradu Republike Slovenije za intelektualno lastnino z modelom št. 9160506. Toženi stranki M. d.o.o. je naložilo, da mora na svoje stroške objaviti navedeno ugotovitev v časopisih Delo, Dnevnik in Večer. Drugačen ugotovitveni zahtevek proti prvi toženi stranki in ugotovitveni zahtevek v celoti proti drugi toženi stranki S. K. je zavrnilo, istočasno pa je zavrnilo tudi tožbeni zahtevek, po katerem naj bi bili toženi stranki dolžni nerazdelno plačati tožnikom odškodnino v znesku 10.133.846 SIT.

Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožene stranke M. d.o.o. glede izreka o stroških postopka z odločitvijo, da ta tožena stranka in tožeče stranke trpijo vsaka svoje stroške pravdnega postopka, v ostalem pa je zavrnilo tako pritožbo prve tožene stranke kot tudi celotno pritožbo druge tožene stranke in tožečih strank ter sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Tožeča stranka vlaga revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in sodbe sodišča prve stopnje, kolikor je bilo odločeno o zavrnitvi tožbenega zahtevka in v tem obsegu vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Glede na obseg revizijskega izpodbijanja so torej sporni tisti deli izpodbijane sodbe, ki se nanašajo na izrek sodbe sodišča prve stopnje pod njeno točko 1, 2, 3 in 4, vendar le v obsegu zavrnitve tožbenega zahtevka proti toženemu S. K. in v obsegu zavrnitve odškodninskega zahtevka tožeče stranke proti obema toženima strankama. Tožeča stranka ne sprejema sklepanja izpodbijane sodbe, da drugi toženec ni pasivno legitimiran. Opisano sklepanje je v nasprotju z izvedenimi dokazi (bistvena kršitev določb pravdnega postopka - vsebinsko po 14. točki 2. odstavka 339. člena ZPP). Toženec je bil ustanovitelj in direktor M. d.o.o., vendar je svoje znanje, ki ga je pridobil kot fizična oseba v sodelovanju s tožniki, prenesel v novo ustanovljeno družbo. Ta je 80% poslovala z izdelovanjem programa, ki je predmet te pravde. Modelno zaščitene proizvode tožnikov je torej toženec sprva prevzel kot fizična oseba (Mizarstvo K.) nato pa je to prenesel v novo ustanovljeno družbo. Odgovarja torej iz obeh naslovov; kot fizična oseba in kot direktor družbe M. d.o.o.. V tem obsegu se tožniki sklicujejo na določbo 6. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD), po kateri družbeniki odgovarjajo za škodo, povzročeno upnikom, kolikor zavestno ravnajo tako, da zmanjšajo premoženje družbe. Glede odškodninskega zahtevka revizija meni, da se je tožeča stranka upravičeno sklicevala na svojo vlogo z dne 30.1.1996 v zadevi II P 156/96. Sodišče bi moralo navedeno vlogo upoštevati in slediti njenim dokaznim predlogom. Tožniki so pojasnili dejstva, ki se nanašajo na odškodninski zahtevek in so predlagali postavitev izvedenca finančne stroke. Opredelili so, da znaša materialna škoda 15% licenčnine, uveljavljajo pa tudi kršitev moralnih avtorskih pravic, ker tožena stranka ni navajala tožnikov kot avtorjev. Predložili so tudi promet prve tožene stranke za obdobje od leta 1992 do 1998. Obračun škode iz naslova licenčnine je torej ustrezno predstavljen, sicer pa si je tožeča stranka pridržala pravico modificirati svoj zahtevek, ko bo podal mnenje izvedenec finančne stroke. Zaradi neizvedbe dokazov je bila zagrešena bistvena kršitev določb pravdnega postopka, posledično pa je prišlo tudi do zmotne pravne presoje.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena ZPP).

Presoja, ali je toženi S. K. pasivno legitimiran, je pravne narave, saj posega na področje razlage določb Zakona o gospodarskih družbah. Dejanske ugotovitve, vendar le v obsegu tožbene trditvene podlage (prvi odstavek 2. člena in prvi odstavek 7. člena ZPP), so v tem okviru v sodbah nižjih sodišč upoštevane. Toženec je pojasnil (tako v odgovoru na tožbo in v nadaljnjih vlogah kot ob svojem zaslišanju), kdaj je ustanovil družbo M. d.o.o., kaj je bil predmet poslovanja družbe in kakšno pohištvo je pred tem izdeloval sam kot fizična oseba (Mizarstvo K.). Družba M. d.o.o. je brez licence nosilcev modelov oziroma brez dovoljenja tožnikov kot avtorjev proizvajala modelno zaščiteno pohištvo, vendar pa toženec kot družbenik, ki je družbo sicer ustanovil, ne odgovarja niti za kršitev zaščitenega modela oziroma avtorskih pravic tožnikov, niti za eventualno, tožnikom nastalo škodo. Prva tožena stranka je namreč samostojna gospodarska družba in kot pravna oseba sama odgovarja za izvajanje svoje poslovne dejavnosti. Revizijsko sodišče se strinja z razlogi izpodbijane sodbe, da ni pravno odločilno, da je bil toženec ustanovitelj družbe in da naj bi kot samostojni podjetnik prenesel v ustanovljeno družbo proizvodnjo modelno zaščitenega pohištva. Ustanovljena družba ima svojo samostojno pravno subjektiviteto, toženec pa je kot direktor deloval v njenem imenu in za njen račun. V tem okviru je revizijsko sodišče vezano na dejanske ugotovitve sodbe sodišča prve stopnje, ki jih izpodbijana sodba povzema. Med njimi je tudi ocena avtorske pogodbe z dne 20.12.1991, sklenjene med drugo tožnico, tretjetožnikom in toženim K. Toženec je s pogodbo pridobil dovoljenje avtorjev, da njuno delo lahko izkorišča in da ga je izkoriščal "že sedaj" (9.

člen). Do 1.4.1991, ko je bila ustanovljena družba M., z izdelovanjem pohištva torej toženec ni kršil nobenih pravic intelektualne lastnine. V tem obsegu gre torej za revizijsko nestrinjanje z dokazno oceno, kar pa ni dovoljeno (tretji odstavek 370. člena ZPP).

Revizijski razlog iz določbe 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tako ni podan.

V ostalem pa glede toženčeve pasivne legitimacije revizija posega na področje, ki doslej še ni bilo predmet dokazne in pravne presoje. Sklicuje se namreč na okoliščine, ki jih kot spregled pravne osebnosti vsebuje določba 6. člena ZGD (zloraba družba za cilje družbenika, za oškodovanje upnikov in za ravnanje s premoženjem družbe kot lastnim premoženjem družbenika). Ne glede na to, da tudi v tem obsegu revident ustrezno ne konkretizira svojih trditev, pa gre vendarle za novo dejansko podlago zahtevka proti tožencu, torej za nedopustno navajanje novih dejstev na revizijski stopnji (372. člen ZPP).

Po povedanem bi bila tožeči stranki zaradi kršitve modela in avtorske pravice prva tožena stranka tudi odškodninsko odgovorna. Vendar pa je mogoče odločiti o povrniti škode le ob dejstvih, ki jih mora navesti in dokazati tožeča stranka, kar posebej velja za obstoj škode, njeno obliko in višino. Iz dejanskih ugotovitev je mogoče sklepati, da so v tej smeri tožbene trditve nedosledne. Tožeča stranka proti toženi stranki uveljavlja enak zahtevek, posebej po njegovi višini, kakor ga je proti toženi stranki v pravdi pred prvim sodiščem z opr. št. II P 156/96 postavila tožeča stranka K. s. d.o.o. Škoda, ki naj bi nastala navedeni pravni osebi, pravno in dejansko ne more biti škoda, ki naj bi jo utrpeli tožniki. Sodba sodišča prve stopnje na svoji 11. strani (list.št. 179) podrobno argumentira pravne in dejanske razlike med obema zahtevkoma, čeprav je izražen obakrat v istem znesku 10.133.846 SIT. Revizijske navedbe ne morejo izpodbiti ugotovljenega dejstva, da so tožniki prenesli svoje pravice (do odškodnine) na K. s., zaradi česar bi tožena stranka lahko povzročala škodo le njemu. Zato res ni jasno, kaj tožniki uveljavljajo: ali "licenčnino", ali pa "izgubljeni dobiček K. s. d.o.o." - in sicer ne glede na vse ostale pomisleke in nejasnosti. Tako tožeča stranka zahteva povrnitev škode tožnikom solidarno, čeprav so proti toženi stranki glede njenih kršitev v različnem položaju. Niti sami ne zatrjujejo, da so vsi trije soavtorji in nosilci modelov za vse kose pohištva, za katere zahtevajo pravno varstvo. Ni jasno, koliko od zahtevane odškodnine odpade na škodo zaradi kršitve moralnih avtorskih pravic in koliko zaradi škode ob kršitvi materialnih pravic. Revizija se z navedenimi pravno odločilnimi dejstvi neustrezno ukvarja. Poudarja vsebino svojih pripravljalnih vlog, ki bi naj ne bile v celoti upoštevane - posebej glede ponujenih dokazov. V tem obsegu gre za nestrinjanje z dokazno oceno, kar na revizijski stopnji ni dovoljeno (tretji odstavek 370. člena ZPP), hkrati pa način vodenja obeh postopkov (te pravde in zadeve II P 156/96) v ničemer ne spremeni temeljnega sklepa, da predstavljajo tožniki na eni strani in K. s. na drugi strani dva različna pravna subjekta. Sodišči nižjih stopenj tako nista ugotovili nobene dejanske podlage, ki bi omogočala obravnavanje odškodninskega zahtevka, niti dokazov, ki bi tak zahtevek utemeljevali.

Neutemeljeno revizijo je bilo treba zavrniti na podlagi določbe 373. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.