Sklep III Ips 33/2004
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-04-06

CIVILNO PROCESNO PRAVO - NELOJALNA KONKURENCA - UPRAVNI POSTOPEK

dovoljenost zahteve za varstvo zakonitosti - varstvo konkurence - sodna poravnava o administrativni odločbi, izdani za varovanje javnega interesa - procesna razpolaganja strank - izpodbijanje sodne poravnave z zahtevo za varstvo zakonitosti

Sklenitev sodne poravnave je v načelu v dispoziciji strank. Vendar pa je razpolaganje strank za zahtevki omejeno. Sodišče namreč ne prizna razpolaganja strank, ki nasprotuje prisilnim predpisom ali moralnim pravilom. Da bi se preprečila kršitev te prepovedi, pa je potrebna takšna procesna možnost kontrole zakonitosti sodnih poravnav, ki ni pridržana le strankam v postopku.

Ker ima sodna poravnava procesne učinke, ki jo v nekaterih bistvenih lastnostih izenačujejo s pravnomočno sodbo, je državno tožilstvo pooblaščeno za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti tudi za izpodbijanje sodne poravnave. Pri tem je vezano na razloge, zaradi katerih je dovoljena tožba za razveljavitev sodne poravnave.

Sodna poravnava poleg sporazuma samih strank vsebuje tudi presojo sodišča, da tak sporazum ne nasprotuje prisilnim predpisom in moralnim pravilom.

V upravnem postopku je predvideno sklepanje poravnav o nasprotujočih si interesih, vendar pa lahko poravnavo skleneta tako stranki, ki sta med seboj v nekem pravnem razmerju, kot tudi stranki, ki sta le vsaka zase v nekem razmerju do organa, ki odloča v upravni stvari, ne pa tudi stranka in upravni organ. Upravni organ namreč izdaja upravne odločbe, s katerimi na avtoritativen način odloči o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika, pravne osebe ali drugih strank.

Stranke se v upravnem postopku oziroma v postopku pred Uradom niso mogle uspešno poravnati na škodo javnega interesa; predvsem pa se niso mogle poravnati z upravnim organom oziroma Uradom, ki je izdal odločbo za varovanje javnega interesa. Posledično pa v pravdnem postopku (kar je bila uzakonjena oblika sodnega varstva proti odločbam Urada, izdanim v primerih iz 24. člena ZVK) niso mogle skleniti sodne poravnave, s katero so prosto (v nasprotju z javnim interesom) razpolagale z administrativno odločbo, ki jo je Urad izdal zaradi varstva javnega interesa. Le ni pravice razpolaganja po materialnem pravu, je tudi ni mogoče priznati v procesu.

Za sodbo poravnavo ni bistveno, da je doseženi sporazum rezultat vzajemnega popuščanja strank, kot je to bistveno za poravnavo materialnega prava. Za sodno poravnavo je namreč bistveno predvsem to, da nadomesti pravnomočno sodbo, da glede na svojo vsebino pomeni za eno ali drugo stranko izboljšanje njenega materialnega ali procesnopravnega položaja.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, izpodbijana sodna poravnava se razveljavi in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Tožena stranka je odločila, da je odklonitev podjetja T. p.o., L., da se omogoči tarifiranje klicev na internet vozlišče za podjetji K d.o.o., L., in Q. d.o.o., L., z uporabniškim dostopom po lokalni tarifi preko sklopa klicnih številk 9xxx, v nasprotju z določili 10. in 11. člena Zakona o varstvu konkurence in da pomeni zlorabo prevladujočega položaja (glej odločbo z dne 28.7.1997, št...).

Tožeča stranka je proti odločbi Urada za varstvo konkurence (Urada) v skladu s prvim odstavkom 25. člena takrat veljavnega Zakona o varstvu konkurence (ZVK) vložila tožbo v pravdnem postopku pri sodišču, vendar pa sta stranki med pravdnim postopkom, ki se je vodil pod opr. št. VIII Pg 362/1997, pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani sklenili sodno poravnavo o tožbenem zahtevku na razveljavitev odločbe Urada. Vsebina sodne poravnave z dne 17.6.2003 je bila, da se odločba Urada zaradi procesnih kršitev razveljavi in da vsaka stranka nosi svoje pravdne stroške.

Vrhovno državno tožilstvo Republike Slovenije je navedeno poravnavo izpodbijalo z zahtevo za varstvo zakonitosti, ki jo je vložilo dne 17.10.2003 (v zakonskem roku treh mesecev, podaljšanem za en mesec). Izpodbijalo jo je v celoti, in sicer zaradi bistvene postopkovne kršitve iz 6. točke drugega odstavka 339. člena v zvezi s četrtim odstavkom 306. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ker naj bi sodišče dovolilo sporazum glede zahtevka, s katerim stranke ne morejo razpolagati; zaradi bistvene postopkovne kršitve iz prvega odstavka 339. člena v zvezi z drugim odstavkom 307. člena in prvim odstavkom 306. člena ZPP, ker naj bi stranki ne podpisali zapisnika o sodni poravnavi; zaradi bistvene postopkovne kršitve iz prvega odstavka 339. člena v zvezi s prvim in tretjim odstavkom 199. člena in 200. členom ZPP, ker naj bi sodišče ne odločilo o vstopu stranskega intervenienta v pravdo; ter zaradi zmotne uporabe prvega in tretjega odstavka 1051. člena v zvezi s 1050. členom Obligacijskega zakonika (OZ). Posledično je predlagalo razveljavitev izpodbijane sodne poravnave in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nadaljnje odločanje.

Sodišče prve stopnje je zahtevo za varstvo zakonitosti zavrglo kot prepozno (glej sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 28.10.2003, opr. št. VIII Pg 362/1997-26). Štelo je, da naj bi rok treh mesecev (iz prvega odstavka 385. člena ZPP) potekel dne 17.9.2003, (v skladu s 1. točko drugega odstavka 385. člena ZPP) šteto od dne 17.6.2003, kar naj bi pomenilo, da je bila zahteva za varstvo zakonitosti z dne 17.10.2003 prepozna.

Vendar pa je sodišče druge stopnje ugodilo pritožbi Vrhovnega državnega tožilstva in sklep sodišča prve stopnje razveljavilo (glej sklep Višjega sodišča v Ljubljani z dne 4.12.2003, opr. št. I Cpg 1266/2003). Ob sklicevanju na tretji odstavek 83. člena Zakona o sodiščih (ZS) in na sodbo Vrhovnega sodišča Republike Slovenije, opr. št. III Ips 83/2002 z dne 6.2.2003, je namreč štelo, da naj bi se rok za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, ki je začel teči pred sodnimi počitnicami, zaradi sodnih počitnic podaljšal za mesec dni (do dne 17.10.2003).

Sodišče prve stopnje je v nadaljevanju zahtevo za varstvo zakonitosti ponovno zavrglo kot prepozno (glej sklep Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 9.1.2004, opr. št. VIII Pg 362/1997-30). Štelo je, da naj ne bi bilo zakonske podlage za podaljšanje roka za vložitev zahteve, ker naj bi se zadnji dan trimesečnega roka ne iztekel med sodnimi počitnicami, ampak na normalni delovni dan, v sredo 17.9.2003.

Vendar pa je sodišče druge stopnje ponovno ugodilo pritožbi Vrhovnega državnega tožilstva in sklep sodišča prve stopnje razveljavilo (glej sklep Višjega sodišča v Ljubljani z dne 5.2.2004, opr. št. I Cpg 77/2004), ker naj bi slednje z opustitvijo pravdnih dejanj, na katera je v svojem sklepu opozorilo pritožbeno sodišče, storilo relativno bistveno postopkovno kršitev, ki naj bi vplivala na zakonitost sklepa, s katerim je prvostopenjsko sodišče ponovno odločilo o pravočasnosti vložene zahteve za varstvo zakonitosti. Sicer pa je poudarilo, da naj bi enomesečnega časovnega obdobja sodnih počitnic ne bilo mogoče vštevati pri računanju procesnih rokov.

Zahteva za varstvo zakonitosti je pravočasna.

(1) Na pravočasnost zahteve za varstvo zakonitosti mora Vrhovno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Le zahteva ni pravočasna, jo mora zavreči (drugi odstavek 391. člena v zvezi s 377. členom ZPP), če tega v mejah svojih pravic ni (uspešno) storila že sodnica sodišča prve stopnje (374. člen ZPP).

(2) Vrhovno državno tožilstvo je zahtevo za varstvo zakonitosti vložilo proti sodni poravnavi, ki sta jo stranki pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani sklenili dne 17.6.2003. Ker ima sodna poravnava takoj s perfekcijo (podpisom zapisnika) pravne učinke pravnomočne sodbe, se je rok treh mesecev za vložitev zahteve (prvi odstavek 385. člena ZPP) štel od dne 17.6.2003 (1. točka drugega odstavka 385.

(3) Vrhovno državno tožilstvo je sicer zatrjevalo, da stranki kljub drugačnemu zapisu (na 3. strani zapisnika o naroku za glavno obravnavo z dne 17.6.2003) nista podpisali zapisnika o sodni poravnavi, kar naj bi verjetno pomenilo, da izpodbijana sodna poravnava ni bila sklenjena, vendar pa Vrhovno sodišče ni ugotovilo zatrjevane kršitve, saj iz zapisnika o poravnavi izhaja, da sta ga podpisala pooblaščenec tožeče stranke (1. točka prvega odstavka 95. člena ZPP) in direktor tožene stranke (prvi odstavek 79. člena ZPP), medtem ko Vrhovno državno tožilstvo ni ponudilo dejstev za drugačen zaključek.

(4) ZPP določa, da se roki, ki so določeni po mesecih, končajo s pretekom tistega dne v zadnjem mesecu, ki se po svoji številki ujema z dnem, ko je rok začel teči (tretji odstavek 111. člena ZPP), kar bi pomenilo, da se je rok treh mesecev za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti končal dne 17.9.2003. Vendar pa so bile vmes (od 15.

julija do 15. avgusta) sodne počitnice, ko procesni roki po izrecni določbi tretjega odstavka 83. člena ZS ne tečejo, zaradi česar se je rok za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti podaljšal za en mesec, to je do dne 17.10.2003, kar pomeni, da je bila obravnavana zahteva vložena pravočasno.

(5) Vrhovno sodišče namreč ob preizkusu pravočasnosti vložene zahteve ni našlo utemeljenih razlogov za odstop od sodne prakse, ki jo je uveljavilo s sodbo z dne 6.2.2003, opr. št. III Ips 83/2002.

Zahteva za varstvo zakonitosti je dovoljena.

(6) Na dovoljenost zahteve za varstvo zakonitosti mora Vrhovno sodišče paziti po uradni dolžnosti. Le zahteva ni dovoljena, jo mora zavreči (drugi odstavek 391. člena v zvezi s 377. členom ZPP), če tega v mejah svojih pravic ni storila že sodnica sodišča prve stopnje (374. člen ZPP).

(7) Novi ZPP iz leta 1999 je uvedel tožbo za razveljavitev sodne poravnave (392. in 393. člen) kot eno od izrednih pravnih sredstev. S tem je sledil stališčem teoretikov, ki so zagovarjali dvojno pravno naravo sodne poravnave, in sicer glede na njene civilnopravne in procesne elemente. Zato so razlogi za izpodbijanje sodne poravnave dvojni: po 1. točki drugega odstavka 392. člena ZPP so to materialnopravni razlogi za neveljavnost pogodb, po 2. in 3. točki drugega odstavka 392. člena ZPP pa so to razlogi, ki se nanašajo na procesnopravne predpostavke za veljavnost pravdnih dejanj. Vendar pa je tožba za razveljavitev sodne poravnave namenjena le strankam, ki so poravnavo sklenile.

(8) Sklenitev sodne poravnave je v načelu v dispoziciji strank (drugi odstavek 3. člena ZPP). Vendar pa je razpolaganje strank z zahtevki omejeno (četrti odstavek 306. člena ZPP). Sodišče namreč ne prizna razpolaganja strank, ki nasprotuje prisilnim predpisom ali moralnim pravilom (tretji odstavek 3. člena ZPP). Da bi se preprečila kršitev te prepovedi, pa je potrebna takšna procesna možnost kontrole zakonitosti sodnih poravnav, ki ni pridržana le strankam v postopku.

(9) Po tretjem odstavku 2. člena in 9. členu Zakona o državnem tožilstvu (ZDT) vlaga državno tožilstvo v civilnih in drugih sodnih postopkih procesne akte in druga pravna sredstva, za katera je pooblaščeno z zakonom. Z ZPP je pooblaščeno za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti proti pravnomočni sodni odločbi. Ker pa ima sodna poravnava procesne učinke, ki jo v nekaterih bistvenih lastnostih izenačujejo s pravnomočno sodbo, je državno tožilstvo pooblaščeno za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti tudi za izpodbijanje sodne poravnave. Pri tem je vezano na razloge, zaradi katerih je dovoljena zahteva za varstvo zakonitosti, ne pa na razloge, zaradi katerih je dovoljena tožba za razveljavitev sodne poravnave. Državno tožilstvo torej z zahtevo za varstvo zakonitosti deluje v skladu s svojo pristojnostjo, da v obsegu 387. člena ZPP skrbi za zakonitost v pravdnih postopkih. Ta nadzor pa sega tudi na sklepanje sodnih poravnav, zlasti glede spoštovanja prisilnih predpisov in moralnih pravil.

(10) Tako je vrhovno sodišče sledilo sodni praksi, ki jo je uveljavilo s sklepom z dne 6.12.2000, opr. št. II Ips 425/2000, in s sklepom z dne 17.4.2002, opr. št. II Ips 12/2002. Novi ZPP namreč z uvedbo tožbe za razveljavitev sodne poravnave kot izrednega pravnega sredstva ni izključil zahteve za varstvo zakonitosti kot sredstva za izpodbijanje sodne poravnave, kar je v skladu s stališčem, da sodna poravnava poleg sporazuma samih strank vsebuje tudi presojo sodišča, da tak sporazum ne nasprotuje prisilnim predpisom in moralnim pravilom.

Zahteva za varstvo zakonitosti je utemeljena.

(11) Urad je sporno odločbo (četrta alinea prvega odstavka 24. člena ZVK) izdal (drugi odstavek 24. člena ZVK) v upravnem postopku. To je izhajalo že iz narave Urada kot upravnega organa, pa tudi iz določbe (četrtega odstavka 24. člena ZVK), po kateri sta bila izključena pritožba in upravni spor. Zato so se v postopku pred Uradom uporabljale določbe Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP). Glej komentar Zakona o varstvu konkurence, Gospodarski vestnik, Ljubljana 1993, str. 127, 3. Primerjaj drugi odstavek 18. člena kasneje veljavnega Zakona o preprečevanju omejevanja konkurence (ZPOmK).

(12) V upravnem postopku je sicer predvideno sklepanje poravnav o nasprotujočih si interesih (137. člen ZUP), vendar pa lahko poravnavo skleneta tako stranki, ki sta med seboj v nekem pravnem razmerju, kot tudi stranki, ki sta le vsaka zase v nekem razmerju do organa, ki odloča v upravni stvari, ne pa tudi stranka in upravni organ. Upravni organ namreč izdaja upravne odločbe, s katerimi na avtoritativen način odloči o pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika, pravne osebe ali drugih strank. Glej komentar Zakona o splošnem upravnem postopku, GV Založba, Ljubljana 2001, str. 371-375.

(13) Navedeno je brez dvoma veljalo tudi za postopek pred Uradom, ki je na svojo pobudo (torej po uradni dolžnosti) ali na zahtevo zainteresiranega (primerjaj 128. člen ZUS) med drugim ugotavljal tudi prevladujoč položaj podjetja in zlorabe tega položaja po 10. in 11. členu ZVK. Pri Uradu je šlo za poseben državni organ, ki naj bi z represivnimi ukrepi (v konkretnem primeru z administrativno odločbo) zagotovil varstvo konkurence. Sistem pravnih posledic zaradi kršitev predpisov o varstvu konkurence je namreč temeljil na ugotovitvi, da so bili lahko prizadeti tako javni kot posamični interesi. Zato so za varovanje javnih interesov obstajale kazenske in administrativne sankcije, za varovanje posamičnih interesov pa civilnopravne sankcije.

(14) Stranke se v upravnem postopku oziroma v postopku pred Uradom niso mogle uspešno poravnati na škodo javnega interesa; predvsem pa se niso mogle poravnati z upravnim organom oziroma Uradom, ki je izdal odločbo za varovanje javnega interesa. Posledično pa v pravdnem postopku (kar je bila uzakonjena oblika sodnega varstva proti odločbam Urada, izdanim v primerih iz 24. člena ZVK) niso mogle skleniti sodne poravnave, s katero so prosto (v nasprotju z javnim interesom) razpolagale z administrativno odločbo, ki jo je Urad izdal zaradi varstva javnega interesa (ter tudi interesa K. d.o.o. L. in Q. d.o.o. L.). Le ni pravice razpolaganja po materialnem pravu, je tudi ni mogoče priznati v procesu.

(15) Zaradi kršitve 1. točke prvega odstavka 387. člena v zvezi s 6. točko drugega odstavka 339. člena ZPP je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo, izpodbijano sodno poravnavo razveljavilo in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek (drugi odstavek 391. člena v zvezi s prvim odstavkom 379. člena ZPP), ko naj odloči tudi o izjavi K. d.o.o. L. o vstopu v pravdo (redna št. 43).

(16) Ker je že ugotovljena kršitev zadoščala za razveljavitev izpodbijane sodne poravnave, se Vrhovno sodišče ni posebej ukvarjalo z očitkom Vrhovnega državnega tožilstva o zmotni uporabi določb OZ, ki veljajo za poravnavo. Ne glede na to pa dodaja, da za sodno poravnavo ni bistveno, da je doseženi sporazum rezultat vzajemnega popuščanja strank, kot je to bistveno za poravnavo materialnega prava. Za sodno poravnavo je namreč bistveno predvsem to, da nadomesti pravnomočno sodbo, da glede na svojo vsebino pomeni za eno ali drugo stranko izboljšanje njenega materialnopravnega ali procesnopravnega položaja.

ZPP člen 3, 3/2, 3/3, 306, 306/4, 387, 392, 392/2-1, 392/2-2, 392/2-3.ZUP člen 137. ZUS člen 128.ZVK člen 10, 11, 24.ZDT člen 2, 9.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.