Sodba II Ips 485/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2004-06-24

zastopanje - učinki procesnega pooblastila - predložitev pooblastila - zamudna sodba - tožba na nedopustnost izvršbe

Neutemeljen je revizijski očitek, da bi moralo sodišče tožbo (z opozorilom na posledice, če tožena stranka na njo v 30-dneh ne odgovori) vročiti sedanjemu odvetniku tožene stranke. Procesni učinki pooblastila (v razmerju do sodišča in nasprotne stranke) nastanejo namreč šele s predložitvijo pooblastila sodišču (prim. prvi odstavek 98. člena ZPP). Do takrat pa opravlja sodišče procesna dejanja neposredno nasproti stranki. Pri tem ni pomembno, ali ima toženec odvetnika v kakšnem drugem postopku. Pooblastilo ima namreč učinke le za tisti postopek, v katerem je bilo dano in predloženo sodišču oziroma organu. Pooblastilo tožene stranke odvetniku v izvršilnem postopku zato ne velja tudi v pravdnem postopku (četudi gre za tožbo za ugotovitev nedopustnosti izvršbe).

Tožena stranka mora tožnici v 15. dneh povrniti 79.200 SIT stroškov revizijskega postopka z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 24.6.2004

Sodišče prve stopnje je izdalo zamudno sodbo, s katero je ugotovilo, da izvršba z rubežem, hrambo, cenitvijo in prodajo osebnega avtomobila znamke Volkswagen Passat 1.9 TDI reg. št..., zaradi izterjave terjatve v izvršilnem postopku Okrajnega sodišča v Celju, opr. št. I 1999/05493 po sklepu o izvršbi z dne 10.9.2001, ni dopustna, ker je avtomobil last tožnice N.P. Toženi stranki je naložilo, da mora tožnici povrniti 48.500 SIT pravdnih stroškov z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 22.8.2002 dalje.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. V razlogih je navedlo, da je bila toženi stranki tožba s pozivom na vložitev odgovora pravilno vročena, da ni utemeljen pritožbeni razlog, da bi bila izdaja zamudne sodbe v nasprotju z moralnimi pravili ter da je ugotovitvena tožba, ki jo je vložila tožnica, dopustna.

Zoper sodbo pritožbenega sodišča je tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je bil sporni predmet izvršbe (osebni avtomobil Volkswagen Passat 1.9 TDI) prodan prek posredniške organizacije ter da ga je E.V. pridobil od I.V. Ob rubežu tega avtomobila ni bilo ugovorov. Tožnica je vložila ugovor šele 18.3.2002 in v njem zatrjevala, da avtomobil ni last E.V., da je E.V. njen fant ter da je brez zaposlitve, avto pa da nujno potrebujeta za prevoze, ker ima zaposlitev v Celju. Dodala je še, da je za rubež izvedela šele pred dnevi. Te njene navedbe nasprotujejo dejanskemu stanju in pravilom logičnega mišljenja. Če bi bil E.V. res tožničin fant, potem bi takoj povedal, da je izvršba na avtomobil nedopustna. Netočen je tudi datum na ugovoru (25.1.2002), saj je malo verjetno, da bi tožnica vse do 18.3.2002 odlašala z vložitvijo tega ugovora na sodišču.

Tožnica je vložila ugotovitveno tožbo, v njej pa predlaga, naj sodišče razsodi. Taka tožba je v nasprotju z določbami Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 - 2/2004 - ZPP), saj pri ugotovitveni tožbi sodišče ne razsodi, marveč neko dejstvo ugotovi. Za tožbo tako niso podani pogoji iz 181. člena ZPP.

Sodišče bi moralo tožbo vročiti pooblaščencu tožene stranke, torej odvetniku F.R., "saj je ta vodil tožbo in izvršbo in bil prisoten na rubežu". Razen tega je tožba nesklepčna, saj tožničina izjava, da je plačala kupnino za osebni avtomobil, ni dovolj, sicer pa je njena izjava tudi v nasprotju z listino, ki jo je E.V. predložil sodišču, da odloči o ugovoru zoper sklep o izvršbi in o predlogu za odlog izvršbe. Iz te listine izhaja, da je bil kupec E. V. in da je bilo vozilo kupljeno po sistemu videno - kupljeno. Revidentu se zdi "povsem nelogično ..., da bi vozilo plačala tožnica in to fantu ..., s katerim ne živi niti v izvenzakonski skupnosti ...". Tožnica je v tožbi navedla, da je denar za nakup avtomobila privarčevala od nagrad, ki jih je dobila od delodajalca in od prodaje delnic, vendar za višino nagrad ni ponudila nobenega dokaza. Revidentu se zdijo "pomisleki o privarčevanih sredstvih toliko dvomljivi, da bi sodišče prve stopnje utemeljenost le teh moralo vsaj na nek način preveriti". Po njegovem bi bil dokaz o privarčevanih nagradah kvečjemu hranilna knjižica ali pa tekoči račun, saj zneska 1.200.000 SIT tožnica gotovo ni imela doma. Lastništva vozila tožnica ni dokazala z nobeno listino, prometno dovoljenje pa se glasi na E.V. Vse to so okoliščine, ki preprečujejo izdajo zamudne sodbe. Sicer pa bi moralo sodišče tožbo zavreči, ali pa jo vrniti v popravo.

Pritožbeno sodišče bi moralo upoštevati, da se šteje za lastnika vozila tisti, ki je vpisan v prometnem dovoljenju, in tisti, ki ima vozilo v dejanski oblasti. Tega pa tožnica zase nikoli ni zatrjevala. Kvečjemu nasprotno. Navedla je, da je vozilo posedoval E.V., na katerega se je tudi glasilo prometno dovoljenje. Pritožbeno sodišče je navedlo, da tožena stranka ni dokazala, da tožnica ni lastnica vozila, vendar tudi tožničine navedbe ne dokazujejo lastništva.

Zmotno je stališče pritožbenega sodišča, da je tožnica vložila ugotovitveno tožbo v skladu z določbo 181. člena ZPP. Pritožbeno sodišče za to svoje stališče ni podalo prave obrazložitve, zaradi česar izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti. Podana je torej bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

V odgovoru na revizijo tožnica navaja, da je bila tožba pravilno vročena neposredno toženi stranki, saj takrat še ni imela pooblaščenca. V konkretnem primeru tudi ne gre za zahtevek, s katerim stranke ne bi mogle razpolagati, tožba pa je tudi dopustna in sklepčna. Tožnica zato predlaga, naj revizijsko sodišče revizijo zavrne.

Revizija je bila vročena tudi Vrhovnemu državnemu tožilstvu Republike Slovenije.

V množici komaj še preglednih in komaj razumljivih revizijskih navedb je večina takih, ki pomenijo kritiko ugotovitve dejanskega stanja. Ker v skladu s tretjim odstavkom 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (zamudna sodba se iz razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ne more izpodbijati niti s pritožbo - prim. drugi odstavek 338. člena ZPP), se revizijsko sodišče ni ukvarjalo z revizijskimi navedbami, od koga je bil kupljen avtomobil, kdaj je tožnica v izvršilnem postopku vložila ugovor, na koga se glasi prometno dovoljenje, ali je E.V. tožnici povedal za rubež, ali je datum na tožničinem ugovoru antidatiran, ali je njena trditev, da je avto kupila ona, v nasprotju z neko listino, ki jo je v izvršilnem postopku predložil E.V., ali je imela tožnica dovolj denarja za nakup avtomobila in če je denar imela, kako oziroma od kod ga je dobila, itd.

Neutemeljen je revizijski očitek, da za svoje stališče o dovoljenosti ugotovitvene tožbe pritožbeno sodišče "ni podalo ... prave obrazložitve". Demantirajo ga namreč razlogi, ki so navedeni v predzadnjem odstavku na drugi strani izpodbijane sodbe. Tožničina tožba je izločitvena, podlago pa ima v drugem odstavku 65. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (Ur. l. RS, št. 51/98) in v sklepu, s katerim je izvršilno sodišče tožnico napotilo na pravdo za ugotovitev, da je izvršba na omenjeni avtomobil nedopustna. Namen takih tožb je, da se omogoči osebam, ki niso stranke izvršilnega postopka, učinkovita obramba njihovega premoženja pred posegi v izvršilnih postopkih, ki so v razmerju do njih tuji. Gre torej za ugotovitveno tožbo, do katere je tožnica upravičena "s posebnimi predpisi" (drugi odstavek 181. člena ZPP).

Neutemeljen je tudi revizijski očitek, da bi moralo sodišče tožbo (z opozorilom na posledice, če tožena stranka na njo v 30-dneh ne odgovori) vročiti sedanjemu odvetniku tožene stranke. Procesni učinki pooblastila (v razmerju do sodišča in nasprotne stranke) nastanejo namreč šele s predložitvijo pooblastila sodišču (prim. prvi odstavek 98. člena ZPP). Do takrat pa opravlja sodišče procesna dejanja neposredno nasproti stranki. Pri tem ni pomembno, ali ima toženec odvetnika v kakšnem drugem postopku. Pooblastilo ima namreč učinke le za tisti postopek, v katerem je bilo dano in predloženo sodišču oziroma organu. Pooblastilo tožene stranke odvetniku v izvršilnem postopku zato ne velja tudi v pravdnem postopku (četudi gre za tožbo za ugotovitev nedopustnosti izvršbe).

Za izdajo zamudne sodbe tudi ni bilo ovire iz 4. točke prvega odstavka 318. člena ZPP. Dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, namreč niso v nasprotju z listinami, ki jih je predložila tožnica (dražbenim razglasom in sklepom o napotitvi na pravdo), medtem ko listine, na katero se sklicuje revident (listina, ki naj bi jo E.V. priložil ugovoru zoper sklep o izvršbi in predlogu za odlog izvršbe), tožnica ni predložila in zato tudi ne more ovirati izdaje zamudne sodbe.

Končno je neutemeljeno tudi revizijsko oporekanje sklepčnosti tožbe. Ne le, da tožnica ni zatrjevala, da se prometno dovoljenje glasi na E.V., ter da je on tudi posestnik avtomobila (kot to v nasprotju s tistim, kar je zapisano v tožbi, zatrjuje revident), ta dejstva (tudi, če bi jih tožnica navedla) ne bi izključevala trditev, da je lastnica avtomobila ona. Posest namreč ni lastninska pravica, še manj pa ima take učinke prometno dovoljenje. Za sklepčnost izločitvene tožbe zadošča navedba, da je tožnica osebni avtomobil kupila s svojimi sredstvi ter da je zato njegova lastnica.

Ker je materialno pravo pravilno uporabljeno, in ker tudi ni podana očitana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

Tožena stranka z revizijo ni uspela. Zato mora tožnici povrniti stroške odgovora na revizijo (prvi odstavek 165. člena in prvi odstavek 154. člena ZPP), ki predstavljajo nagrado odvetniku za sestavo odgovora ter davek na dodano vrednost. Odmerjeni so v skladu z Odvetniško tarifo.

ZPP člen 98, 98/1, 181, 181/2, 318, 318/1-4.ZIZ člen 65, 65/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.