Sodba VIII Ips 148/2003
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-12-16

trajno presežni delavci - osnova za izračun odpravnine - bruto plača

Določbe zakonov ali kolektivnih pogodb pri obravnavanju instituta plače v preteklosti niso bile povsem jasne, kljub temu pa večletna sodna praksa revizijskega sodišča in pravna teorija zagovarjata stališče, da pojem plače v delovno-pravni zakonodaji, če ni izrecno določeno drugače, vedno pomeni bruto zneske. Zato bi morala že tožena stranka, prav tako pa tudi sodišče, ... , kot osnovo za izračun revidentove odpravnine upoštevati plačo v bruto, ne pa v neto znesku.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se pritožba tožene stranke zavrne in potrdi sodba sodišča prve stopnje.

Tožnici je 20. 4. 1999 prenehalo delovno razmerje kot trajno presežni delavki. Tožena stranka ji je izplačala odpravnino v višini 1,113.866,00 SIT. Pri izračunu je upoštevala njeno neto plačo v treh mesecih dela in ne bruto plače. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku ugodilo in toženi stranki naložilo plačilo razlike v odpravnini do zneska, izračunanega z upoštevanjem bruto plače tožnice. Tako je odločilo na podlagi ugotovitve, da predpisi o delovnih razmerjih nimajo izrecne določbe o upoštevanju neto povprečne plače, zato se v skladu z Zakonom o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)) in s Splošno kolektivno pogodbo za gospodarstvo šteje, da se upošteva bruto plača.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in tožbeni zahtevek zavrnilo. Svojo odločitev je utemeljilo predvsem s tem, da je ves čas, od uveljavitve novele Zakona o delovnih razmerjih v letu 1991, enotna sodna praksa, da se kot osnova za izračun odpravnine upošteva delavcu izplačana plača v zadnjih treh mesecih dela, torej neto plača. Tako stališče je bilo nato splošno uveljavljeno in upoštevano v praksi, ne glede na kasnejše razlage pojma plače v kolektivnih pogodbah. Kolektivne pogodbe tudi ne določajo načina izračuna odpravnin, saj je to urejeno v samem zakonu.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga Vrhovno državno tožilstvo Republike Slovenije zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da je materialnopravno zmotno stališče Višjega delovnega in socialnega sodišča v L. o tem, ali se odpravnina presežnim delavcem po tretjem odstavku 36. f člena ZDR (1990) obračunava v bruto ali neto znesku. Dejstvo, da je Državni zbor zavrnil predlog obvezne razlage navedene zakonske določbe, da gre pojem plače razlagati v smislu bruto plače, ne pomeni, da bi se morala določba razlagati v smislu, da gre za neto plačo. Iz Zakona o dohodnini jasno izhaja, da pomeni izraz plača bruto znesek. Sestavni del plače so tudi prispevki, ki jih mora delavec plačevati za socialno varnost in davek, ki ga mora delavec plačevati od tovrstnih prejemkov. Dejstvo, da se po tretjem odstavku 3. člena Zakona o prispevkih za socialno varnost od odpravnine ne plačujejo prispevki in da se po Zakonu o dohodnini od odpravnine ne plačujejo davki od osebnih prejemkov, nikakor ne pomeni, da osnove za izračun odpravnine ne gre v celoti izenačevati z osnovami za izračun odpravnin ob odhodu v pokoj in drugimi izplačili delavcem, za katere je osnova za izračun izplačana povprečna plača. Iz odločb Vrhovnega sodišča je tudi razvidno, da je že leta 1996 prišlo do spremembe sodne prakse o tem, od katerega zneska (bruto ali neto) se obračunava odpravnina. Zato v konkretnem primeru ne bi prišlo do privilegiranega položaja tožnice nasproti drugim oziroma do nenadne spremembe sodne prakse.

Zahteva za varstvo zakonitosti je bila v skladu z drugim odstavkom 391. člena v zvezi s 375. členom ZPP vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Zahteva za varstvo zakonitosti je utemeljena.

Po določbi prvega odstavka 391. člena ZPP se sodišče pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji samo na preizkus kršitev, ki jih uveljavlja državno tožilstvo v svoji zahtevi. Ker zahteva bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ni uveljavljala, sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni preizkušalo.

Sodne odločbe niso pravni vir, zato sodna praksa sama po sebi ne more biti pravna podlaga za odločitev. Sodnik je pri odločanju vezan na Ustavo in zakon in v tem okviru tudi na spoštovanje načela enakosti pred zakonom in pravice do enakega varstva pravic v sodnem postopku. To ga zavezuje k enaki uporabi materialnega prava v enakih oziroma bistveno podobnih primerih. Enotna (ustaljena) sodna praksa zavezuje sodnika zato le tako, da v enakem primeru enako uporabi oziroma enako razlaga materialni predpis, ali da utemelji, zakaj je konkretni primer presodil drugače. Enako varstvo pravic, ki ga kot poseben izraz pravice do enakosti pred zakonom (drugi odstavek 14. člena Ustave) v sodnih postopkih določa 22. člen Ustave, zagotavlja ustavna procesna jamstva, ne pa jamstvo pravilne materialnopravne presoje. Iz Ustave tudi ne izhaja absolutna vezanost na sodno prakso, v neskladju z Ustavo je le samovoljen oziroma arbitraren odstop od nje. Odstop od sodne prakse mora biti ustrezno obrazložen. O samovolji oziroma arbitrarnosti lahko govorimo tudi v primerih, ko je sodba že na prvi pogled napačna, brez pravnih argumentov, ki bi jih bilo mogoče razumno utemeljiti.

S sklicevanjem na enakost pa ni mogoče zahtevati, da bi sodišča poenotila svojo prakso tako, da bi v vseh primerih odločila enako napačno (ni enakosti v nepravu). Takšna zahteva bi bila absurdna in v nasprotju z ustavno določbo, da je Slovenija pravna država (2. člen Ustave, sklep Ustavnega sodišča št. Up-22/94 z dne 7. 3. 1997, OdlUS VI, 82). Sodno prakso uravnavajo odločitve, pravna stališča in mnenja Vrhovnega sodišča (109. in 110. člen Zakona o sodiščih, glej tudi odločitve Ustavnega sodišča, na primer odločbo št. Up 232/97 z dne 14. 1. 1999, OdlUS VIII, 112). Kaj oziroma kakšna je sodna praksa glede razlage pojma plače, je zato mogoče presojati le na podlagi odločitev Vrhovnega sodišča. To velja tudi v delovnih sporih, saj je Zakon o delovnih in socialnih sodiščih tudi v tovrstnih sporih dopustil revizijo, s čimer je Višje delovno in socialno sodišče izgubilo položaj najvišjega sodišča v državi za te spore - s tem pa tudi vlogo sodišča, ki uravnava sodno prakso. Zato ni sprejemljiva razlaga, da sodba- hierarhično višjega sodišča (v obravnavanem primeru Vrhovnega sodišča), odstopa od sodne prakse, kakršna je bila uveljavljena pred hierarhično nižjim sodiščem (v obravnavanem primeru Višjim delovnim in socialnim sodiščem). Položaj je obraten: sodna praksa o neto plači kot osnovi za odpravnino trajno presežnih delavcev, odstopa od enotne sodne prakse Vrhovnega sodišča.

Vrhovno sodišče je ves čas enako razlagalo določbe predpisov in kolektivnih pogodb o plači tako, da izraz plača pomeni bruto plačo, kolikor ni izrecno predpisano drugače (sodba št. VIII Ips 142/95 z dne 14. 5. 1996, objavljena v zbirki odločb Delovno-socialnega oddelka Vrhovnega sodišča, GV 1998; sodba št. VIII Ips 236/98 z dne 2. 3. 1996 in sodba št. VIII Ips 270/98 z dne 12. 1. 1999, obe objavljeni v Zbirki odločb Delovno-socialnega oddelka Vrhovnega sodišča, GV 2001), ), in nazadnje v sodbi opr. št. VII-I Ips 12/2003 z dne 21. 10. 2003. V sodbi št. VIII Ips 147/2001 z dne 14. 5. 2002 je o tem zapisalo:

"Določbe zakonov ali kolektivnih pogodb pri obravnavanju instituta plače v preteklosti niso bile povsem jasne, kljub temu pa večletna sodna praksa revizijskega sodišča in pravna teorija zagovarjata stališče, da pojem plače v delovno-pravni zakonodaji, če ni izrecno določeno drugače, vedno pomeni bruto zneske. Zato bi morala že tožena stranka, prav tako pa tudi sodišče, ... , kot osnovo za izračun revidentove odpravnine upoštevati plačo v bruto, ne pa v neto znesku.

Kaj je treba upoštevati pri določanju pojma plače je bilo možno ugotoviti že od leta 1990 dalje. Sprva je bilo predvsem pomembno vprašanje, kdaj se je štela plača za izplačano. Zakon o davkih na izplačane osebne dohodke (Uradni list RS, št. 48/90) je določal v 3. členu, da se davek obračunava in izplačuje od bruto osebnega dohodka. V 5. členu zakona o prispevkih za pokojninsko in invalidsko zavarovanje, zdravstveno varstvo in zaposlovanje (Uradni list RS, št. 48/90) je bila določba, da zavezanci (tudi delavci) plačujejo prispevke za socialno varnost iz bruto osebnega dohodka (plače).

Poleg tega je bila v 3. členu zakona o načinu obračunavanja in izplačevanja plač (Uradni list RS, št. 13/93) še določba, da se plača šteje za izplačano, ko so plačani prispevki in akontacija davka na plače, kar je smiselno pomenilo, da so izplačani povprečni osebni dohodki pomenili bruto, ne pa neto zneskov. Navedeni predpisi, sprejeti pred podpisom splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo v letu 1993 (SKPG - Uradni list RS, št. 39/93), dogovora o kriterijih za individualne pogodbe o zaposlitvi poslovodnih delavcev in delavcev s posebnimi pooblastili (Uradni list RS, št. 35/94) in zakonom o dohodnini (Uradni list RS, št. 71/93), ki vsi govorijo o bruto plači (samo SKPG govori o neto plači v 3. in 4. točki 44. člena), so smiselno določali, da so neto zneski plače lahko samo preostanek izplačane plače, ki je odvisen od številnih subjektivnih faktorjev, ne kaže pa izplačane plače delavca. Izplačana plača je lahko samo bruto plača, saj bi bile drugače nesmiselne in same s seboj v nasprotju določbe prej citiranih zakonov, da od nje delavec (ne morda delodajalec) plača akontacijo dohodnine in prispevke za svojo socialno varnost. Zato ni pravne podlage za tolmačenje, da pojem plače, če predpis določa pravice iz izplačanih povprečnih osebnih dohodkov (plač) v podjetju, pomeni pojem neto zneskov plač."

Tako stališče v celoti velja tudi za obravnavani primer. Ob tem revizijsko sodišče še dodaja. Sodna praksa o neto plači kot osnovi za odpravnine presežnim delavcem izhaja iz odločitve Sodišča združenega dela Republike Slovenije št. Sp 785/92 z dne 18. 6. 1992, objavljeni v Zbirki odločb sodišč združenega dela (GV, 1993, IX. Knjiga, stran 104 - 106). Poleg že zgoraj navedenih razlogov o napačni razlagi pojma "izplačana plača", vsebuje obrazložitev sklepa še dve pravno zmotni stališči.

Ko poskuša utemeljiti pojem izplačana plača s pojmom neto plača, se navedeni sklep sklicuje na ureditev v Kolektivni pogodbi za negospodarske dejavnosti, ki naj bi podrobneje urejala isto določilo zakona (36. f člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR). Vendar pri tem navaja določbo 3. točke prvega odstavka 40.člena Kolektivne pogodbe za negospodarstvo, ki pa ne ureja odpravnin presežnim delavcem, temveč odpravnine ob upokojitvi. Torej tiste odpravnine, ki jih je v letu 1992 veljavna Splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo urejala v 3. točki 38. člena (Uradni list RS, št.

31/90). Glede odpravnin ob upokojitvi je določitev osnove za izračun res enaka v obeh kolektivnih pogodbah, vendar to samo še dodatno kaže na to, da je plačo kot bruto plačo mogoče drugače razlagati le v tistih primerih, ko je to izrecno določeno - v primeru odpravnin ob upokojitvi kot čisto (neto) plačo.

S sprejemom Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 5/91) so se spremenile pravice trajno presežnih delavcev in tudi zakonska podlaga za ureditev v 4. točki 38. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo. Komisija za razlago kolektivne pogodbe je zato tudi sprejela stališče, da se ta določba kolektivne pogodbe ne uporablja več (Uradni list RS, št.

17/91). To pomeni, da se je uporabljala neposredno določba 36. f člena ZDR. Lahko pustimo ob strani vprašanje pravilnosti odločitve o tem, da sodišče ni dolžno upoštevati navedenega stališča organa, ki so ga stranke kolektivne pogodbe predvidele kot organ za tolmačenje kolektivne pogodbe (torej njihove volje in razumevanja pogodbenih določil) in vprašanje ali je določba drugega odstavka 4. točke 38. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo sploh še potrebna in skladna z novo zakonsko ureditvijo odpravnin. Kar je bistveno je, da tako ta določba kot določba tretjega odstavka 36. f člena ZDR uporabljata pojem plača, ki ga je iz že navedenih razlogov mogoče razumeti le kot bruto plačo.

Izpodbijana sodba, izdana 28. 2. 2003, se ne more sklicevati na enotno sodno prakso, ker je bila sodna praksa očitno drugačna. Kot "sodno prakso" ni mogoče upoštevati sicer enakega, toda materialnopravno zmotnega stališča pritožbenega sodišča o razlagi pojma plače. Še posebej ne s sklicevanjem na "sodno prakso", ki ni upoštevala kasnejše spremembe kolektivnih pogodb kot materialnopravne podlage za odločanje v tovrstnih sporih. Zahteva ima tudi prav, da na presojo o osnovi za izračun odpravnine ne vpliva, ali se od odpravnine plačujejo davki in prispevki. Eno je vprašanje pravilnega obračuna prejemka, druga pa vprašanje ali se in kateri davki in prispevki plačujejo od tega prejemka. Zato tudi ni sprejemljiva primerjava med različnimi odpravninami glede na to, ali se od njih plačujejo davki in prispevki. Pomembno je le, kako je v zakonu določena osnova za njihov izračun (obračun): če zakon govori le o plači, gre lahko le za bruto plačo. Če je osnova neto plača, mora biti to v zakonu - ali v kolektivni pogodbi - izrecno določeno. Za odpravnino ob upokojitvi je izrecno določena neto osnova, kar pa še ne pomeni, da to velja tudi za odpravnino presežnim delavcem.

Revizijsko sodišče se ne strinja z razlogi izpodbijane sodbe, da zavrnitev obvezne razlage 36. f člena ZDR (1990) v Državnem zboru, pomeni lahko samo potrditev dotedanje prakse Višjega delovnega in socialnega sodišča o neto plači kot osnovi. Enako možno je tudi drugačno razumevanje te zavrnitve: da obvezna razlaga ni potrebna zato, ker iz zakonske ureditve jasno izhaja, da je pojem plače mogoče razumeti le kot bruto plačo. Ob uzakonjenem bruto sistemu plač bi drugačna razlaga tega pojma v tretjem odstavku 36. f člena ZDR (1990) pomenila dejansko spremembo zakona, čemur obvezna razlaga ni namenjena.

V predlogu Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o prispevkih za socialno varnost (Poročevalec DZ, št. 66/2000) je dopolnitev tretjega odstavka 3. člena utemeljena s tem, da je odpravnina presežnim delavcem neobdavčljiv osebni prejemek, ne pa z drugačno osnovo za njen izračun. Zato ni podlage za trditev, da je razlog za oprostitev plačila prispevkov "očitno ustaljen obračun na podlagi neto osnove". Kaj takega ne izhaja niti iz Zakona o dohodnini, ki v 19. členu določa, da se davek od osebnih prejemkov (in s tem tudi dohodnina) ne plačuje od odpravnin, izplačanih presežnim delavcem. Plačila davka so oproščeni predvsem prejemki, ki imajo poudarjeno socialno naravo, ne glede na to, kakšna je osnova za izračun teh prejemkov.

Nesprejemljivo je nenazadnje tudi stališče v izpodbijani sodbi, da bi zakonit in pravile izračun odpravnine, pomenil favoriziranje tožnice. "Neenako obravnavanje" tistih delavcev, ki jim je bila odpravnina izračunana na podlagi bruto osnove, ne izhaja iz pravilnega obračuna odpravnine tožnici, temveč iz napačnih odločitev sodišča, izhajajočih iz neutemeljenega vztrajanja na zmotni uporabi zakona in kolektivnih pogodb.

Zaradi navedenih razlogov je revizijsko sodišče, ob upoštevanju dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje o osnovi za izračun odpravnine, in v skladu z določbo prvega odstavka 380. člena ZPP zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo in spremenilo izpodbijano sodbo tako, da je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.