Sodba VIII Ips 39/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-02-18

Revizijsko sodišče ugotavlja, da vročitev odločbe ZPIZ sicer res ni bila izvršena v skladu z določbo 87. člena Zakona o splošnem upravnem postopku, kar pa še ne pomeni, da osebno ni bila vročena. Iz navedbe na obravnavi 4.10.1994 jasno izhaja, da je "osebno dobila odločbo z dne 23.7.1993, ko se je vrnila iz dopusta, to je 10.8.1993 ali 15.8.1993, kasneje ne". Zato je šteti, da je odločbo prejela vsaj 15.8.1993 in od tega dne dalje zato tudi teče rok iz 230. člena ZUP za vložitev pritožbe. Ker je to pritožbo vložila po odvetniku šele 15.11.1993, jo je nasprotna stranka upravičeno kot prepozno vloženo zavrgla, kot sta to pravilno ugotovili tudi obe nižji sodišči.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke, da ji je tožena stranka dolžna plačati zaradi ugotovljenega preplačila nadomestila plače invalidu II. kategorije invalidnosti znesek 580.710,08 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 14.11.1993 dalje do plačila (obresti je prisodilo od 18.11.1993 dalje do plačila), zavrnilo pa je tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe, da se rezveljavijo odločbe tožene stranke št. I-832.102 z dne 23.7.1993, 2.10.1993 in 3.2.1994.

Drugostopenjsko sodišče je z izpodbijano sodbo pritožbo tožene stranke oziroma tožeče stranke iz nasprotne tožbe zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka oziroma tožnica iz nasprotne tožbe vložila revizijo zaradi revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. V reviziji je navajala, da pri nasprotni tožbi ni bila navedena vrednost spornega predmeta, kljub temu, da bi morala biti, da sodišče pri odločanju ni upoštevalo, da ji odločba z dne 23.7.1993 (v naslednjem stavku navaja tudi napačen datum 13.7.1993) do obravnave na sodišču ni bila osebno vročena, da ni bilo upoštevano, da je v pritožbi tudi predlog za vrnitev v prejšnje stanje in da je napačno uporabljeno materialno pravo v zvezi z aktivno legitimacijo, ker je upravičenec do refundacije gospodarska družba. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, spremeni izpodbijano sodbo in toženki -

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP (1977) - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90), ki se glede na določbo 498. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99) v tem postopku še uporablja, vročena nasprotni stranki in stranskemu intervenientu, ki na revizijo nista odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77, ter na pravilno uporabo materialnega prava.

Revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP (1977), ki se upoštevajo po uradni dolžnosti (386. člen ZPP).

Po določbi tretjega odstavka 385. člena ZPP (1977) revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v delu, kjer se revizija nanaša na ugotovitev dejanskega stanja, ni preizkušalo.

Po določbi 21. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Uradni list RS, št. 14/94, 20/98) je revizija v delovnih in socialnih sporih dovoljena, če ta zakon ne določa drugače, v premoženjskih sporih pa se upoštevajo določbe ZPP (1977). Ker je tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe uperjen v razveljavitev odločb ZPIZ, gre za spor o pravici, v katerem je praviloma vedno dopuščena revizija, to pa pomeni, da vrednost spornega predmeta za vložitev revizije ni pomembna. Zato dejstvo, da sporna vrednost v nasporni tožbi ni označena, na vodenje in odločanje v revizijskem postopku nima nobenega vpliva.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da vročitev odločbe ZPIZ št. I-832.102 z dne 23.7.1993 sicer res ni bila izvršena v skladu z določbo 87. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP - Uradni list SFRJ, št. 47/86), kar pa še ne pomeni, da V. Ž. osebno ni bila vročena. Iz njene navedbe (iz zpisnika ni jasno razvidno, ali gre za navedbo ali izpovedbo) na obravnavi 4.10.1994 na listovni številki 14 popolnoma jasno izhaja, da je "osebno dobila odločbo z dne 23.7.1993, ko se je vrnila iz dopusta, to je 10.8.1993 ali 15.8.1993, kasneje ne". Zato je šteti, da je odločbo prejela vsaj 15.8.1993 in od tega dne dalje zato tudi teče rok iz 230. člena ZUP za vložitev pritožbe. Ker je to pritožbo vložila po odvetniku šele 15.11.1993, jo je nasprotna stranka upravičeno kot prepozno vloženo zavrgla, kot sta to pravilno ugotovili tudi obe nižji sodišči.

V reviziji se navaja, da je bil v pritožbi podan tudi predlog za vrnitev v prejšnje stanje. Takega predloga niti formalno niti vsebinsko v pritožbi z dne 15.11.1993 ni, zato se revizijsko sodišče s to revizijsko navedbo ni dodatno ukvarjalo.

Po določbi 94. člena zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ (1992) - Uradni list RS, št. 12/92 in nadalj.) je do denarnega nadomestila upravičen zavarovanec, ki je po določbi 288. člena ZPIZ (1992) tudi dolžan vrniti zavodu znesek, do katerega ni bil upravičen. Kaj je bilo v postopku dokazano in kaj je bilo plačano (refundacija), je vprašanje dejanskega stanja, ki ga v reviziji ni dovoljeno ugotavljati.

Čeprav revizija izrecno ne pove razlogov, zakaj naj bi se preizkušala uporaba materialnega prava tudi v drugih delih izpodbijane sodbe, revizijsko sodišče ugotavlja, da je glede na ugotovljeno dejansko stanje, to je, da je bila V. Ž. 1.4.1992 zavarovana kot solastnica mešanega podjetja, ki podjetje vodi in da iz sodbe sodišča druge stopnje ni možen kakšen drug zaključek, je bilo materialno pravo uporabljeno pravilno. Iz določbe 297. člena ZPIZ (1992) izhaja, da se uživalcem denarna nadomestila, ki jih uživajo, po uradni dolžnosti na novo odmerijo po novem zakonu, če pa je nova odmera manjša od zneska, ki mu je doslej pripadal, pa se nadomestilo izplačuje v nezmanjšanem znesku. Nadomestilo po novem zakonu (ZPIZ (1992)) se je delovnemu invalidu II. kategorije, zavarovancu iz 12. člena zakona (tudi solastniku mešanega podjetja, ki ga osebno vodi) odmerila v odstotku od skrajšanja delovnega časa, od pokojninske osnove, od katere bi se mu odmerila invalidska pokojnina ob nastanku invalidnosti. Tako je bilo denarno nadomestilo odmerjeno tudi V. Ž., saj je bila ta odmera zanjo bolj ugodna kot predhodna. Ker je iz listin v spisu razvidno samo, da je bila V. Ž. od 21.5.1991 dalje, to je ves čas od imenovanja, direktorica stranskega intervenienta (izpis iz sodnega registra na dan 11.6.1996) in ni nobenih dokazov o njenih navedbah o tem, da je bila zaradi zdravstvenih razlogov razporejena na delovno mesto komercialista s skrajšanim delovnim časom, ni razlogov za ponovno odmero nadomestila. Za tako odmero bi moral biti ali ugotovljen razlog v njenem zdravstvenem stanju ali pa bi morala biti dejansko razvidna sprememba v zavarovanju. Zato je zavrnitev njenega zahtevka bila pravilna in v skladu z veljavnimi predpisi.

Revizijsko sodišče je zaradi povedanega v skladu z določbo 393. člena ZPP (1977) revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

Sodišče je določbe ZPP (1977) in ZUP uporabilo smiselno kot predpisa Republike Slovenije v skladu z določbo prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.