Sodba VIII Ips 264/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-06-17

disciplinska odgovornost - nedoseganje pričakovanih rezultatov - odreditev nadurnega dela

Delavec je disciplinsko odgovoren za kršitve delovnih obveznosti le, če po svoji krivdi ne izpolnjuje svojih dolžnosti in delovnih obveznosti, zato bi tožena stranka morala v disciplinskem postopku ugtavljati ne samo, zakaj tožnica ni dosegala pričakovanih rezultatov dela, temveč tudi, ali je za to kriva (odgovorna). Pri odreditvi dela preko polnega delovnega časa mora delodajalec upoštevati kogentne zakonske določbe tako glede trajanja takega dela kot glede tega, komu takega dela ne sme odrediti, sicer je odreditev takega dela nezakonita. Tožnici ni mogoče očitati kot disciplinsko kršitev, če se ne ravna po nezakonitem sklepu delodajalca.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklepa disciplinske komisije in komisije za pritožbe tožene stranke, na podlagi katerih je tožnici prenehalo delovno razmerje. Toženi stranki je naložilo, da tožnico pozove nazaj na delo na prejšnje oziroma drugo ustrezno delo, ji vpiše manjkajočo delovno dobo ter plača davke in prispevke in neizplačane plače od 12.1.1999 dalje. Poleg tega je naložilo toženi stranki še plačilo treh poprečnih plač pri toženi stranki v zadnjih treh mesecih z zamudnimi obrestmi od pravnomočnosti sodbe do plačila. Sodišče je ugotovilo, da je bilo pri toženi stranki sicer ugotovljeno, da tožnica ni dosegala pričakovanih rezultatov dela, ni pa bilo ugotovljeno, zakaj jih ni dosegala: zaradi njene krivde ali pa zato, ker kot invalidna oseba naloženega dela ni zmogla. Zgolj en sklep o disciplinski odgovornosti ne more biti podlaga za očitek, da je delavec večkrat ponovil kršitve delovnih obveznosti. Tožnica ni neupravičeno odklonila dela preko polnega delovnega časa, saj je kot mati otroka, starega manj kot tri leta, za odklonitev takega dela imela podlago v 78. členu Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR (1990)). Ker tožnica očitanih kršitev ni storila, je bil izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja nezakonit.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z dokazno oceno in pravno presojo prvostopnega sodišča. Razveljavilo je le odločitev o plačilu treh poprečnih plač, ker v tem delu sodba sodišča prve stopnje ni bila obrazložena (razveljavitveni sklep sodišča druge stopnje ni predmet revizije).

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožena stranka sama vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po 11. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Navaja, da je odločitev obeh sodišč zgrešena. Strank v postopku pred sodiščem ni zastopal pooblaščenec v skladu z ZPP. Navaja, da ob ugotovitvi, da je delavka storila kršitev delovnih obveznosti, ni bilo treba še ugotavljati, zakaj jo je storila. V pravilniku tožene stranke pa je kot kršitev navedeno nedoseganje normalnih delovnih rezultatov. Določba 78. člena ZDR (1990) pride v poštev le, kadar gre za varstvo otroka, ne pa v drugih primerih. Sodišče zmotno ni upoštevalo, da je šlo za prerazporeditev delovnega časa in za izjemno potrebo za delo v soboto, ki sicer ni bila normalni delovni dan. Tožnica naj bi v zagovoru tudi sama izjavila, da "od nje res ni učinka".

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 in 69/2002 - ZPP) vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija zoper sodbo je dovoljena, ni pa utemeljena.

V postopku z izrednimi pravnimi sredstvi lahko stranka opravlja pravdna dejanja samo po pooblaščencu, ki je odvetnik, razen če ima stranka sama ali njen zakoniti zastopnik opravljen pravniški državni izpit (tretji in četrti odstavek 86. člena ZPP). Vendar se v skladu s prehodno določbo prvega odstavka 499. člena ZPP, te določbe še ne uporabljajo v postopku, kjer je bila tožba vložena pred uveljavitvijo ZPP (14.7.1999). V tej zadevi je bila tožba vložena 25.1.1999, zato je tožena stranka lahko sama vložila revizijo.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava.

Trditev v reviziji, da strank v postopku ni zastopal pooblaščenec v skladu z določbami ZPP, ni utemeljena, tako da sploh ni jasno, v čem naj bi bila kršitev. Tožnico je ves čas postopka zastopal odvetnik z ustreznim pooblastilom. Da pa bi moral tudi toženo stranko v postopku do pravnomočnosti obvezno zastopati odvetnik, ZPP ne določa. Stranka sme opravljati pravdna dejanja tudi sama (prvi odstavek 86. člena ZPP). Le če ima pooblaščenca, predpisuje ZPP zanj določene pogoje. Zato zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 11. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.

Iz navedbe v reviziji, da je izpodbijana sodba "zgrešena", bi se dalo sklepati, da se tožena stranka z odločitvijo ne strinja. Vendar zgolj prepričanje tožene stranke o nepravilnosti sodbe še ne pomeni, da je sodba res tudi nepravilna oziroma nezakonita.

Po izrecni določbi tretjega odstavka 370. člena ZPP, revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato revizijskih navedb v zvezi z domnevno zmotno ugotovljenim dejanskim stanjem oziroma zmotno dokazno oceno, ni mogoče upoštevati. Pri materialnopravni presoji izpodbijane sodbe je revizijsko sodišče vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje.

Delavec je disciplinsko odgovoren za kršitve delovnih obveznosti le, če po svoji krivdi ne izpolnjuje svojih dolžnosti in delovnih obveznosti (prvi odstavek 54. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja, Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR). Zato bi tožena stranka morala v disciplinskem postopku ugotavljati ne samo, zakaj tožnica ni dosegala pričakovanih rezultatov dela, temveč tudi, ali je za to kriva (odgovorna). Samo v tem primeru bi ji bilo mogoče očitati kršitev delovnih obveznosti. Če nedoseganje pričakovanih rezultatov dela ni posledica krivdnega ravnanja delavca, bi šlo lahko kvečjemu za postopek po 18. členu ZTPDR oziroma 23.

členu ZDR (1990) in ne za disciplinski postopek.

Pri odreditvi dela preko polnega delovnega časa mora delodajalec upoštevati kogentne zakonske določbe tako glede trajanja takega dela kot glede tega, komu takega dela ne sme odrediti. Po določbi prvega odstavka 40. člena ZTPDR delavka z otrokom do dveh let starosti ne sme delati dlje od polnega delovnega časa. Po določbi 78. člena ZDR (1990) pa se delavki, ki ima otroka starega od enega do treh let, lahko naloži delo preko polnega delovnega časa samo po njenem predhodnem soglasju. Od dejanskih ugotovitvah sodišča, da ima tožnica sina, ki je bil novembra 1998 star manj kot tri leta (rojen je bil 1.3.1997, torej je bil star manj kot dve leti), in da tožnica za delo preko polnega delovnega časa ni dala predhodnega soglasja (pravilnosti te dejanske ugotovitve revizijsko sodišče ne more in ne sme več presojati), je bila odreditev takega dela tožnici nezakonita. Tožnici pa ni mogoče očitati kot disciplinsko kršitev, če se ne ravna po nezakonitem sklepu delodajalca. Povsem nepomembno pri tem je, kaj je tožnica delala doma 21. in 28.11.1998.

Ugotovitvam sodišča glede tretje očitane kršitve - večkratno ponavljanje kršitev delovnih obveznosti - tožena stranka v reviziji ne oporeka in ne zatrjuje, da bi bilo pri odločitvi v tem delu materialno pravo zmotno uporabljeno.

Ker tako ni bilo dokazano, da bi tožnica storila očitane kršitve, oziroma, da bi njeno ravnanje imelo znake očitanih hujših kršitev, tožena stranka ni imela ne dejanske ne pravne podlage za ugotovitev njene disciplinske odgovornosti in za izrek disciplinskega ukrepa.

Ker glede na navedeno zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni podana in je tudi po presoji revizijskega sodišča izpodbijana sodba materialno pravno pravilna, je revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

ZTPDR člen 40, 54, 54/1. ZDR (1990) člen 78.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.