Sodba II Ips 399/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2003-04-17

povrnitev škode - odmera negmotne škode - sprememba enotne sodne prakse - deljena odgovornost - sokrivda potnika - vožnja z mladoletnim voznikom brez izpita - višina denarne odškodnine - telesne bolečine - strah - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti

Ker je bilo ugotovljeno, da se je tožnik vozil z mladoletnim voznikom, ki še ni imel opravljenega vozniškega izpita, je tudi sam tvegal s tako vožnjo. Zato je tudi po oceni revizijskega sodišča deloma soodgovoren za nastalo škodo in ta delež zaradi obravnavanih okoliščin ne more biti nižji od 15 %.

Tožnik je iztoževal od toženke 14.223.600 SIT odškodnine za škodo, ki jo je utrpel 23.9.1994 v prometni nesreči, ko se je kot 19-letni sopotnik peljal s 17 let starim voznikom brez vozniškega izpita, ki je upravljal z vozilom, zavarovanim pri toženki. Sodišče prve stopnje je ocenilo, da je tožnik soodgovoren za škodne posledice v obsegu 40% in je zato naložilo toženki, da mora plačati tožniku 60% od 8.400.000 SIT ugotovljene nepremoženjske škode oziroma 113.600 SIT ugotovljene materialne škode. Sodišče druge stopnje je tožnikovi pritožbi delno ugodilo in znižalo njegov prispevek na 30%, odmero odškodnine za nepremoženjsko škodo pa je zvišalo na 10.300.000 SIT. V preostalem delu je tožnikovo pritožbo zavrnilo, toženkino pritožbo pa je zavrnilo v celoti.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje sta iz razlogov zmotne uporabe materialnega prava vložili revizijo obe pravdni stranki in predlagali, naj se sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se po tožnikovi reviziji odškodnina zviša za ves zavrnjeni del zahtevka ter ugotovi le 15% njegova odgovornost, po toženkini reviziji pa naj se odškodnina zniža za 3.710.000 SIT.

Tožnik je z eno vlogo vložil revizijo zoper sodbo sodišča višjega sodišča, zahtevek za izločitev sodnika vrhovnega sodišča in predlog na višje sodišče, da popravi svojo sodbo o višini premoženjske škode. Vrhovno sodišče je navedeno vlogo obravnavalo le v obsegu, kolikor je predstavljala revizijo.

Tožnik zatrjuje v reviziji, da ni vedel, da voznik nima vozniškega izpita ter ponavlja, da ga je videl večkrat voziti avtomobil podjetja L. Soodgovoren je zato lahko le zaradi dejstva, da ni uporabil varnostnega pasu in na tej podlagi priznava 15% soodgovornost. Zato terja od toženke, da mu plača 85% v prometni nezgodi nastale škode. Glede vseh postavk nepremoženjske škode zatrjuje, da so bile odškodnine zanje prenizko odmerjene in zahteva, da se mu za telesne bolečine prizna 5.000.000 SIT namesto 3.000.000 SIT, za strah 1.200.0000 SIT namesto 800.000 SIT, za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 10.000.000 SIT namesto 6.500.000 SIT ter za skaženost zahtevanih 400.000 SIT odškodnine. Z revizijo zahteva tudi zakonske zamudne obresti za čas od 6.12.1996, ko je nastopila toženkina zamuda pa do vključno 28.9.2000. V obrazložitvi revizije povzema svojo izpoved in mnenje izvedenca zdravstvene stroke, ponavlja nekatere dejanske ugotovitve in poudarja, da je ob pravilni uporabi določb 200. in 203. člena ZOR upravičen do celotnih zahtevkov iz naslova nepremoženjske škode. Poleg okolnosti, da je bil ob nesreči star šele 19 let in da bo zato nepremoženjsko škodo trpel še ves preostali del življenja, ni bilo upoštevano, da čaka na odškodnino že sedem let in osem mesecev. Svoja izvajanja o utemeljenosti spornega dela obrestnega zahtevka utemeljuje s sklicevanjem na 125. člen Ustave RS ter na določbe 277. člena, 919. člena ter 12. in 17. člen ZOR. Zavrača tudi sodno prakso na področju odločanja o obrestnih zahtevkih za nepremoženjsko škodo, ki je nastala v času visoke inflacije in ni več ustrezna sedanjim stabilnim ekonomskim razmeram.

Po toženkinih revizijskih izvajanjih pa je prisojena odškodnina za nepremoženjsko škodo previsoka še za nadaljnjih 3.710.000 SIT.

Odškodnina za občasni postraumatski glavobol sta sodišči nižjih stopenj nepravilno upoštevali pri telesnih bolečinah in pri odškodnini za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Sicer pa je priznana previsoka odškodnina, kolikor presega pri telesnih bolečinah 1.800.000 SIT, pri strahu 200.000 SIT in pri duševnih bolečinah zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti 3.000.000 SIT, vse z odbitkom 30% na račun sokrivde.

Reviziji sta bili vročeni Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o revizijah ni izjavilo in nasprotnima strankama, ki na reviziji nista odgovorili (tretji odstavek 375. člena Zakona o pravdnem postopku, naprej ZPP).

Z revizijo se ne izpodbija zaključek sodišča druge stopnje, da je tožnik soodgovoren za prometno nesrečo v obsegu 15% zato, ker ni bil med vožnjo pripet z varnostnim pasom. V reviziji pa se izpodbija nadaljnji zaključek sodišča druge stopnje, da je tožnik soodgovoren za nadaljnjih 15% iz razloga, ker se je vozil z mladoletnim voznikom, ki še ni imel vozniškega izpita. Zaključek o tem delu odgovornosti sta sodišči nižjih stopenj oprli na ugotovitev, da je bil voznik mlajši od tožnika dve do tri leta (rojen decembra 1977, prometna nesreča pa se je pripetila septembra 1994), da sta doma iz iste vasi, da sta se dobro poznala že iz otroštva ter da je tožnik zato vedel, da je voznik mladoleten in da še nima vozniškega izpita. Te ugotovitve so pravno tehtne, ker je upravljanje z avtomobili v javnem prometu odgovorna naloga, ki jo lahko vozniki opravljajo šele po dopolnitvi polnoletnosti in potem, ko uspešno opravijo vozniški izpit. Ker je bilo v tem primeru ugotovljeno, da se je tožnik vozil z mladoletnim voznikom, ki še ni imel opravljenega vozniškega izpita, je tudi sam tvegal s tako vožnjo. Zato je tudi po oceni revizijskega sodišča deloma soodgovoren za nastalo škodo in ta delež zaradi obravnavanih okoliščin ne more biti nižji od 15% (oziroma skupaj 30%). Po prepričanju revizijskega sodišča zato z odločitvijo o njegovem 30% deležu ni bil kršen materialni zakon v njegovo škodo.

Po presoji revizijskega sodišča je pravnomočna odločitev o višini odškodnin za telesne bolečine, za strah in za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti pravilna in v skladu z določbama 200. in 203. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR). Sodišči nižjih stopenj sta pri določanju odškodnine za posamezno obliko nepremoženjske škode upoštevali vse dejanske okolnosti, ki so bile ugotovljene v tožnikovem primeru. Odškodnine za nepremoženjsko škodo so bile določene po razmerah ob izdaji sodne odločbe. Taka odmera je bila v skladu z določilom 189. člena ZOR, ki se uporablja tudi za odmero odškodnin za nepremoženjsko škodo in tudi z ustaljeno sodno prakso. Ta je res stara, vendar je bila sproti prilagojevana v skladu s pogoji stabilnejših razmerij. Pomembnejši poseg v ustaljeno sodno prakso vključno glede zamudnih obresti, je omogočila šele uveljavitev Obligacijskega zakonika (OZ) ter Zakona o predpisani obrestni meri in temeljni obrestni meri (ZPOMZO, Ur. l. RS, št. 45/95 in ZPOMZO - A, Ur. l. RS, št. 109/2001), kar vse odraža tudi načelno pravno mnenje, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča RS 26.6.2002 (ki se tu podrobneje ne navaja, ker v obravnavanem primeru še ne pride v poštev). V zvezi z ustaljeno sodno prakso je na zadevna revizijska izvajanja spomniti tožnikove pooblaščence, da je revizijsko sodišče na njihova stališča, ki so ponovljena tudi v tej reviziji, že večkrat in obširno odgovorilo (na primer v zadevah z opr.št. II Ips 21/2001, II Ips 579/2001 idr.), zaradi česar jih ni potrebno ponavljati ter se pooblaščence tožnika napotuje nanje. Obravnavana sodna praksa, ki je bila izoblikovana ob nekaj desetletni uporabi določb ZOR-a, je svojo materialnopravno podlago temeljila tudi na splošnih načelih obligacijskega prava (ki jih revizija ponavlja) in ob upoštevanju XXVII. poglavja ZOR-a, ki ureja zavarovanje, vključno s 919. členom.

Tožniku je bila pravnomočno dosojena naslednja odškodnina za ugotovljeno nepremoženjsko škodo:

Za telesne bolečine 3.000.000 SIT, za strah 800.000 SIT in za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 6.500.000 SIT.

Revizijsko sodišče ocenjuje, da so odmerjene odškodnine za posamezne oblike nepremoženjske škode v skladu z vsemi ugotovljenimi okolnostmi tožnikovega primera in tudi tistimi, zaradi katerih naj bi bila po tožnikovih revizijskih izvajanjih odškodnina višja oziroma tistimi, zaradi katerih naj bi bila odškodnina po revizijskih izvajanjih toženke nižja. Na tožnikova revizijska izvajanja je odgovoriti, da je bilo bolečinsko obdobje trajnih bolečin v njegovem primeru relativno kratko (2 meseca in 18 dni), temu pa so sledile le občasne telesne bolečine, hude, srednje in lažje stopnje (okoli 4 mesece). Na toženkina izvajanja o telesnih bolečinah pa je opozoriti, da bo imel tožnik poleg že pretrpljenih telesnih bolečin tudi v bodočnosti telesne bolečine, kar bo glede na njegovo mladost ob nesreči relativno dolgo. Zato je odškodnina za telesne bolečine v znesku 3.000.000 SIT povsem v skladu z določbama 200. in 203. člena ZOR.

Tožnik je utrpel ob nesreči med drugim obtolčenino možganov, oteklino možganov, možgansko krvavitev, izliv krvi v predelu čela in pljučnico na desni strani. Ob takih poškodbah je bil po ugotovitvah sodišč nižjih stopenj utemljeno zaskrbljen za izid zdravljenja in svojo bodočnost. Revizijsko sodišče zato ocenjuje, da odškodnina 800.000 SIT za strah ni previsoka in na drugi strani, da ta odškodnina tudi ni prenizka kot nasprotno meni tožnik, ker je strah trajal lahko največ tri mesece.

Tudi odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti je po presoji revizijskega sodišča v znesku 6.500.000 SIT ustrezna in ker odraža vse ugotovitve tožnikovega primera in primerljivost tega s podobnimi škodnimi primeri, predstavlja pravično denarno odškodnino za navedeno obliko škode. Tožnik je res pretrpel hude telesne poškodbe ter je njegovo zdravje trajno okvarjeno v pomembnem obsegu (kot sta ugotovili sodišči nižjih stopenj, so njegove splošne življenjske aktivnosti omejene za 30%). Ob nesreči je bil star šele 19 let in bo zato trpel posledice praktično vso dobo pričakovanega aktivnega življenja. Zaradi posledic bo tudi omejen na raznih področjih svojega življenja kot sta ugotovili sodišči nižjih stopenj. Po oceni revizijskega sodišča zato priznana odškodnina za obravnavano obliko škode v znesku 6.500.000 SIT ni previsoka, kot meni toženka, in na drugi strani tudi ni prenizka, kot ocenjuje tožnik. Tako ta kot tudi ostali dve odškodnini za ugotovljeni obliki nepremoženjske škode so pravilno individualizirane in hkrati ustrezno odražajo primerljivost s podobnimi škodami. Zato so te odškodnine povsem v skladu z določbama 200. in 203. člena ZOR.

Končno revizijsko sodišče ocenjuje, da odškodnina za duševne bolečine zaradi skaženosti v tem primeru ni utemeljena, kot sta pravilno zaključili sodišči nižjih stopenj, ki sta to odločitev sprejeli na podlagi mnenja izvedenca (ki estetskih posledic ni ugotovil) in na podlagi izpovedi tožnika, sodišče prve stopnje pa tudi na podlagi neposrednega vtisa po ogledu zatrjevanih estetskih sprememb. Namreč, če so te tako malenkostne, kot je bilo ugotovljeno, tudi objektivno ne morejo dajati podlage za duševne bolečine. Zato ne gre za pravno priznano škodo. Sodišči nižjih stopenj sta zato obravnavani del zahtevka pravilno zavrnili.

Kot je bilo že spredaj povedano, sta sodišči nižjih stopenj priznali odškodnine za vse tri oblike nepremoženjske škode po razmerah odločanja na prvi stopnji sojenja, od tedaj dalje pa gredo tožniku od tako določene odškodnine zakonske zamudne obresti. Obrestni zahtevek za čas pred tem ni utemeljen. Tako stališče je v skladu z že omenjeno sodno prakso, izoblikovano na podlagi določb ZOR in ki velja za primere, ki so bili na prvi stopnji sojenja zaključeni pred 1.1.2002 (primerjaj razloge k sprejetemu načelnemu pravnemu mnenju z dne 26.6.2002). O tožnikovem sporu je bilo odločeno v treh letih, kar je v naših razmerah sorazmerno hitro in zato na ta račun tožnik ni upravičen do dodatne odškodnine.

Ker po povedanem revizijsko sodišče ni ugotovilo v revizijah pravdnih strank uveljavljenih kršitev, je obe reviziji zavrnilo kot neutemeljeni (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.