Sodba VIII Ips 108/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-02-06

prenehanje delovnega razmerja - delovno razmerje pri delodajalcih - kriteriji za določitev presežnih delavcev - trajno presežni delavci

Obe revidentki sta bili, kar je razvidno iz ugotovljenega dejanskega stanja, z veljavnima odločbama razporejeni na delovno mesto administrator, njuna uspešnost pa je bila primerjana z enako razporejenimi delavkami. Edini kriterij, ki je bil ob določitvi delavcev, katerih delo je postalo trajno nepotrebno, upoštevan, je bil kriterij uspešnosti. Uspešnost je bila, sicer res za druge potrebe, pri toženi stranki ocenjevana dalj časa, izdelana so bila merila, ki so se uporabljala za vse delavce in vsi delavci so bili s svojo oceno uspešnosti seznanjeni mesečno ob izplačilu plače. Zato revizijsko sodišče nima pomislekov, da se tako ocenjevane uspešnosti ne bi smelo uporabiti tudi kot kriterij pri določanju delavcev, katerih delo je postalo trajno nepotrebno. pri tem je pomembna dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje, da sta bili obe revidentki slabše ocenjeni od primerjane delavke in zato pravilno uvrščeni med presežne delavce.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo zavrnilo zahtevka tožnic za razveljavitev sklepov tožene stranke z dne 25.1.1993 in 25.3.1993 oziroma 31.3.1993, s katerima je tožnicama prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki kot trajno presežnima delavkama.

Drugostopenjsko sodišče je pritožbi tožnic zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje sta tožeči stranki vložili revizijo.

Prva tožnica je vložila laično revizijo, smiselno zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da ni bila pravilno uvrščena med trajno presežne delavce in da je bila v podrejenem položaju. S plačilnega lista je namreč lahko videla samo svojo oceno uspešnosti, ni pa vedela za ocene sodelavk. Zato dvomi v pravilnost postopka. To še posebej zato, ker ni bila nikoli ocenjevana kot slaba delavka, saj je delala z navdušenjem, v organizaciji pa je ostala dolga leta. To bi lahko potrdile priče, ki jih je predlagala v zaslišanje.

Druga tožnica je revizijo vložila iz revizijskih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da ni bilo pravilno ugotovljeno njeno delovno mesto, saj je delala na delovnem mestu trganje delovne dokumentacije, kar ni primerljivo z delovnim mestom administrator. Zato bi morala biti tudi formalno razporejena na tako delovno mesto. Njeno delo ni bilo ukinjeno, zato je nerazumljivo, da so jo primerjali z administratorkami. Pri toženi stranki tudi niso bila določena merila za ugotavljanje delovne uspešnosti, merila oziroma ocena za določitev plače pa teh meril ne more nadomestiti. Merila morajo biti pripravljena vnaprej, pri čemer mora biti z njimi seznanjen sindikat, sprejeti pa jih mora ustrezen organ. Ker je sodišče mimo tožbenega zahtevka potrdilo sklepe tožene stranke, je s tem izdalo za tožnico bolj neugodno odločbo, kot je bil njen zahtevek, s čemer je bistveno kršilo določbe pravdnega postopka. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo tako, da tožbenemu zahtevku ugodi oziroma podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Reviziji sta bili v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP-77 - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94) vročeni nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njiju ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP-77 ter na pravilno uporabo materialnega prava (386. člen ZPP-77).

Pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče kršitve iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP-77 ni ugotovilo.

Po določbi tretjega odstavka 385. člena ZPP-77 revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v delu, kjer reviziji grajata ugotovitev dejanskega stanja, ni preizkušalo.

Revizijsko sodišče v načelu soglaša z revizijskimi navedbami glede izreka obravnavane prvostopenjske sodbe. Nepotrebno je bilo, da je sodišče prve stopnje potrdilo izpodbijane sklepe tožene stranke. Ti so bili dokončni in izvršljivi pred obravnavanjem na sodišču, zato bi se moral izrek sodbe glasiti, da se "kot neutemeljen zavrne zahtevek za razveljavitev sklepov tožene stranke, s katerima....". Kljub temu pa že zaradi določbe 23. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Uradni list RS, št. 19/94) o bistveni kršitvi določb pravdnega postopka zaradi takega izreka ni mogoče govoriti, niti ni mogoče ugotoviti, da bi bila taka odločitev za tožnico bolj neugodna, kot so bili izpodbijani sklepi tožene stranke. Sprejeti izrek ni mogel vplivati na pravilnost in zakonitost sodbe in zato ni možno ugotoviti bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 354. člena ZPP-77. Prav tako pa ni mogoče ugotoviti nasprotja med izrekom in obrazložitvijo izpodbijane sodbe, kar pomeni, da ni v reviziji očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 13. člena drugega odstavka 354. člena ZPP-77.

Prav tako revizijsko sodišče ni ugotovilo zmotne uporabe materialnega prava. Tožena stranka je, glede na to, da je dokazno breme na njej (36. h člen zakona o delovnih razmerjih - ZDR - Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93), v postopku dokazala, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja tožnice.

Konvencija MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Akt o notifikaciji nasledstva, Uradni list RS, Mednarodne pogodbe, 15/92) v točki a. drugega odstavka 9. člena določa, da je dokazno breme, da obstaja resen razlog za prenehanje delovnega razmerja, na delodajalcu. O razlogu za prenehanje delovnega razmerja pa po točki b. istega člena odločajo nepristranski organi (sodišče) na podlagi dokazov, ki so jih predložile stranke.

Na podlagi dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, sprejelo pa sodišče druge stopnje, je pravilen zaključek, da je tožena stranka postopek ugotavljanja trajnih presežkov delavcev izpeljala v skladu s predpisi. V postopku so bile upoštevane zahteve ZDR pri določitvi delavcev, katerih delo postane trajno nepotrebno. Ugotovitev, da je delo delavcev postalo trajno nepotrebno, je bila sprejeta v skladu z določbo 36b člena ZDR. Ker je kriterij delovne uspešnosti bil, tako po določbah splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (Uradni list RS, št. 31/90) oziroma Kolektivne pogodbe za črno, barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elekroindustrijo Slovenije (Uradni list RS, št. 12/91), ki sta veljali v času odločanja pri toženi stranki, temeljni kriterij za ohranitev delovnega razmerja, je moral biti uporabljen objektivno. To je bilo v spornem primeru in glede na izvedene dokaze tudi mogoče ugotoviti. Obe revidentki sta bili, kar je razvidno iz ugotovljenega dejanskega stanja, z veljavnima odločbama razporejeni na delovno mesto administrator, njuna uspešnost pa je bila primerjana z enako razporejenimi delavkami. Edini kriterij, ki je bil ob določitvi delavcev, katerih delo je postalo trajno nepotrebno, upoštevan, je bil kriterij uspešnosti. Uspešnost je bila, sicer res za druge potrebe, pri toženi stranki ocenjevana dalj časa, izdelana so bila merila, ki so se uporabljala za vse delavce in vsi delavci so bili s svojo oceno uspešnosti seznanjeni mesečno ob izplačilu plače. Zato revizijsko sodišče nima pomislekov, da se tako ocenjevane uspešnosti ne bi smelo uporabiti tudi kot kriterij pri določanju delavcev, katerih delo je postalo trajno nepotrebno. Pri tem je pomembna dejanska ugotovitev sodišča prve stopnje, da sta bili obe revidentki slabše ocenjeni od primerjane delavke in zato pravilno uvrščeni med presežne delavce. Zato revizijsko sodišče soglaša z uporabo materialnega prava in zaključkom v izpodbijani sodbi, da je tožena stranka v postopku dokazala, da je bil postopek določanja trajno presežnih delavcev zakonit in da je revidentkama delovno razmerje prenehalo v skladu z veljavnimi predpisi.

Ob upoštevanju povedanega je revizijsko sodišče na podlagi določbe 393. člena ZPP-77 reviziji kot neutemeljeni zavrnilo.

Določbe ZP-/77 je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije na podlagi prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

ZDR (1990) člen 36b. Konvencija Mednarodne organizacije dela (MOD) številka 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca člen 9, 9/2-a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.