Sodba VIII Ips 23/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-11-26

delovno razmerje pri delodajalcu - prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavci - program razreševanja - kriteriji

Ker tožena stranka ni sprejela posebnega programa za razreševanje presežnih delavcev in da pri določitvi tožnika kot presežnega delavca ni upoštevala nobenih, sicer izrecno predpisanih kriterijev, za odločitev o prenehanju delovnega razmerja tožnika kot presežnega delavca ni bilo zakonite pravne podlage.

Sodišče prve stopnje je potem, ko je presodilo, da so izpolnjene procesne predpostavke za sodno varstvo, razveljavilo sklep direktorja tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožniku. Ugotovilo je, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo, ampak še traja ter ga je tožena stranka dolžna sprejeti nazaj na delo, mu priznati delovno dobo in izplačati pripadajočo plačo. Tožniku naj bi delovno razmerje prenehalo kot trajno presežnemu delavcu, vendar tožena stranka ni izdelala programa razreševanja presežkov delavcev in ni izvedla postopka ugotavljanja presežnih delavcev v skladu z zakonom.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Presodilo je, da je sodišče prve stopnje ob pravilno in popolno ugotovljenem dejanskem stanju pravilno odločilo tako glede izpolnjevanja pogojev za sodno varstvo kot glede pravilnosti in zakonitosti postopka določanja trajno presežnih delavcev.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožena stranka vložila revizijo zaradi - smiselno - vseh revizijskih razlogov.

Navaja, da sta tako prvo kot drugostopno sodišče napačno ocenila izvedene dokaze in zato prišli do napačnega zaključka o vsebini tožnikove izjave dne 2. 8. 1995 glede odpovedi pritožbi. Po mnenju tožene stranke se sodišči ne bi smeli ukvarjati le z obliko izjave, temveč predvsem z njeno vsebino in ugotoviti pravo voljo tožnika. Ta pa naj bi bila umik vložene pritožbe-ugovora in dokončanje postopka, zaradi česar ni podana procesna predpostavka za vložitev oziroma obstoj vložene tožbe. Glede vsebine spora pa navaja, da je tožena stranka morda res nekoliko zanemarila kriterije za določanje tehnoloških viškov, vendar samo zato, da bi ustregla svojim delavcem, ki bi se po poteku odpovednega roka in dobe na zavodu za zaposlovanje, lahko upokojili. Nezakonita naj bi bila tudi odločitev po priznanju delovne dobe od 22. 9. 1995 dalje, saj se je tožnik medtem upokojil.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 -ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči stranki, ki je nanjo odgovorila. V odgovoru navaja, da tožena stranka napada pravilnost ugotovljenega dejanskega stanja, nesprejmljivo pa je njeno opravičevanje nezakonitega postopka. Tožnik se je moral zaradi nezakonitega ravnanja tožene stranke upokojiti predčasno, zaradi česar je tudi njegova pokojnina tako majhna, da ne zadošča za preživljanje.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Tožena stranka ne navaja izrecno nobene bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zato v tej smeri revizijsko sodišče izpodbijane sodbe ni preizkušalo. Navedb v reviziji, da "se s pritožbenimi ugovori - pritožbeno sodišče sploh ni kaj dosti ukvarjalo", ni mogoče upoštevati kot zatrjevanja kršitve določbe prvega odstavka 360. člena ZPP.

Po izrecni določbi tretjega odstavka 370.člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato navedb tožene stranke o dejanskih okoliščinah in dokazni oceni sodišča o motivih in namenih tožnika glede prenehanja delovnega razmerja, okoliščinah dogovora dne 2. 8. 1995 in zapisa tega dogovora ter o tem, ali je bil sprejet program razreševanja presežnih delavcev, ni mogoče upoštevati.

Pri materialnopravni presoji izpodbijane sodbe je revizijsko sodišče vezano na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje. Bistvene dejanske okoliščine, pomembne za odločitev pa so naslednje: Direktor tožene stranke je izdal sklep o prenehanju delovnega razmerja tožnika kot presežnega delavca. Sklep je datiran s 6. 12. 1994, tožniku pa je bil po pošti vročen 23. 3. 1995. Zoper ta sklep se je pritožil na nadzorni odbor dne 26. 3. 1995. Sodišče je ugotovilo, da je tožena stranka izdala celo tri sklepe z istim datumom, ki se razlikujejo le po datumu prenehanja delovnega razmerja. Tretjega, ki je bil po zapisanih datumih trajanja odpovednega roka očitno tudi dejansko izvršen, je tožnik osebno prejel prav tako 23. 3. 1995 (po ugotovitvah sodišča zapis datuma 3. 3. 1995 na nekaterih izvodih sklepa ni točen). Ker tožena stranka o pritožbi ni odločila v 30 dneh, je tožnik 9. 5. 1995 vložil tožbo za razveljavitev sklepa o prenehanju delovnega razmerja.

Ob takem dejanskem stanju bi lahko bilo pomembno za presojo dovoljenosti sodnega varstva, kako se je in ali se sploh je tožnik kasneje (2. 8. 1995) "odpovedal" pritožbi zoper sklep direktorja. V primeru, ko delavec ugovarja zoper odločitev (sklep oziroma odločbo) delodajalca, pa svoj ugovor kasneje umakne (se mu odpove), nastane namreč enaka situacija, kot bi bila v primeru, če ugovor sploh ne bi bil vložen. Nevložitev ugovora pri delodajalcu pa pomeni, da ni izpolnjen pogoj za sodno varstvo. Tožnik je dne 2. 8. 1995 podpisal pisno izjavo, po kateri "dne 23. 3. 1995 postane sklep o TDP pravnomočen, odpovedujoč se pritožbi". Kakšna je vsebina te izjave in predvsem ali je njena vsebina taka, da jo je mogoče šteti za umik vloženega ugovora, je dejansko vprašanje oziroma vprašanje dokazne ocene. Na ugotovljeno dejansko stanje pa je revizijsko sodišče vezano. Sodišče prve stopnje je ugotovilo (zadnji odstavek na strani 6 obrazložitve), da listina z dne 2. 8. 1995 ne po vsebini ne po obliki nima značaja jasno in nedvoumno izražene tožnikove volje, da umika pritožbo zoper sklep o prenehanju delovnega razmerja. Tudi sodišče druge stopnje je potrdilo dejanske ugotovitve in dokazno oceno prvostopnega sodišča (stran 4 obrazložitve). Ker umika pritožbe ni mogoče preklicati (tretji odstavek 334. člena ZPP), mora biti zato izjava o umiku povsem jasna in nedvoumna. Če ni, je ni mogoče razlagati v škodo delavca.

Tožnik je na podlagi prvega odstavka 83. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR) zahteval varstvo svojih pravic pri sodišču. Tožba je bila ob vložitvi pravočasna in dopustna, zato je sodišče o njej moralo odločati. Dogovor med tožnikom in delavko tožene stranke 2. 8. 1995 bi lahko vplival na ustavitev sodnega postopk, če bi tožnik na njegovi podlagi umaknil vloženo tožbo (188. člen ZPP). To pa lahko stori le na sodišču in ne pri toženi stranki. Tožnik vložene tožbe ni umaknil.

Sodišče je ugotovilo (kar niti ni sporno), da tožena stranka ni sprejela posebnega programa za razreševanje presežnih delavcev in da pri določitvi tožnika kot presežnega delavca ni upoštevala nobenih, sicer izrecno predpisanih kriterijev. Za odločitev o prenehanju delovnega razmerja tožnika kot presežnega delavca zato ni bilo zakonite pravne podlage. Tožena stranka tako ni le "nekoliko zanemarila kriterijev", temveč je zakonit postopek popolnoma opustila. Delavcu lahko preneha delovno razmerje, če postane njegovo delo zaradi nujnih operativnih razlogov pri delodajalcu trajno nepotrebno (33. člen Zakona o delovnih razmerjih, Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR). Gre za razloge na strani delodajalca in ne za prenehanje na željo delavca. Sporazuma o tem, da bo nekdo določen kot presežni delavec, ne da bi za to obstajali oziroma da bi bili izkazani resnični pogoji, zakon ne pozna. Dejansko gre v takih primerih lahko celo za izigravanje predpisov. Ne samo zato, ker je na strani delavca motiv praviloma le pridobitev pravic, ki jim gredo kot presežnim delavcem (šestmesečni odpovedni rok z nadomestilom plače in odpravnina). O trajanju odpovednega roka in morebitnem nadomestilo za prenehanje delovnega razmerja se delavec in delodajalec lahko dogovorita tudi v okviru sporazumnega prenehanja delovnega razmerja na podlagi 2. točke prvega odstavka 100. člena ZDR. Kot "presežni delavec" tak delavec pridobi tudi druge pravice (na primer iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti, torej iz javnih sredstev), ki ji ob prenehanju delovnega razmerja iz resničnega razloga sicer ne bi.

Ker je sklep o prenehanju delovnega razmerja nezakonit, sodišče prve stopnje ni ravnalo nezakonito, ko je ugodilo tudi reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku. Tožnik je s tem, ko se je upokojil (enako bi bilo tudi v primeru, če bi se zaposlil drugje) zmajšal škodo, ki mu je bila povzročena z nezakonitim ravnanjem tožene stranke. Ni pa zaradi tega izgubil pravice uveljavljanja reintegracijskega in reparacijskega zahtevka. Stvar izvršitve pravnomočne sodbe bo, ali bo dejansko prišlo do ponovne vzpostavitve delovnega razmerja le do upokojitve ali pa tudi kasneje (kar bo zahtevalo ustrezno ravnanje tudi tožnika). V vsakem primeru pa bodo dejanske okoliščine po prenehanju delovnega razmerja na podlagi sedaj razveljavljenega sklepa vplivale na obseg škode, ki jo je tožena stranka dolžna povrniti tožencu. Vendar te okoliščine ne vplivajo na zakonitost odločitve o tožbenih zahtevkih tožnika.

Ker je glede na navedeno izpodbijana sodba materialno pravno pravilna, je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

ZDR (1990) člen 33, 100, 100/1-2. ZTPDR člen 83, 83/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.