Sodba II Ips 36/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-05-23

povrnitev škode - nesreča na smučišču - odgovornost upravljalca smučišča - odgovornost smučarja - urejenost smučišča - krivdna odgovornost - deljena odgovornost - denarna odškodnina

Tožnik, ki je povedal, da je noč pred njegovim padcem na smučišču padel dež s snegom, je lahko predvideval, da je na smučišču svež sneg, in je na smučarski progi videl teptalni stroj, torej se je moral zavedati, da proga ne more biti povsem urejena. Če se je kljub temu spustil po progi, je prevzel nase tveganje, ki je večje od tistega, ki ga prevzemajo nase rekreacijski smučarji na urejenih smučiščih. S prevzemom večjega rizika za smučanje, je prevzel nase tudi večjo odgovornost za morebitne nevšečnosti med spustom. Ob lastnem priznanju, da ni bil posebej spreten smučar, bi moral prilagoditi hitrost in način vožje stanju proge in svojemu znanju, česar pa ni storil. To dokazuje tudi dejstvo, da sta njegova sinova pred njim varno prevozila isto smučarsko progo. Tožnik je ob ugotovoljenih okoliščinah prevzel nase več kot le normalno tveganje.

Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje spremeni, tako da se pritožbi obeh pravdnih strank zavrneta in se potrdi sodba sodišča prve stopnje, ki se glasi: "Tožena stranka K. d.d. mora plačati tožeči stranki V. F. 800.010,72 SIT (z besedo: osemsto tisoč deset tolarjev 72/100) z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo:

- od zneska 800.000 SIT od 7.11.2000 do plačila ter

- od zneska 10,72 SIT od 31.7.1986 do plačila; vse v 15 dneh, ne bo potrebna prisilna izvršitev."

Tožeča stranka mora povrniti toženi stranki 53.448 SIT revizijskih stroškov, v 15 dneh, da ne bo potrebna prisilna izvršitev.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da se je tožnik poškodoval 14.03.1986 na smučišču, ki ga je upravljala pravna prednica tožene stranke. Ker je tožena stranka dovolila, da je smučišče obratovalo, čeprav so tedaj delali teptalni stroji, je odločilo, da je kriva za tožnikovo poškodbo. Poleg nje je našlo tudi tožnikovo krivdo, ker se je spustil po smučišču, čeprav je videl stroje in bi moral vedeti, da proga ni v celoti urejena, pri tem pa ni bil spreten smučar. Sodišče je krivdo pravdnih strank ocenilo tako, da je štelo, da sta enako prispevala k nastanku škode, torej vsak 50 odstotkov. Tožnikovo škodo je ocenilo v skupnem znesku 1.600.021,44 SIT in sicer: telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem 600.000 SIT, duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 800.000 SIT, strah 200.000 SIT in izgubo zaslužka 21,44 tolarjev, toda zaradi polovične sokrivde je tožniku prisodilo 800.010,72 SIT z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od zneska 800.000 SIT od izdaje sodbe do plačila in od zneska 10,72 SIT od 31.07.1986 do plačila. Kar je tožnik zahteval več, je z dopolnilno sodbo zavrnilo. S tako sodbo sta bili nezadovoljni obe pravdni stranki, ki sta se pritožili. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo tožnikovi pritožbi in ocenilo, da je tožnik sokriv za posledice, ki so nastale zaradi padca na smučišču, le do 30 odstotkov, tožena stranka pa 70 odstotkov. Zaradi tega je odškodnino zvišalo, tako da je toženo stranko obsodilo, da mora plačati še 320.004,30 SIT z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od zneska 320.000 SIT od 07.11.2000 dalje in od zneska 4,30 SIT od 31.07.1986 dalje do plačila. V preostalem delu je zavrnilo tožnikovo pritožbo, v celoti pa je zavrnilo pritožbo tožene stranke.

Proti sodbi pritožbenega sodišča je tožena stranka pravočasno vložila revizijo. V njej uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb procesnega zakona (člen 370/1 ZPP) in zmotne uporabe materialnega prava (člen 370/3 ZPP). Predlaga, naj revizijsko sodišče spremeni izpodbijano sodbo in v celoti zavrne tožbeni zahtevek, podrejeno pa naj jo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. Sodišču očita bistveno kršitev pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS, št. 26/99), češ da sodba nima razlogov brez katerih je ni mogoče preizkusiti. V sodbi, s katero je drugostopenjsko sodišče zvišalo znesek odškodnine, je nominalno naveden znesek in tožena stranka pogreša razlago o posameznih elementih odškodninske obveznosti in oblikah nepremoženjske škode. To pogreša tudi pri spremembi odločitve o stroških, za katero trdi, da nima zakonske podlage in je v nasprotju z listinami v spisu. Napačno uporabo materialnega prava očita sodišču pri odločitvi o vzročni zvezi med opustitvijo tožene stranke in odločitvijo tožnika, utrpelimi poškodbami in posledicami. Poudarja vsebino 11. in 22. člena Zakona o varnosti na javnih smučiščih (Ur.l. SRS, št. 8/77). Ko analizira posamezne elemente, ki ne dovoljujejo obratovanja smučišča, navaja, da v noči iz 13. na 14.3.1986 po izjavah prič ni zapadlo več kot 10 cm snega, zato ni mogoče govoriti o visoko na novo zapadlem snegu; v zvezi z razlago, da bi morala tožena stranka med delom teptalnih strojev zapreti smučišče pa trdi, da med delovanjem smučišča in med tožnikovim padcem in posledicami ni vzročne zveze. Pojasnjuje, da je bil na progi, postavljen znak "zapora smučišča", da je bil tožnik v času, ko se je spustil po smučišču, popolnoma sam in je imel na voljo širok pas steptanega smučišča do 30 m, tako da je imel na voljo vse elemente za varno smučanje. Tožnik ni zatrjeval, da je bil primoran zapeljati v sneg, da bi se izognil teptalnemu stroju ali da je prišlo celo do fizičnega stika med njim in teptalnim strojem. Zato izraža prepričanje, da je za tožnikovo poškodbo kriv izključno on sam, ker ni prilagodil hitrosti na smučišču. Upravljavec smučišča ne more odgovarjati za neznanje in nesposobnost smučarjev, njihovo slabo kondicijo ali slabo tehnično opremljenost. Opozarja na sodno prakso Vrhovnega sodišča in zlasti na zadevo II Ips 489/87, v kateri je zapisalo, da je nevarno smučanje kot šport, kot rekreacija, katere elementi so v obvladovanju terena in prilagajanju na hitro spreminjajoče se situacije, zato normalno tveganje, ki izvira iz narave smučanja, zadene smučarja samega. Tožena stranka, ki ponovno povzame razmere na smučišču, zaključi, da ni odgovorna za to, da je tožnik zapeljal v "celi" sneg in padel ter da bi moralo sodišče zavrniti tožbeni zahtevek. Pri tem poudarja dolžnosti smučarjev na smučišču in opozarja, da je tožnik smučal kljub prometnemu znaku o zapori smučišča. Zato še posebej napada stališče pritožbenega sodišča, ki je ocenilo, da je delež tožnikove sokrivde le 30% in da pretežni del krivde zadene toženo stranko. Tudi z denarno odškodnino, ki jo je sodišče prisodilo za nepremoženjsko škodo, se ne strinja in meni, da ni določena v skladu z 200. in 201. členom Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur.l. SFRJ, št. 29/78 do 57/89).

Po 375. členu ZPP je bila revizija vročena tožniku, ki nanjo ni odgovoril, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Pritožbenemu sodišču očitana bistvena kršitev določb iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljena. Sodba je povsem razumljiva in vsebuje vse tiste sestavine, ki so predpisane v 360. členu ZPP. Razlaga o posameznih vrstah in oblikah premoženjske in nepremoženjske škode je pojasnjena na osmi strani utemeljitve izpodbijane sodbe, kjer pritožbeno sodišče pritrjuje sodišču prve stopnje. Nobene potrebe ni, da bi ponovno povzemalo dejansko stanje in način določitve pravične odškodnine. Očitek, da sodišče druge stopnje ni ustrezno razložilo odločitve o pravdnih stroških, pa v reviziji ni mogoče upoštevati, ker revizija v tem delu ni dovoljena (384. člen v zvezi s 367. členom ZPP).

Kolikor revizija pri graji uporabe materialnega prava navaja okoliščine, ki so v nasprotju s tistimi, ki sta jih ugotovili sodišči prve in druge stopnje, je treba pojasniti, da po tretjem odstavku 370. člena ZPP ni mogoče vložiti revizije zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in da sodi dokazna ocena med dejansko stanje. Zato revizijsko sodišče ni upoštevalo tistih navedb v reviziji, ki se nanašajo na dejansko stanje, na primer trditve, da je bil na progi postavljen znak "zapora smučišča", saj je sodišče prve stopnje na četrti strani utemeljitve svoje sodbe izrecno zapisalo, da tožena stranka ni upoštevala dolžnosti, da mora zapreti delovanje smučišča oziroma prepovedati obratovanje, sodišče druge stopnje pa je to sprejelo v drugem odstavku na peti strani utemeljitve sodbe.

Revizijsko sodišče torej izhaja iz tistega dejanskega stanja, ki sta ga ugotovili sodišči prve in druge stopnje.

V zvezi s pravilno uporabo materialnega prava sta sodišči pravilno sodili, da so podani vsi elementi, ki so potrebni za nastanek odškodninske obveznosti, to je tožnikov padec na smučišču, zaradi katerega je trpel premoženjsko in nepremoženjsko škodo ter odgovornost tožene stranke za to, da je tožnik padel. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno izhajali iz krivdne odgovornosti tožene stranke po prvem odstavku 154. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur.l. SFRJ 29/78-57/89). Pravilno sta upora-bili tudi določila Zakona o varstvu na javnih smučiščih (Ur. l. SRS, št. 16/77), ki ureja obratovanje smučišča in v 11. členu prepoveduje obratovanje smučišča ob visokem na novo zapadlem snegu, dokler ni steptan, in med delom teptalnih strojev. Če bi pravni prednik tožene stranke to spoštoval in bi zaprl smučišče, tožnik na smučišču ne bi mogel zapeljati na nesteptan sneg in ne bi padel. Tako se izkaže, da je vzročna zveza med opustitvijo tožene stranke in tožnikovim padcem, ki mu je povzročil škodo.

Pri odločanju o krivdni odgovornosti tožene stranke sta sodišči prve in druge stopnje tudi pravilno presodili, da gre za deljeno odgovornost pravdnih strank po prvem odstavku 192. člena ZOR, ker je tudi tožnik kriv za to, da je padel in se poškodoval. Glede na že ugotovljeno in pojasnjeno krivdno odgovornost tožene stranke, ni mogoče pritrditi revizijskim trditvam o tožnikovi izključni krivdi, je pa revizija delno utemeljena v tistem delu, v katerem graja pravnomočno ugotovitev deleža tožnikove sokrivde. Tožnik, ki je povedal, da je noč pred njegovim padcem na smučišču padel dež s snegom, je lahko predvideval, da je na smučišču svež sneg, in je na smučarski progi videl teptalni stroj, torej se je moral zavedati, da proga ne more biti povsem urejena. Če se je kljub temu spustil po progi, je prevzel nase tveganje, ki je večje od tistega, ki ga prevzemajo nase rekreacijski smučarji na urejenih smučiščih. S prevzemom večjega rizika za smučanje, je prevzel nase tudi večjo odgovornost za morebitne nevšečnosti med spustom. Ob lastnem priznanju, da ni bil posebej spreten smučar, bi moral prilagoditi hitrost in način vožnje stanju proge in svojemu znanju, česar pa ni storil. To dokazuje tudi dejstvo, da sta njegova sinova pred njim varno prevozila isto smučarsko progo. Zato se revizijsko sodišče strinja z razlogi in oceno tožnikove odgovornosti, ki jo je sprejelo sodišče prve stopnje. Tožnik ob ugotovljenih okoliščinah ni prevzel nase le normalnega tveganja, temveč več kot normalno tveganje. Glede na to je sodišče delno ugodilo reviziji in odločilo, da znaša odgovornost tožene stranke za tožnikovo poškodbo 50 odstotkov, za preostalo polovico pa je kriv tožnik sam.

Samo škodo revizija napada le pavšalno in ne pove, kateri del izpodbija in zakaj. Zato le ugotovitev, da prisojena odškodnina za premoženjsko škodo ni izpodbijana, odškodnina za nepremoženjsko škodo pa je pravično določena in ne odstopa od podobnih primerov v sodni praksi, zlasti ne navzgor.

Tako se izkaže, da je revizija deloma utemeljena in sodišče je po prvem odstavku 380. člena v tistem delu, v katerem je bilo zmotno uporabljeno materialno pravo, spremenilo izpodbijano sodbo (prvi odstavek 380. člena ZPP). V preostalem delu je revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

Kadar sodišče spremeni odločbo, zoper katero je bilo vloženo pravno sredstvo, odloči tudi o stroških postopka (drugi odstavek 165. člena ZPP). Dolžnost povrnitve pravdnih stroškov prilagodi novemu uspehu v pravdi. Toda tožena stranka pred sodiščem prve stopnje ni uspela, pred sodiščem druge stopnje pa sta sedaj zavrnjeni obe pritožbi, zato je pravilna odločitev, da pravdni stranki krijeta vsaka svoje stroške pred sodiščem prve in pred sodiščem druge stopnje (drugi odstavek 154. člena ZPP). V revizijskem postopku pa je tožena stranka delno uspela, zato je upravičena do povračila dela stroškov revizije. Le-te je priglasila in sodišče je odmerilo stroške v skladu z Odvetniško tarifo in Zakonom o sodnih taksah. Za konferenco s stranko je priznalo zahtevnih 50 točk in za sestavo revizije 600 točk, kar znese ob vrednosti točke 100 tolarjev 65.000 tolarjev. K temu je dodati pavšal za materialne stroške 1.300 tolarjev, in davek na dodano vrednost 12.597 tolarjev, kar znese skupaj 78.897 tolarjev. Ob upoštevanju plačila sodne takse v znesku 27.200 tolarjev, je vsota 106.097 tolarjev. Ker pa je uspeh revizije le delen, naj tožena stranka povrne ustrezno polovico zneska, to je 53.448 tolarjev.

ZOR člen 154, 154/1, 192, 192/1, 200. ZVJS člen 11, 22.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.