Sodba II Ips 178/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-03-14

odgovornost pri nesreči, ki jo povzročijo premikajoča se motorna vozila - odgovornost za drugega - odgovornost staršev - solidarna odgovornost staršev in otroka

Nakup motornega vozila še nepolnoletni osebi in nenasprotovanje temu, da ta oseba uporablja tako (celo neregistrirano) vozilo brez vozniškega dovoljenja v javnem prometu, brez dvoma pomeni, kot je materialnopravno pravilno odločeno v izpodbijani sodbi, tako ravnanje staršev, ki ima za posledico njihovo solidarno odgovornost za nastalo škodo (četrti odstavek 165. člena in 166. člen ZOR).

Sodišče prve stopnje je odločilo, da mora tožena stranka nerazdelno plačati tožniku odškodnino v znesku 1.126.879,20 tolarjev z obrestmi od 6.4.1996 do plačila. Višji zahtevek je zavrnilo, glede stroškov postopka pa odločilo, da jih mora tožena stranka povrniti tožniku v znesku 262.493,90 tolarjev.

Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo in znesek odškodnine znižalo na 993.066,00 tolarjev, stroške postopka pred sodiščem prve stopnje pa na 226.401,00 tolarjev. Glede stroškov pritožbenega postopka je odločilo, da jih mora tožnik povrniti toženi stranki v znesku 7.502,00 tolarjev.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je vložila tožena stranka revizijo in v njej uveljavljala revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Kršitev postopka je podana zato, ker sodišče druge stopnje ni odgovorilo na pritožbene trditve, ki so bile navedene na 2., 3. in 4. strani pritožbe. Zato je še vedno ostalo neugotovljeno, na katerem mestu in pod kakšnim kotom je prišlo do trčenja. Ti dve dejstvi pa sta odločilni, saj bi se lahko le na njuni podlagi ugotovilo, da je bil vzrok za prometno nezgodo v tožnikovi prekoračitvi hitrosti. Ta pa v sodbah tudi ni prav ugotovljena, saj je znašala bistveno več kot pa le 10 km/h. Tudi odločitev o odgovornosti staršev prvega toženca ni pravilna, saj sta starša prvemu tožencu tik pred njegovo polnoletnostjo kupila motor, ki ga ni bilo treba registrirati. Prvi toženec za vožnjo vozniškega izpita ni potreboval. O cestnoprometnih predpisih pa sta starša prvega toženca poučila. V zadevi opr. št. II Ips 155/2000 so sodišča obravnavala enak primer, odločitev pa je bila drugačna.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

V zadevi je sodišče prve stopnje izdalo sodbo dne 14.5.1999. Zato je revizijsko sodišče pri obravnavanju revizije uporabilo določbe ZPP iz leta 1977 (prvi odstavek 498. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1999).

Ob preizkusu po uradni dolžnosti (386. člen ZPP 1977) je revizijsko sodišče ugotovilo, da v postopku ni prišlo do absolutne bistvene kršitve iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP 1977.

V postopku pa ni prišlo niti do tistih kršitev ZPP 1977, ki jih zatrjuje revizija. Revizijska trditev, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na vse pritožbene navedbe, ni točna. Po določbah ZPP mora pritožbeno sodišče presoditi le tiste navedbe pritožbe, ki so odločilnega pomena (prvi odstavek 375. člena ZPP 1977). V obširnih razlogih (3. in 4. stran obrazložitve) je pritožbeno sodišče to storilo. Res pa je, da pritožbenim trditvam in pritožbenemu videnju poteka dogodkov ni sledilo. Z argumenti zavrnjene pritožbene trditve o drugačnem poteku dogodka, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, pa ne predstavljajo neodgovora sodišča druge stopnje na pritožbene trditve, kot zmotno trdi revizija, ampak predstavljajo le argumentirano zavrnitev pritožbenih trditev o tem, da je bilo v postopku pred sodiščem prve stopnje dejansko stanje zmotno in/ali nepopolno ugotovljeno in s tem potrditev v postopku pred sodiščem prve stopnje ugotovljenih pravno odločilnih dejstev. Še v revizijskem postopku zatrjevani drugačen potek dogodka, ki ga revident sicer opredeli kot revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, zato v bistvu predstavlja z revizijo nedovoljeno izpodbijanje v postopku pred nižjima sodiščema ugotovljenega dejanskega stanja (tretji odstavek 385. člena ZPP 1977).

V postopku je sodelovalo več izvedencev. Iz njihovih mnenj je razvidno, da mesta trčenja ni mogoče povsem zanesljivo ugotoviti. Revizija meni, da brez te ugotovitve ni mogoče pravilno uporabiti materialnega prava. Ta revizijska trditev, ob upoštevanju drugih pravnoodločilnih dejstev, ki so bila ugotovljena v postopku, ne drži. Revident namreč v reviziji (tako je ravnal tudi v pritožbi) popolnoma zanemari dejstvo, ki izhaja iz vseh izvedenskih mnenj in ki je bilo ugotovljeno v postopku pred sodiščema prve in druge stopnje, da je kritično situacijo povzročil prvi toženec, ki je zapeljal z neprednostne ceste na prednostno cesto takrat, ko mu prometna situacija tega ni dovoljevala. Tožniku je izsilil prednost, kar predstavlja eno od najbolj grobih kršitev cestnoprometnih predpisov. Zato odgovornost prvega toženca ne more biti vprašljiva. Odprto je tedaj lahko le vprašanje, ali je tudi tožnik s svojim ravnanjem soprispeval k temu, da je prišlo do škodnega dogodka in nastanka škode. Iz ugotovitev sodišč druge in prve stopnje, ki imajo podlago v dokazno ocenjenih izvedenskih mnenjih, izhaja, da je tožnik dovoljeno hitrost prekoračil za največ 10 km/h in da v trenutku, ko je zaznal nevarnost, ni zaviral "v polni meri". Z izpodbijano pravnomočno sodbo sta bili ti dve ugotovitvi upoštevani, soodgovornost tožnika pa opredeljena s 25 odstotki. Ob upoštevanju grobega izsiljevanja prednosti s strani prvega toženca in seveda tudi ugotovljenih kršitev tožnika, razmerje soodgovornosti 75 odstotkov proti 25 odstotkov v škodo prvega toženca, tudi po presoji revizijskega sodišča ne more biti pravno nepravilno, kot zmotno zatrjuje revizija.

Starša prvega toženca sta po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje kupila prvemu tožencu motorno kolo in mu, še pred polnoletnostjo, dovoljevala, da ga je uporabljal v javnem prometu (tudi po zelo prometnih cestah), čeprav ni imel vozniškega dovoljenja, motorno kolo pa ni bilo registrirano.

Motorno kolo je motorno vozilo (30. točka 10. člena Zakona o temeljih varnosti cestnega prometa, Uradni list SFRJ, 50/88 - v nadaljevanju ZTVCP, ki je veljal v času škodnega dogodka), ki mora biti registrirano (195. člen ZTVCP), samostojno pa ga sme voziti samo oseba, ki ima veljavno vozniško dovoljenje (161. člen ZTVCP).

Nakup motornega vozila še nepolnoletni osebi in nenasprotovanje temu, da ta oseba uporablja tako (celo neregistrirano) vozilo brez vozniškega dovoljenja v javnem prometu, brez dvoma pomeni, kot je materialnopravno pravilno odločeno v izpodbijani sodbi, tako ravnanje staršev, ki ima za posledico njihovo solidarno odgovornost za nastalo škodo (četrti odstavek 165. člena in 166. člen Zakona o obligacijskih razmerjih - v nadaljevanju ZOR).

Pravilne pa so revizijske trditve, da morajo sodišča enake primere obravnavati enako, različne pa različno. Vendar pa revizija v nadaljevanju navedenega načela, ki zagotavlja enakost pred zakonom in preprečuje arbitrarnost sodnega odločanja, sama ne spoštuje. Kot primer "drugačnega obravnavanja enake zadeve" namreč ponuja odločbe, ki so bile sprejete v zadevi, ki jo je Vrhovno sodišče obravnavalo pod opr. št. II Ips 155/2000. Čeprav je očitno, da revident razpolaga z odločbami, ki so bile sprejete v zadevi, ki jo je Vrhovno sodišče obravnavalo pod opr. št. II Ips 155/2000, zaradi česar bi, seveda ob malo bolj pozornem branju, lahko sam zlahka ugotovil, da zadevi nista enaki, Vrhovno sodišče, predvsem zaradi izredno nekorektnih revidentovih trditev, da se "pritožbeno sodišče vede na dva različna načina in ravna pristransko", vendarle pojasnjuje, v čem so med obema zadevama velike in seveda tudi zelo bistvene razlike.

V zadevi, ki jo je Vrhovno sodišče obravnavalo pod opr. št. II Ips 155/2000, je bilo ugotovljeno, da sta starša otroku, ki je bil na dan škodnega dogodka star 17 let in sedem mesecev, kupila kolo z motorjem (in ne motorno kolo, kot v obravnavani zadevi) in poskrbela, da je skoraj tri leta pred nesrečo opravil izpit (kar starša v obravnavani zadevi nista storila). Otrok je uporabljal kolo z motorjem brez problemov in v vsem času uporabe ni kršil cestnoprometnih predpisov. Do nesreče je prišlo zaradi njegove napačne ocene, da drug otrok, ki je praktično že zaključil prečkanje ceste, na prehodu za pešce pa je izgubil denar, ne bo stekel nazaj ponj. Pojav otrok na prehodu za pešce je sicer običajen. Prav gotovo pa ni običajno, da se pešci po opravljenem prečkanju nenadoma vrnejo na cestišče. Sodišče je zato presodilo, da starša takega neobičajnega in nepredvidljivega ravnanja oškodovanca nista mogla in/ali morala pričakovati, zaradi česar svojega otroka na taka ravnanja ljudi, ki prečkajo cesto, nista mogla opozoriti. Povedano pokaže, da se primera, ki naj bi ju pritožbeno sodišče po nekorektnih trditvah revizije obravnavalo tako različno, da je izpodbijana odločitev "pristranska", tako razlikujeta (skupno jima je le to, da je bil v obeh primerih povzročitelj otrok, ki mu je le nekaj mesecev manjkalo do polnoletnosti), da bi v resnici prišlo do neenakega in pristranskega obravnavanja ravno v primeru, če bi bila odločitev v obeh primerih enaka, za kar se, seveda pravno povsem zmotno, zavzema revizija.

Po povedanem se je pokazalo, da revizija ni utemeljena. Zato jo je revizijsko sodišče zavrnilo (393. člen ZPP 1977).

ZOR člen 165, 165/4, 166, 178. ZTVCP člen 161, 195.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.