Sodba VIII Ips 77/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-01-15

delovno razmerje pri delodajalcih - postopek prisilne poravnave - načrt finančne reorganizacije - prenehanje delovnega razmerja - pravica do odpravnine

Pravni predpisi so v svojem bistvu socialne zapovedi, ki terjajo določeno vedenje in ravnanje subjektov samo za vnaprej. Zato velja zanje načelo, da se smejo uporabljati samo za takšna družbena razmerja in za takšna dejanja, ki so nastala po njihovi objavi ali po tistem trenutku, s katerim je bil pravno določen začetek njihovega uporabljanja. Ker niti osnovni zakon niti novela zakona o jamstvenem skladu nista uredila pravic delavcev iz 4. odstavka 51. člena ZPPSL kot jih imajo trajno presežni delavci po ZDR, niti nista določila obsega njihovih pravic za čas pred sprejetjem ZJSRS, tudi sodišče nima pooblastila, da bi zapolnilo nastalo pravno praznino z ustvarjanjem pravic, ki jih zakonodajalec ni določil.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnice, ki ji je dne 17.3.1996 z dokončno odločbo tožene stranke prenehalo delovno razmerje po 51. členu Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Uradni list RS, št. 67/93 - ZPPSL), na plačilo zneska 218.625,70 SIT s pripadki iz naslova odpravnine in neizkoriščenega dopusta za leto 1996. Sodišče je svojo odločitev oprlo na ugotovitev, da v spornem času niti ZPPSL v 51. členu in 160. členu, niti Zakon o jamstvenem in preživninskem skladu (Uradni list RS, št. 25/97 do 53/99 - ZJSRS-C) nista urejala pravice do odpravnine delavcem, ki jim je prenehalo delovno razmerje zaradi prisilne poravnave. Tudi 36f člen Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 do 71/93 - ZDR) ni vseboval pravne podlage za tožbeni zahtevek tožeče stranke. Tožničin zahtevek na plačilo nadomestila zaradi neizrabljenega letnega dopusta je sodišče prve stopnje zavrnilo, ker je ugotovilo, da za njegovo neizrabo ni bila kriva tožena stranka.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je tožeča stranka vložila revizijo iz vseh revizijskih razlogov. V obrazložitvi revizije ponavlja svoje predhodne navedbe, da bi sodišče za svojo presojo moralo uporabiti splošni predpis, ki je v tistem času določal pravice delavcev kot tehnološkim viškom. Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji je v 2. odstavku 8. člena določal, da imajo delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo na podlagi potrjene prisilne poravnave, poleg pravic po ZPPSL tudi pravice, določene za primer insolventnosti s posebnim zakonom. Ker v marcu 1996, ko je tožnici prenehalo delovno razmerje, posebni zakon še ni bil sprejet, je glede na nastalo pravno praznino uporabiti takrat veljavne določbe zakona o delovnih razmerjih. Tožnica je, po stališču revizije, upravičena do odpravnine že od uveljavitve ZPPSL naprej (torej od leta 1993 dalje), s kasnejšimi predpisi je bil določen le njen obseg. Uporaba novele zakona o jamstvenem skladu le od njene uveljavitve naprej (31.6.1999) bi pomenila, po trditvah revizije, kršitev ustavnega načela enakosti pred zakonom (14. člen Ustave Republike Slovenije), kršeno pa bi bilo tudi načelo enakega varstva pravic (22. člen Ustave RS). Sicer pa se v času, ko je tožena stranka sprejela sklep o prenehanju delovnega razmerja določenemu številu delavcev, glede na odločbo Ustavnega sodišča Republike Slovenije ni več smela uporabljati določba 51. člena ZPPSL. Zato predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da se tožbenemu zahtevku tožnice v celoti ugodi.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 - ZPP-77, ki jo je glede na določbo 498. člena Zakona o pravdnem postopku - Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP v tem postopku še uporabiti) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Ob obravnavanju revizije revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP-77 v postopku pred izdajo pravnomočne sodbe, kar je moralo preizkusiti po uradni dolžnosti. Drugih bistvenih kršitev določb postopka revizijsko sodišče ni preizkušalo, saj jih tožeča stranka niti formalno niti vsebinsko ni opredelila.

Tudi materialno pravo, katerega pravilno uporabo revizijsko sodišče preizkusi tudi po uradni dolžnosti (386. člen ZPP-77) ni bilo zmotno uporabljeno.

Tožnici je na podlagi sklepa direktorja tožene stranke z dne 13.2.1996 po 51. členu ZPPSL in sklepu Okrožnega sodišča v Kranju o potrditvi prisilne poravnave prenehalo delovno razmerje z dnem dokončnosti tega sklepa. Z določbo 51. člena ZPPSL je bil postopek prisilne poravnave dopolnjen z inštitutom finančne reorganizacije podjetja in s tem omogočeno, da se v prisilni poravnavi poleg statusnega preoblikovanja gospodarskega subjekta, konverzije terjatev v delnice in ustanovitvijo novih podjetij, lahko stroški poslovanja zmanjšajo tudi z odpustom delavcev. Delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi zmanjšanja njihovega števila, imajo po določbi 4. odstavka (po noveli iz leta 1997 - sedmega) 51. člena ZPPSL enake pravice kot delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi začetka stečajnega postopka. Delavci, ki jim preneha delovno razmerje na podlagi sklepa o začetku stečajnega postopka ali na podlagi potrjene prisilne poravnave, imajo po napotilni normi iz 2. odstavka 8. člena omenjenega zakona poleg pravic po tem zakonu tudi pravice, določene za primer insolventnosti s posebnim zakonom.

Ustavno sodišče je z odločbo št. U-I-114/95 z dne 7.12.1995 in objavljeno v Uradnem listu Republike Slovenije št. 8/96 z dne 12.2.1996 odločilo, da se določba 51. člena ZPPSL o prenehanju delovnega razmerja kot ukrepu zaradi finančne reorganizacije ne sme uporabljati, dokler ne stopijo v veljavo zakonske določbe o posebnih pravicah delavcev, napovedane v 2. odstavku 8. člena istega zakona (1. točka izreka). Ta prepoved je po 2. točki izreka začela učinkovati naslednji dan po objavi te odločbe v Uradnem listu RS - torej 13.2.1999 - in je veljala tudi za tiste postopke prisilne poravnave, ki vključujejo načrt finančne reorganizacije (46. in 47. člen istega zakona) z zmanjšanjem števila pri dolžniku zaposlenih delavcev, pri katerih sklep o potrditvi prisilne poravnave do tega dne še ni postal pravnomočen.

Ker je v obravnavanem primeru postal sklep Okrožnega sodišča v Kranju z dne 19.1.1996, opr. št. Sp 8/95-106 o potrditvi prisilne poravnave pravnomočen dne 10.2.1996 (priloga B4), torej pred začetkom pravne veljavnosti citirane odločbe Ustavnega sodišča, tožene stranke njena prepoved ni zadela. Zato sklicevanje revizije, da tožena stranka v tožničinem primeru ne bi več smela uporabiti določbe 51. člena ZPPSL, ni utemeljeno.

Tudi zatrjevanje revizije, da je tožnica pridobila pravico do odpravnine že z uveljavitvijo ZPPSL (po 198. členu petnajsti dan po objavi v Uradnem listu RS, št. 67/93 z dne 7.12.1993) to je 1.1.1994 in, da je bil z novelo ZPPSL določen le njen obseg, ne drži. Ker se je 4. odstavek 51. člena istega zakona za delavce iz 2. odstavka tega člena skliceval na enake pravice kot jih imajo delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi začetka stečajnega postopka, je to pomenilo, da jim s tem zakonom pravica do odpravnine ni bila priznana. Z dnem začetka stečajnega postopka dolžnikovim delavcem prenehajo delovna razmerja (1. odstavek 106. člena ZPPSL), ne zagotavlja pa jim nobenih pravic do odpravnine. Napotilna norma iz 2. odstavka 8. člena pa tudi ni določala nobenih pravic delavcem, ki jim preneha delovno razmerje na podlagi potrjene prisilne poravnave ali sklepa o začetku stečajnega postopka, ampak je zavezovala zakonodajalca, da sprejme poseben zakon.

Državni zbor je na seji dne 24. aprila 1997 sprejel zakon o jamstvenem skladu Republike Slovenije, ki je bil objavljen v Uradnem listu RS, št. 25/97 z dne 9.5.1997 in je začel veljati naslednjega dne (10.5.1997). V 1. odstavku 19. člena je določil pravico do odpravnine, ki jo v primeru insolventnosti delodajalca izplačuje Jamstveni sklad Republike Slovenije, v višini in pod pogoji, kot jih za presežne delavce določajo predpisi, ki urejajo delovna razmerja. To pravico je zakonodajalec v 2. odstavku istega člena omejil z višino zneska ene minimalne plače, določene z zakonom za obdobje, za katero se zahteva izplačilo po tem zakonu, zmanjšane za davke in prispevke. V prehodni določbi (30. člen) je zagotovil to pravico tudi upravičencem, ki jim je prenehalo delovno razmerje zaradi insolventnosti delodajalca v obdobju od 2.1.1994 do dneva začetka poslovanja sklada po tem zakonu, če jim terjatev iz naslova neporavnane pravice po tem zakonu ni bila poravnana najmanj v obsegu določenem s tem zakonom (1. odstavek). Drugih določb prehodne in končne določbe omenjenega zakona ne vsebujejo. Če bi imel zakonodajalec namen, da uzakoni obveznost delodajalca oziroma jamstvenega sklada, da delavcem v primeru stečaja ali finančne reorganizacije izplača odpravnino v višini, do katere so upravičeni delavci po 36f členu ZDR, bi moral to storiti z ureditvijo v prehodnih in končnih določbah.

Pravni predpisi so v svojem bistvu socialne zapovedi, ki terjajo določeno vedenje in ravnanje subjektov samo za v naprej. Zato velja zanje načelo, da se smejo uporabljati samo za takšna družbena razmerja in na takšna dejanja, ki so nastala po njihovi objavi ali po tistem trenutku, s katerim je bil pravno določen začetek njihovega uporabljanja. To terja tudi načelo pravne varnosti in zakonitosti. Zato je v določbi 1. odstavka 155. člena Ustave Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 33/91-I - URS) uzakonjena prepoved povratne veljave pravnih aktov. Zakoni, drugi predpisi in splošni akti ne morejo imeti učinka za nazaj. Samo zakon lahko določi, da imajo posamezne njegove določbe učinek za nazaj, če to zahteva javna korist in če se s tem ne posega v pridobljene pravice (2. odstavek). To pomeni, da lahko učinek pravne norme za nazaj določi le zakon in da je takšna pravna veljavnost dovoljena le, če sta izpolnjena oba v ustavi določena pogoja. V takšnem primeru, ko bi zakon uredil določena pravna razmerja za nazaj - na primer pravnim subjektom naložil izpolnitev določenih premoženjskih obveznosti - bi se ga upoštevalo kot naknadno postavljeno obvezno pravno pravilo.

Ker niti osnovni zakon niti novela zakona o jamstvenem skladu (Uradni list RS, št. 41/99) nista uredila pravic delavcev iz 4. odstavka 51. člena ZPPSL kot jih imajo trajno presežni delavci po ZDR, niti nista določila obsega njihovih pravic za čas pred sprejetjem ZJSRS, tudi sodišče nima pooblastila, da bi zapolnilo nastalo pravno praznino z ustvarjanjem pravic, ki jih zakonodajalec ni določil.

Z zakonom o spremembah in dopolnitvah zakona o jamstvenem skladu, ki je pričel veljati naslednji dan po objavi v Uradnem listu RS, št. 53/99 z dne 2.7.1999, je bila res v 1. odstavku novega 19. člena določena pravica delavcev iz 16. člena zakona do odpravnine v višini in pod pogoji, kot jo imajo delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi nujnih operativnih razlogov po zakonu o delovnih razmerjih. Vendar je to pravico mogoče uveljaviti le od uveljavitve tega zakona naprej, saj ji zakon ni določil povratnega učinka. Ker novela kot kasneje sprejeti predpis v svojih prehodnih in končnih določbah ni uredila te pravice za nazaj in v obsegu, kot jo določa ZDR, je na podlagi interpretacijskih pravil šteti, da veljajo te pravice le od uveljavitve zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o jamstvenem skladu in pod pogoji, določeni z istim zakonom. Če bi bil namen zakonodajalca priznati delavcem v stečaju ali v primeru finančne reorganizacije, enake pravice, kot jih imajo trajno presežni delavci po ZDR, bi to moral izrecno določiti (v prehodnih in končnih določbah). Zato za uveljavljeno terjatev tožnice iz naslova odpravnine v višini, kot jo določa 36f člen ZDR, ni bila dana pravna podlaga. Njen zahtevek je bil iz navedenih razlogov materialnopravno pravilno zavrnjen.

Revizijo je bilo zato treba na podlagi 393. člena ZPP-77 zavrniti kot neutemeljeno.

Določbe ZPP-77 je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) kot predpis Republike Slovenije.

ZPPSL člen 8, 8/2, 51, 51/4, 51/7. ZDR (1990) člen 36f.URS člen 155, 155/1, 155/2.ZJSRS člen 16, 19, 19/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.