Sodba II Ips 627/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-08-30

izvršba - napotitev na pravdo - izpodbijanje izvršilnega naslova - sporazum o ustanovitvi zastavne pravice

Višje sodišče ni bilo dolžno po uradni dolžnosti upoštevati tožnikov ugovor ničnosti zaradi oderuških obresti. Če bi hotel tožnik izpodbijati izvršilni naslov, bi moral vložiti posebno tožbo. Z opozicijsko tožbo pa lahko izpodbija dovoljenost izvršbe in ne obstoj same terjatve, ki je pravnomočno ugotovljena v izvršilnem naslovu. S tožbo, ki jo je tožnik kot dolžnik vložil potem, ko ga je sodišče po 54. členu ZIP napotilo na pravdo, lahko ugovarja samo to, da je v izvršilnem naslovu zapisana terjatev prenehala na podlagi dejstva, ki je nastopilo po izvršljivosti sodne odločbe oziroma sodne poravnave kot izvršilnega naslova (8. točka 50. člena tedaj veljavnega ZIP oz. 55. člena sedaj veljavnega Zakona o izvršbi in zavarovanju, ZIZ, Ur.l. RS, št. 51/98) ali da je zastarala (11. točka 50. člena ZIP oz 55. člena ZIZ) ali da je upnik odložil izpolnitev obveznosti za čas, ki se še ni iztekel (9. točka 50. člena ZIP oz 55. člena ZIZ). V teh primerih gre za dejstva, ki se nanašajo na samo terjatev, ki torej pomenijo njeno prenehanje ali jo odlagajo in ovirajo njeno izpolnitev. Le za takšne vrste dolžnikovih ugovorov je zakon predvidel napotitev na pravdo.

Tožena stranka sama krije stroške za odgovor na revizijo.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da ni dopustna izvršba, ki se vodi pri Okrajnem sodišču v Tolminu pod opr. št. I 341/96. Tako je razsodilo zato, ker je ugotovilo, da sta pravdni stranki 26.10.1995 sklenili posojilno pogodbo za tolarsko protivrednost zneska 39.600 nemških mark z odplačilom v 24 mesecih in 8 odstotnimi letnimi obrestmi. Za to terjatev je dal tožnik tudi zavarovanje z ustanovitvijo zastavne pravice na svoji nepremičnini po 251.c členu tedaj veljavnega Zakona o izvršilnem postopku (ZIP; Ur.l. SFRJ, št. 20/78 do 27/90). Ker pa je sodišče ugotovilo, da je toženec tožniku dejansko izročil samo 25.000 nemških mark, ki jih je tožnik vrnil z 8 odstotnimi obrestmi, je štelo, da pogodba in sodna poravnava nista pravi odraz volje pogodbenih strank in da je tožnik izpolnil svojo obveznost, zato je ugodilo tožbenemu zahtevku.

Sodišče druge stopnje je po pritožbi tožene stranke spremenilo izpodbijano sodbo, tako da je zavrnilo tožbeni zahtevek na nedopustnost izvršbe.

Proti sodbi pritožbenega sodišča je tožnik pravočasno vložil revizijo. V njej navaja člene novega Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. RS, št. 26/99), opisno pa uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb procesnega zakona in zmotne uporabe materialnega prava. Relativno bistveno kršitev določb procesnega prava vidi v tem, da pritožbeno sodišče ni upoštevalo razlogov za delno ničnost pogodbe, čeprav bi moralo to storiti po uradni dolžnosti. Navaja, da ga je izvršilno sodišče napotilo na pravdo in da je dokazal, da upnik v izvršilnem postopku (oz. toženec v pravdi) zahteva plačilo denarne protivrednosti 39.600 nemških mark, v kateri so skrite oderuške obresti oz. nagrada, kot jo imenuje toženec. Zato meni, da toženec ni upravičen do zahtevanega plačila na podlagi ničnega oziroma neobstoječega pravnega posla (pogodbe in sporazuma, ki ga je sestavilo sodišče), saj bi moralo sodišče upoštevati ničnost po uradni dolžnosti. Po njegovem ni potrebe, da bi v pravdi posebej uveljavljal zahtevek za ugotovitev delne ničnosti, temveč zadoščajo ugovori, ki jih je navajal med pravdo. Zmotno uporabo materialnega prava pa vidi v mnenju pritožbenega sodišča, češ da prvo sodišče ne bi smelo presojati veljavnosti izvršilnega naslova. Trdi, da je treba ničnost upoštevati po uradni dolžnosti in da je tožnik v tožbi opozoril, da gre za oderuške obresti. Zato pritožbenemu sodišču očita, da preozko tolmači 54. člen ZIP in ga prestrogo loči od zahtevka za izpodbijanje izvršilnega naslova. Očita mu tudi zmotno uporabo 50. člena ZIP in tistih določb Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur.l. SFRJ, št. 29/78 do 57/89), ki se nanašajo na ničnost. Po tožnikovem mnenju v primeru ničnosti zadošča zahtevek za nedopustnost izvršbe in ni treba še zahtevka na razveljavitev, spremembo ali odpravo izvršilnega naslova. Priznava sicer, da ima sporazum z dne 8.11.1995 moč sodne poravnave, toda v njem se skrivajo razlogi za delno ničnost in sodišče takega razpolaganja ne bi priznalo, če bi vedelo, da gre za dogovor v zvezi z nezakonitimi oderuškimi obrestmi. Na koncu tožnik predlaga spremembo sodbe pritožbenega sodišča in ugoditev tožbenemu zahtevku, podrejeno pa razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču druge stopnje v novo odločanje.

Po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP 1977, Ur. l. SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in RS, št. 55/92) je bila revizija vročena tožencu, ki je nanjo odgovoril. Poudarja, da sta pogodbeni stranki pred sodnikom podpisali sporazum, v katerem sta navedli, da znaša upnikova terjatev 39.600 nemških mark in da so bile dogovorjene 8 odstotne obresti ter način vračanja zneska iz posojilne pogodbe. Zato ne vidi nobene kršitve procesnega prava, pa tudi materialno pravo je bilo pravilno uporabljeno. Nihče ni izpodbijal ali zahteval spremembe ali odprave izvršilnega naslova, sicer pa so tudi pretekli za to predpisani roki. Trdi, da pravni posel ni ničen, saj se je tožnik zavedal posla, ki ga je sklenil in ga je tudi izvrševal, dokler ni nenadoma nehal plačevati obrokov in se sklicevati na neke pravne nasvete. Zato predlaga zavrnitev revizije.

Revizija je bila vročena tudi Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Ker pravdni stranki navajata pravila novega ZPP, je treba pojasniti, da je revizijsko sodišče odločalo po pravilih ZPP 1977. Razlog za to je v določilu prvega odstavka 498. člena novega ZPP, po katerem je treba nadaljevati postopek po prejšnjih pravilih, če je bila pred uveljavitvijo ZPP na prvi stopnji izdana sodba, s katero se je končal postopek pred sodiščem prve stopnje.

Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da je toženec kot upnik v izvršilnem postopku pri Okrajnem sodišču v Tolminu predlagal izvršbo zaradi plačila neplačanega dolga. Kot izvršilni naslov je navedel sklep Okrajnega sodišča v Tolminu, opr. št. R 215/95 z dne 8.11.1995 o vknjižbi zavarovane terjatve v zemljiški knjigi, ki ga je sodišče izdalo na podlagi sporazuma strank. Tega je ugotovilo na posebnem naroku, ki ga je opravilo po 251.c členu tedaj veljavnega ZIP, na katerem je na zapisnik ugotovilo sporazum strank o obstoju terjatve in času njene dospelosti ter njuno soglasje, da se terjatev zavaruje z vknjižbo zastavne pravice v zemljiški knjigi. Po drugem odstavku navedenega člena ima podpisani zapisnik o sporazumu strank moč sodne poravnave, kar pomeni, da ima učinek pravnomočnosti in izvršljivosti. Na vsebino pravnomočne sodne odločbe so vezane stranke in sodišče, pa tudi drugi organi, zato velja tisto, kar je v njej zapisano. Izpodbijati jo je mogoče samo s pravnimi sredstvi, ki so določena v zakonu, in ne z raznimi ugovori. Sodna poravnava, ki ima poleg navedenih procesnih učinkov tudi značaj pogodbe, se je včasih izpodbijala s posebno tožbo, po novem ZPP pa je za to predvideno posebno izredno pravno sredstvo.

Zato revizija nima prav, ko trdi, da bi moralo višje sodišče po uradni dolžnosti upoštevati tožnikov ugovor ničnosti zaradi oderuških obresti. Če bi hotel tožnik izpodbijati izvršilni naslov, bi moral vložiti posebno tožbo. Z opozicijsko tožbo pa lahko izpodbija dovoljenost izvršbe in ne obstoj same terjatve, ki je pravnomočno ugotovljena v izvršilnem naslovu. S tožbo, ki jo je tožnik kot dolžnik vložil potem, ko ga je sodišče po 54. členu ZIP napotilo na pravdo, lahko ugovarja samo to, da je v izvršilnem naslovu zapisana terjatev prenehala na podlagi dejstva, ki je nastopilo po izvršljivosti sodne odločbe oziroma sodne poravnave kot izvršilnega naslova (8. točka 50. člena tedaj veljavnega ZIP oz. 55. člena sedaj veljavnega Zakona o izvršbi in zavarovanju, ZIZ, Ur.l. RS, št. 51/98) ali da je zastarala (11. točka 50. člena ZIP oz 55. člena ZIZ) ali da je upnik odložil izpolnitev obveznosti za čas, ki se še ni iztekel (9. točka 50. člena ZIP oz 55. člena ZIZ). V teh primerih gre za dejstva, ki se nanašajo na samo terjatev, ki torej pomenijo njeno prenehanje ali jo odlagajo in ovirajo njeno izpolnitev. Le za takšne vrte dolžnikovih ugovorov je zakon predvidel napotitev na pravdo.

Tako se izkaže, da odločitev sodišča o nedopustnosti izvršbe ni v ničemer povezana z zahtevkom za ugotovitev ničnosti izvršilnega naslova in da je pritožbeno sodišče pravilno zapisalo, da prvo sodišče ni bilo upravičeno brez ustreznega tožbenega zahtevka presojati vsebine sodne poravnave. Ker je torej sodišče druge stopnje pravilno uporabilo materialno pravo in ker tudi niso podane očitane kršitve določb procesnega prava, niso podani revizijski razlogi in ne razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato je sodišče je po 393. členu ZPP zavrnilo revizijo kot neutemeljeno. Po prvem odstavku 166. člena je v zvezi s prvim in drugim odstavkom 154. člena ZPP 1977 zavrnilo tudi predlog za povrnitev stroškov revizije. Stroški v zvezi z odgovorom na revizijo pa niso bili potrebni, ker v njem ni pojasnjeno nič novega in takega, kar bi vplivalo na odločitev sodišča, zato naj jih krije tožena stranka sama (155. člen ZPP 1977).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.