Sodba II Ips 124/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-06-14

neupravičena pridobitev - verzija - sekanje v tujem gozdu - pravila vračanja - obseg vrnitve - zamudne obresti

Okoliščina, da je bil toženec ob poseku lesa morebiti v dobri veri, še ne pomeni, da ga ne zadene povračilna obveznost zaradi kasnejše ugotovitve, da je sekal na tujem.

Sodišče prve stopnje je tožencu naložilo, da mora tožniku plačati znesek 249.519,60 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 08.10.1998 dalje do plačila, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Pritožbo toženca je sodišče druge stopnje zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Toženec vlaga revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in predlaga razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje in vrnitev zadeve temu sodišču v novo sojenje, ali pa razveljavitev sodb sodišča prve in druge stopnje ter vrnitev zadeve v sojenje sodišču prve stopnje. Sklicuje se na dejanske ugotovitve, po katerih je toženec v avgustu 1988 sekal drevesa v tožnikovem gozdu v prepričanju, da seka v svojem gozdu in da mu je pred tem logar na terenu pokazal mejo in tudi označil drevesa za posek. Dokončno je bilo vprašanje meje rešeno v nepravdnem postopku v letu 1996 z zapisom sodne poravnave. Vendar pa je glede na poravnavo nejasno, koliko dreves je toženec v resnici posekal na zemljišču, ki je last tožnika. Pravna podlaga tožbenega zahtevka je vezana na dejansko podlago. V tem obsegu je tožeča stranka ves čas zatrjevala odškodninsko odgovornost toženca. Sodišče prve stopnje je sicer toženca razbremenilo odškodninske odgovornosti, podlago za delno ugoditev tožbenemu zahtevku pa je našlo v določbi 219. člena ZOR. S tem je bil za toženca ustvarjen težji položaj.

Sodišče druge stopnje pa je tudi to pravno podlago spremenilo in ugotovilo, da toženčeva obveznost plačila vrednosti posekanega lesa temelji na določbi 210. člena ZOR. Vendar pa ni mogoče uporabiti pravil o neupravičeni obogatitvi, če je prišlo do premika premoženja na pravni podlagi (v tem primeru torej gozdarjevi označitvi dreves in odobritvi poseka). Odškodninska pravila so izigrana. Končno pa bi ne bilo mogoče spregledati določb 214. člena ZOR o časovni komponenti obsega vračila. Ker je toženec sekal v dobri veri, bi tožniku prisojena izgubljena korist morala biti ocenjena po kriterijih ob izdaji sodbe dne 26.05.1999.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP, Zakona o pravdnem postopku - 1977).

Revizijski razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka je v reviziji sicer posebej omenjen, vendar ni obrazložen. Iz vsebine obrazložitve revizije bi sicer bilo mogoče sklepati, da navedeno kršitev revizija najde v sklicevanju na skico geometra, ki je sestavni del sodne poravnave iz leta 1996, sklenjene v nepravdnem postopku, in iz katere naj bi ne bilo razvidno, kje je toženec posekal "tistih 19 dreves, ki so podlaga za sodno odločitev", vendar pa gre v tem obsegu za izpodbijanje dejanskih ugotovitev, sprejetih na prvi stopnji in potrjenih z izpodbijano sodbo. Razlogi, ki se nanašajo na ugotovitev, da je toženec v tožnikovem gozdu posekal 19 dreves, temelje na sprejeti dokazni oceni, ki jo je mogoče ustrezno preizkusiti. Toženec torej z uveljavljanjem revizijskega razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (verjetno iz določbe 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP) vsebinsko uveljavlja nestrinjanje z dejanskimi ugotovitvami, kar pa na revizijski stopnji ni dopustno (tretji odstavek 385. člena ZPP).

V izpodbijani sodbi pa je pravilno uporabljeno tudi materialno pravo. Trditve o "izigravanju odškodninskih pravil, kar ustvarja težji položaj za toženca", s katerimi skuša toženec revizijsko izpodbiti pravno podlago, ki jo izpodbijana sodba najde v določbi 210. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR), niso utemeljene. Pritožbeno sodišče mora po določbi drugega odstavka 365. člena ZPP na pravilno uporabo materialnega prava paziti po uradni dolžnosti. Že sodišče prve stopnje v toženčevem ravnanju ni našlo podlage za ugotovitev odškodninske odgovornosti zaradi poseka lesa na tujem svetu. Vendar pa ob izostanku razlogov za utemeljevanje odškodninske odgovornosti (154. člen ZOR) ni mogoče sprejeti revizijske teze, da bi zato odpadla tudi toženčeva povračilna odgovornost. Uporaba pravil o neupravičeni pridobitvi (drugi odstavek 210. člena ZOR), ki je temelj odločitve izpodbijane sodbe, ni v nasprotju s trditveno podlago, ki jo je tožnik ponudil v oporo svojemu zahtevku. Sodišče druge stopnje ima prav, ko sklepa, da tožnikove trditve o toženčevem poseku tožnikovih dreves in o toženčevi prilastitvi tega lesa vsebujejo vse elemente prehoda tožnikovega premoženja v premoženje toženca brez podlage v pogodbi ali v zakonu. Okoliščina, da je bil toženec ob poseku lesa morebiti v dobri veri, še ne pomeni, da ga ne zadene povračilna obveznost zaradi kasnejše ugotovitve, da je sekal na tujem. S tem v zvezi se revizijsko sodišče strinja z razlogi izpodbijane sodbe, da posek dreves v gozdu ne omogoča uporabe 38. člena Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, ki se nanaša na dobrovernega posestnika stvari, ki je obiral plodove.

Izgubljena tožnikova korist je denarno ocenjena na podlagi strokovne cenitve, ki je bila opravljena dne 08.10.1998. Po določbi 214. člena ZOR je treba plačati zamudne obresti od pridobljene koristi od dneva vložitve zahtevka, če je bil pridobitelj pošten. Slednje pomeni, da ni v škodo toženca odločitev izpodbijane sodbe, po kateri mora zamudne obresti od pridobljene koristi plačati od 08.10.1998 dalje, ko je njena višina bila ugotovljena.

Zavrnitev revizije temelji na določbi 393. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.