Sodba II Ips 351/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-02-06

povrnitev negmotne škode - vožnja pod vplivom alkohola - sopotnik vinjenega voznika - deljena krivda - denarna odškodnina - duševne bolečine zaradi skaženosti

Tožnik je vedel, da je K. pil alkoholno pijačo, poleg tega je vedel, da je K. mlad in neizkušen voznik. V takih okoliščinah je prisedel v avto in se vozil z njim. S tem je pristal na tveganje, ki izhaja iz te vožnje. Glede na to je pravno pravilno stališče, da odpade nanj del krivde za škodo, ki je nastala zaradi take vožnje. Pravilna je tudi ugotovitev, da znaša tožnikov del krivde 20 odstotkov.

Reviziji se delno ugodi in se sodba sodišča druge stopnje delno spremeni, tako da se pritožbi tožeče stranke delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni in se glasi:

"1. Tožena stranka - zavarovalnica mora plačati tožniku O. G., znesek 5.800.000 SIT in mu povrniti pravdne stroške v znesku 590.844 SIT, oboje z zamudnimi obrestmi po zakonski obrestni meri od 2.2.2000 dalje do plačila, v 15 dneh, da ne bo izvršbe.

Tožena stranka mora povrniti tožniku 89.250 SIT stroškov pritožbenega postopka z zamudnimi obrestmi po zakonski obrestni meri od 1.2.2001 dalje do plačila, v 15 dneh.

Tožena stranka mora povrniti tožniku 107.100 SIT stroškov revizijskega postopka z zamudnimi obrestmi po zakonski obrestni meri od 6.2.2002 dalje do plačila, v 15 dneh.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožniku 5.400.000 SIT in mu povrniti pravdne stroške v znesku 590.843,78 SIT z zamudnimi obrestmi. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo. Ugotovilo je, da se je tožnik poškodoval kot sopotnik v prometni nesreči dne 2.11.1996. Nesrečo je povzročil G. K., ki je vozil pod vplivom alkohola. Tožnik, ki je prisedel k njemu, je to vedel. S tem je pristal na tveganje, ki ga predstavlja vožnja vinjenega voznika in je zato sam dvajsetodstotno odgovoren za svojo škodo. V nesreči si je tožnik zlomil levo koželjnico v zapestju z izpahom zapestnih kosti, izpahnil levi kolk, zlomil sklepno ponvico in odkrhnil glavico leve stegnenice ter se ranil na jeziku, spodnji ustnici, levi zgornji veki in čelu. Prestal je hude in dolgotrajne bolečine ter številne nevšečnosti med zdravljenjem in sicer oskrbo ran in dve operaciji v splošni anesteziji, hospitalizacijo, imobilizacijo in fizikalno terapijo. Za pretrpljene in bodoče telesne bolečine mu je prisodilo 2.700.000 SIT. Tožnik ima zdaj deformirano levo zapestje, ki je slabo gibljivo in oslabljeno. Zaradi poškodbe kolka ni sposoben za daljšo hojo in za šport. Ukvarjal se je z rokometom in borilnimi športi. Težave ima tudi zaradi poškodbe jezika. Tožnik je invalid III. kategorije in je sposoben le za lažje telesno delo. Za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti mu je sodišče določilo odškodnino v znesku 3.500.000 SIT. Odškodnino za strah je določilo v znesku 550.000 SIT, zahtevek za duševne bolečine zaradi skaženosti pa je zavrnilo. Odškodnino v skupnem znesku 6.750.000 SIT je zmanjšalo za dvajset odstotkov, kolikor znaša njegova sokrivda, in mu prisodilo 5.400.000 SIT.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo. Sodbo izpodbija v zavrnilnem delu za znesek 4.800.000 SIT. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče spremeni izpodbijano sodbo in mu dosodi višjo odškodnino. Izpodbija ugotovitev o sokrivdi in meni, da ni dokazano, da je videl G. K.

spiti več kot 0,8 litra piva. Iz tega pa ni mogel sklepati na njegovo alkoholiziranost. Iz kazenske sodbe ne izhaja, da je do nesreče prišlo zaradi alkoholiziranosti K.. Dokazno breme za ugotavljanje sokrivde je na toženi stranki, ta pa ni dokazala o tem ničesar. Zato tožena stranka v celoti odgovarja za tožnikovo škodo. Glede višine odškodnine tožnik navaja, da je odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti prenizka. Tožnik je postal invalid III. kategorije. Ob nesreči je bil star šele 21 let. Napačno je zavrnjen zahtevek za duševne bolečine zaradi skaženosti.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (375. člen Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP).

Revizija je deloma utemeljena glede odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, v ostalem pa ne.

G. K. je bil s sodbo Okrajnega sodišča v Ljubljani opr. št. I K 225/97 z dne 20.4.1999 spoznan za krivega, da je s kršitvijo določil člena 45/1 in 164/2 Zakona o temeljih varnosti cestnega prometa povzročil nesrečo, v kateri je bil tožnik poškodovan. Vožnjo po vplivom alkohola prepoveduje 164. člen navedenega zakona. Iz izreka kazenske sodbe torej izhaja, da je bila vožnja pod vplivom alkohola eden od vzrokov za nesrečo. Na pravnomočno kazensko obsodilno sodbo pa je glede obstoja kaznivega dejanja in kazenske odgovornosti pravdno sodišče vezano (14. člen ZPP). Opis kaznivega dejanja v obravnavanem primeru navaja tudi vožnjo pod vplivom alkohola in to kršitev šteje kot enega od vzrokov za posledice, med katerimi našteva tudi tožnikove poškodbe. To sodbo sta sodišči prve in druge stopnje pravilno upoštevali v skladu s 14. členom ZPP. Vzročna zveza med K. alkoholiziranostjo in nastalo škodo je na ta način pravilno ugotovljena. Okoliščino, ali je tožnik vedel, da je K. pod vplivom alkohola, je sodišče ugotavljalo z analizo izvedenih dokazov.

Ugotovilo je, da je tožnik sam videl K., da pije pivo, zaradi česar je vedel, da je pod vplivom alkohola. Gre za ugotavljanje dejanskega stanja, česar z revizijo ni mogoče izpodbijati (tretji odstavek 370. člena ZPP). V zvezi z revizijskimi navedbami, da je tožnik vedel samo to, da je K. popil 0,8 litra piva, je treba dodati, da ne gre za to, da bi tožnik vedel za vse, kar je K. tedaj popil in s tem za stopnjo njegove alkoholiziranosti. Vedel je, da je K. pil alkoholno pijačo, poleg tega je vedel, da je K. mlad in neizkušen voznik. V takih okoliščinah je prisedel v avto in se vozil z njim. S tem je pristal na tveganje, ki izhaja iz te vožnje. Glede na to je pravno pravilno stališče, da odpade nanj del krivde za škodo, ki je nastala zaradi take vožnje. Pravilna je tudi ugotovitev, da znaša tožnikov del krivde 20 odstotkov.

Kar zadeva višino prisojene odškodnine, je delno utemeljena tožnikova revizija glede odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Pri tem je treba upoštevati, da je močno zmanjšana tožnikova delovna sposobnost, da je tožnik invalid III. kategorije in da ga to stanje kot ročnega delavca trajno močno prizadene. Zato prisojena odškodnina iz tega naslova v znesku 3.500.000 SIT ni zadostna in jo je revizijsko sodišče zvišalo na 4.000.000 SIT, kar pomeni z upoštevanjem tožnikove sokrivde zvišanje odškodnine za 400.000 SIT. Revizijsko sodišče je spremenilo sodbi prve in druge stopnje na podlagi prvega odstavka 380. člena ZPP.

Glede odškodnine za ostale oblike nepremoženjske škode pa revizija ni utemeljena. Tožnik v reviziji posebej poudarja duševne bolečine zaradi skaženosti. Vendar ugotovitve sodišča prve stopnje, ki temeljijo na izvedenskem mnenju in neposrednem zaznavanju sodnika, ne dajejo podlage za prisojo denarne odškodnine za to zatrjevano škodo. Komaj vidne brazgotine, ki ne kazijo tožnikovega obraza, objektivno ne predstavljajo razloga za duševne bolečine take intenzivnosti, da bi bilo mogoče po merilih iz 200. člena Zakona o obligacijskih razmerjih zanje določiti denarno odškodnino. Pri odškodnini za pretrpljene in bodoče telesne bolečine in za strah pa so bile pravilno upoštevane vse okoliščine, ki so pomembne za določitev denarne odškodnine za ti dve obliki nepremoženjske škode. Revizija ne navaja razlogov glede odškodnine za ti dve obliki nepremoženjske škode. Zato je revizijsko sodišče v skladu s 371. členom ZPP uradoma preizkusilo odločitev obeh sodišč in ugotovilo, da so bila glede na ugotovljene okoliščine pravilno upoštevana merila po 200. in 203. členu ZOR in da je odškodnina določena v skladu s sodno prakso v primerljivih zadevah. Zato je v tem delu revizijo zavrnilo (378. člen ZPP).

Sprememba sodbe ni vplivala na odmero prvostopenjskih stroškov, ker je prisojena odškodnina v istem tarifnem razredu odvetniške in taksne tarife kot na prvi stopnji prisojeni znesek. Pritožbeni in revizijski stroški pa so priznani po uspehu na teh stopnjah sojenja in obsegajo odvetniško nagrado za sestavo pritožbe in revizije ter davek na dodano vrednost (drugi odstavek 165. člena in drugi odstavek 154. člena ZPP).

ZOR člen 192, 200, 203. ZTVCP člen 45, 45/1, 164, 164/2.ZPP člen 14.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.