Sodba VIII Ips 171/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-04-10

delovno razmerje pri delodajalcu - plače in drugi prejemki - sodni postopek - dokazi in izvajanje dokazov

Sodišče prve stopnje je upoštevalo, da je tudi tožena stranka, ki izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika, dolžna navesti dejstva in predlagati izvedbo dokazov za svoje navedbe (219. člen ZPP/77).

Tožena stranka ni navedla in dokazala, kakšne zneske iz naslova plače so tožniki prejeli, prav tako pa ni navajala in dokazovala, kako so na izplačevanje plač vplivale zakonske omejitve pri izplačevanju plač. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče v dokaznem postopku uporabilo njemu dostopne dokaze, ter razsodilo o zahtevkih tožnikov (8. člen ZPP/77).

Sodišče prve stopnje je prisodilo del terjatev tožnikov na temelju ugotovitve, da je tožena stranka od 1.4.1991 do 7.1.1994 tožnikom izplačevala nižje zneske plač oziroma da v delu omenjenega obdobja tožnikom sploh ni izplačevala plač kot bi jih morala po Splošni kolektivni pogodbi za gospodarstvo in Kolektivni pogodbi dejavnosti. Tožnikom je izplačala le del zneska regresa za letni dopust za leto 1993. Sodišče je zavrnilo ugovor tožene stranke, da tožniki v postopku niso predložili ustreznih izračunov o neizplačanih oziroma premalo izplačanih plačah, ker je toženo stranko posebej pozvalo, da naj svoje ugovore obrazloži in utemelji s predložitvijo potrebnih podatkov, s katerimi razpolaga, tožena stranka pa tega ni storila. Svojo odločitev je sodišče oprlo na izpovedi prič in druge dokaze.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se je pritožila tožena stranka.

Navajala je, da so bili delavci v obravnavanem obdobju upravičeni le do zajamčenih plač, izračuni terjatev tožnikov pa so bili napačni tudi iz drugih razlogov. Sodišče druge stopnje je pritožbi delno ugodilo tako, da je sodbo sodišča prve stopnje glede ugoditve zahtevku tožnika F. T. za ugotovitev obstoja terjatev in stroškov postopka razvejavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V preostalem delu je pritožbo tožene stranke zavrnilo. Presodilo je, da niso utemeljene njene navedbe, da so bili tožniki do poteka rokov za poravnavo terjatev iz prisilne poravnave v letu 1990 upravičeni le do zajamčene plače. Ugotovilo je, da tožena stranka le splošno ugovarja izračunom terjatev tožnikov, ki so bile ugotovljene in tožnikom priznane v postopku. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo tako terjatve tožnikov zaradi neizplačanih plač kot tudi regres za letni dopust.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (1. točka 370. člena ZPP/99 v zvezi s 14. točko 339. člena ZPP/99) ter zmotne uporabe materialnega prava, to je, zaradi kršitev določil Splošne kolektivne pogodbe za gospodarstvo (Uradni list RS, št.

31/90) ter Kolektivne pogodbe za črno in barvasto metalurgijo in livarne ter kovinsko in elektroindustrijo Slovenije (Uradni list RS, št. 13/93 in 17/93), kot tudi predpisov o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji. Navaja, da sta sodišči druge in prve stopnje odločili o zahtevkih tožnikov ob upoštevanju izračunov prikrajšanj pri plači, ki jih ni mogoče preizkusiti, saj tožniki niso navedli, kakšne plače so prejeli in koliko bi morali prejeti po omenjenih kolektivnih pogodbah. Za obdobje, ko plač niso prejeli, niso bila upoštevana veljavna izhodišča za posamezne tarifne razrede. Napačen je obračun dodatka za delovno dobo. Obračun plač za obdobje od 1.6.1991 do 31.8.1993 se ne da preizkusiti. Upoštevana ni prisilna poravnava iz leta 1990. Sodišče ni upoštevalo predpisov o obračunavanju in izplačevanju plač in ni preverilo ali je tožena stranka lahko izplačevala plače do izhodiščnih plač. Nekaterim tožnikom so bili prisojeni večji zneski kot so jih uveljavljali, na kar je tožena stranka opozorila že v pritožbi. Tožniki so svoje terjatve spreminjali, ker sami ne vedo, kaj, če jim sploh kaj gre. Za podlago tožbenih zahtevkov je tožeča stranka uporabila izračune, izdelane za potrebe lastninskega preoblikovanja podjetja, torej niso bile pri izračunih upoštevane omejitve plač po tedanjih predpisih. Sodišče ni obrazložilo, zakaj je del tožnikovih terjatev zavrnilo, zato sodb sodišča druge stopnje in prve stopnje ni mogoče preizkusiti. Kršeni so bili predpisi o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, saj delovno sodišče ni pristojno odločati o načinu poplačila terjatev, ker je za to pristojno sodišče splošne pristojnosti. Nad toženo stranko se je uvedel in končal postopek prisilne poravnave po predpisih o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji, zato gre delavcem plača v višini zajamčenega osebnega dohodka za obdobje do leta 1993, ko je bila prisilna poravnava končana. Regres za leto 1993 so tožniki prejeli v višini 25.000,00 SIT od bruto zneska 68.126,00 SIT, kolikor je bila junija 1993 povprečna bruto plača na zaposlenega v gospodarstvu. Napačno je bilo odločeno tudi o stroških postopka.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94 - v nadaljevanju: ZPP) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Sodišče je v skladu s 1. odstavkom 498. člena ZPP/99 revidentove navedbe določil ZPP/99 obravnavalo kot ustrezne navedbe določil ZPP, ker se je v tej zadevi postopek končal pred uveljavitvijo ZPP/99.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Te kršitve pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče ni ugotovilo. Revizijsko sodišče pazi po uradni dolžnosti tudi na pravilno uporabo materialnega prava (386. člen ZPP).

Niso utemeljene revizijske navedbe, da sodbe sodišča druge stopnje ni mogoče preizkusiti in da so s tem kršena določila 13. točke 2.

odstavka 354. člena ZPP. Pritožbeno sodišče je utemeljeno potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter zavrnilo pritožbene navedbe, da dejansko stanje ni bilo popolno ugotovljeno, ter da izračuna pripadajočih zneskov plač tožnikov ni mogoče preveriti. Pritožbeno sodišče je glede zneskov, do katerih so upravičeni tožniki, ustrezno obrazložilo, da je sodišče prve stopnje te zneske pravilno ugotovilo. Pojasnilo je, zakaj je štelo navedbe tožnikov kot dokazane in zakaj pri tem ni upoštevalo ugovorov tožene stranke, ki v postopku ni navajala in dokazovala, katere zneske so tožniki prejeli in na katerih pravnih podlagah so prejeli te zneske. Pri tem je upoštevalo, da je tudi tožena stranka v postopku, ki izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika, dolžna navesti dejstva in predlagati izvedbo dokazov za svoje navedbe (219. člen ZPP). Tožena stranka ni navedla in dokazala, kakšne zneske iz naslova plače so tožniki prejeli, prav tako pa ni navajala in dokazovala, kako so na izplačevanje plač vplivale zakonske omejitve pri izplačevanju plač. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče v dokaznem postopku uporabilo njemu dostopne dokaze, ter razsodilo o zahtevkih tožnikov (8. člen ZPP). Tožena stranka tudi v reviziji ugovarja, da tožnikom priznani zneski iz naslova plače in regresa niso bili pravilno izračunani, kar je izpodbijanje ugotovljenega dejanskega stanja, ki po določilih 3. odstavka 385. člena ZPP ni dopustno.

Revizijske navedbe, da sta sodbi sodišč druge in prve stopnje nezakoniti zaradi zmotne uporabe omejitvenih pravil stečajne zakonodaje, niso utemeljene. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je bila na podlagi teh pravil leta 1990 med upniki tožene stranke sklenjena prisilna poravnava, zato so lahko omenjena omejitvena določila vplivala le na priznanje tistih terjatev tožnikov, ki so dospele do uvedbe prisilne poravnave, ne pa tudi tistih, katere uveljavljajo tožniki, in ki so dospele kasneje. Za te so veljali splošni predpisi o plačah. Prav tako niso utemeljene revizijske navedbe, da v sodbi sodišča prve stopnje ni bilo obrazloženo, zakaj je bil del zahtevka tožnikov zavrnjen. Sodišče prve stopnje in sodišče druge stopnje sta obrazložili, da je bil zavrnjen tisti del tožbenih zahtevkov tožnikov, s katerimi so zahtevali ugotovitev terjatev iz naslova plač v večjem obsegu, kot pa so te terjatve prijavili v stečajnem postopku.

Tudi v delu, v katerem tožena stranka izpodbija sodbo sodišč druge stopnje in prve stopnje zaradi prekoračitve pristojnosti za sojenje, revizija ni utemeljena. Po določilih 2. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94) so delovna sodišča pristojna, da v individualnih delovnih sporih ugotavljajo obstoj terjatev iz delovnega razmerja. Ugotovitev narave terjatve kot prednostne ali kot navadne po predpisih o stečaju, prisilni poravnavi in likvidaciji, ni odločanje o načinu poplačila terjatev za kar so po določilih 101. člena Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94, 45/95) pristojna okrožna sodišča, torej sodišča splošne pristojnosti. Sodišče prve stopnje s tem, ko je pri ugotavljanju višine terjatev tožnikov obrazložilo tudi, katere terjatve štejejo po predpisih o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji kot prednostne in katere ne, ni poseglo v pristojnost sodišč splošne pristojnosti.

Revident navaja, da je tožnikom regres za letni dopust obračunal v neto znesku od povprečne bruto plače v mesecu juniju 1993. Splošna kolektivna pogodba za gospodarstvo ne določa, da se delavcem prizna regres v obsegu 60 % od neto zneska plače, niti ne določa, da se regres obračuna kot neto znesek od ugotovljenega bruto zneska.

Kolektivna pogodba določa, da se regres izračuna ob upoštevanju povprečne bruto plače na zaposlenega v gospodarstvu v juniju 1993, kar sta sodišči pravilno upoštevali, ko sta tožnikom priznali prisojene zneske.

Stroški postopka so stranska terjatev, zato v revizijskem postopku o njih ni mogoče odločati. Po določbi petega odstavka 129. člena ZPP, se odločba o stroških v sodbi šteje za sklep. Po določbi prvega odstavka 400. člena ZPP stranke lahko vložijo revizijo le zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek končan. Izrek o stroških ni sklep, s katerim bi bil postopek končan, zato ga ni mogoče izpodbijati z revizijo.

Revizijsko sodišče ni ugotovilo, da bi sodišče druge stopnje bistveno kršilo določila ZPP ali da bi zmotno uporabilo materialno pravo, zato je revizijo na temelju določil 393. člena ZPP zavrnilo.

Določbe ZPP je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) kot predpise Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.