Sklep II Ips 12/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-04-17

DEDNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO - DRUŽINSKO PRAVO

absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka - nedovoljena razpolaganja strank - pravnomočnost - dovoljenost zahteve za varstvo zakonitosti - dedni dogovor - popravni sklep - izrek sodbe - izpodbijanje dednega dogovora - varstvo pravic oseb, ki jih zastopa skrbnik v zapuščinskem postopku - odobritev sporazuma o delitvi dediščine s strani CSD - pomanjkljivosti, zaradi katerih preizkus sodbe ni mogoč

Sporazum o delitvi dediščine, naveden v sklepu o dedovanju, je mogoče izpodbijati tako s tožbo kakor tudi izrednimi pravnimi sredstvi.

Sklep o popravi sklepa je tako oblikovno kakor tudi vsebinsko tako povezan s slednjim, da tvorita celoto. Zato popravni sklep ne more postati pravnomočen neodvisno od sklepa, ki se popravlja.

Center za socialno delo mora izrecno odobriti sporazum o delitvi dediščine, ki ga sklene skrbnik, in zako ne zadošča, da sodišče censtru samo vroči sklep o dedovanju.

Zapuščinsko sodišče mora posebej paziti na pravice oseb, ki zaradi mladoletnosti, duševne bolezni ali drugih okoliščin niso sposobne skrbeti za svoje zadeve in to tudi takrat, ko jih zastopa skrbnik.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, sklep sodišča druge stopnje in sklepa sodišč prve stopnje se razveljavijo in vrne zadeva sodišču prve stopnje v novo odločanje.

V zapuščinski zadevi po pokojnem A. R. je sodišče prve stopnje izdalo sklep o dedovanju, v katerem je pod I. ugotovilo, da spadajo v zapuščino nepremičnini vl. št. 624 in 742 k.o... do polovice, nepremičnina vl. št. 439 k.o..., stanovanje, certifikat, prihranki in osebno vozilo; pod II. razglasilo za dediča zapustnikovo izvenzakonsko partnerico M. K. (dedinjo) in zapustnikovega sina R. R. (dediča); pod III. odredilo zemljiškoknjižne vpise in drugo v zvezi z ostalim premoženjem. S popravnim sklepom je dopolnilo ta sklep pod II. s sporazumom o delitvi dediščine, sklenjenim na zapuščinski obravnavi med dedinjo in dedičevim skrbnikom za poseben primer odvetnikom V. D.

Sodišče druge stopnje je zavrglo pritožbo dedičeve tete L. M. kot nedovoljeno, ker je predložila pooblastilo dedičeve matere M. G. in pooblastilo dediča, vendar obe le v fotokopiji, zaradi česar sta po 97. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP 1977)

neveljavni. Pritožbo, ki jo je vložila odvetnica A. M. Č. kot dedičeva pooblaščenka pa je zavrnilo. Zavzelo je stališče, da je mogoče dedni dogovor izpodbijati le s tožbo. Skrbnik za poseben primer sicer res ni imel odobritve Centra za socialno delo..., vendar pa je slednji dobil sklep o dedovanju in mu ni oporekal. Tako se šteje, da je Center za socialno delo naknadno odobril sklenitev dednega dogovora.

Državno tožilstvo Republike Slovenije je vložilo zahtevo za varstvo zakonitosti (v nadaljevanju zahteva) proti vsem trem sklepom. Navaja, da so predpostavke sklenitve dednega dogovora po tretjem odstavku 214. člena Zakona o dedovanju (v nadaljevanju ZD) tudi ugotovitev, kaj obsega zapuščina in kdo so dediči ter njihova razglasitev za dediče. Iz zapisnika z naroka z dne 04.03.1996 je razvidno, da sodišče ni ugotavljalo, kaj je predmet zapuščine, kdo so dediči in kolikšen del dediščine pripada vsakemu dediču, dedni dogovor pa je bil sklenjen, preden sta bila dedič in dedinja razglašena za dediča. Tudi v sklepu o dedovanju sodišče ni odločilo, kolikšen del dediščine pripada dedičema po zakonu. Sklepa zato ni mogoče preizkusiti, kar pomeni kršitev po 13. točki drugega odstavka 354. člena ZPP 1977. Pritožbeno sodišče bi moralo zaradi te pomanjkljivosti sklep o dedovanju razveljaviti, ne pa naložiti prvemu sodišču, naj s popravnim sklepom to pomanjkljivost odpravi. Poprava sklepa o dedovanju v nasprotju s 342. členom ZPP 1977 je vplivala na zakonitost sklepa o dedovanju in je zato podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po prvem odstavku 354. člena ZPP 1977.

Enaka kršitev je podana s tem, ko je sodišče potrdilo pravnomočnost popravnega sklepa, preden je bilo odločeno o pritožbi zoper sklep sam (333. člen ZPP 1977). Sklep sodišča druge stopnje ima pomanjkljivost, zaradi katere ga ni mogoče preizkusiti (13. točka drugega odstavka 354. člena ZPP 1977), saj popravnega sklepa sploh ne omenja v svoji odločbi. Ravnanje sodišča, ki je dovolilo sklenitev dednega dogovora za zapuščino večje vrednosti, ne da bi razpolaganje odobril center za socialno delo, pomeni bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 5. točki drugega odstavka 354. člena v zvezi s 3. členom ZPP 1977. Sodišče bi moralo poleg skrbnika D., ki je prekoračil obseg pooblastil po 186. členu Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (v nadaljevanju ZZZDR), povabiti na zapuščinsko obravnavo tudi dediča. Ker tega ni storilo, je storjena bistvena kršitev po 7. točki drugega odstavka 354. člena ZPP 1977. Upoštevaje uradno cenitev je dedič prejel manj kot dedinja, kot trajnemu invalidu pa mu pripada po 13. členu ZD celo večji delež. Prikrajšanje za takšen delež pomeni nemoralno ravnanje in sodišče bi moralo to upoštevati po uradni dolžnosti.

Dedinja v odgovoru na zahtevo meni, da pomeni sklenjen dedni dogovor poravnavo, ki jo je mogoče izpodbijati le v skladu z določilom 117. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR). Dedič je bil povabljen na zapuščinsko obravnavo preko postavljenega skrbnika, sklep o dedovanju pa je bil vročen centru za socialno delo. Sodišče na naroku za zapuščinsko obravnavo ni imelo na voljo cenitve, na katero se sklicuje zahteva, na tem naroku pa tudi ni bila podana zahteva po 13. členu ZD. Če je šlo za zastopanje, ki ni bilo v interesu dediča, gre za razmerje med dedičem in skrbnikom, ki se ureja v posebnem postopku. Zoper dopolnilni sklep z dne 02.12.1999, zoper katerega se ni nihče pritožil, ni mogoče vložiti zahteve, poleg tega pa je zahteva v tem delu prepozna. Sodišče je v sklepu o dedovanju ugotovilo obseg zapuščine in kdo so dediči. Zahtevo zoper dopolnilni sklep bi bilo treba zavreči, v ostalem pa jo zavrniti.

Predlog iz odgovora na zahtevo, naj se del te, ki se nanaša na popravni sklep z dne 02.12.1999, zavrže kot nedovoljen in prepozen, ni utemeljen. Zahteva za varstvo zakonitosti je izredno pravno sredstvo, ki ga lahko vloži Državno tožilstvo Republike Slovenije prav zoper pravnomočno sodno odločbo (prvi odstavek 401. člena ZPP 1977). Tako je njena pravnomočnost, tudi če pride do slednje zato, ker nobena izmed strank ne vloži pritožbe (tudi razlog iz 1. točke drugega odstavka 401. člena ZPP 1977), pogoj za dopustnost zahteve. Zahteva v obravnavanem delu tudi ni prepozna. Popravni sklep ni le oblikovno (drugi odstavek 342. člena v zvezi s 347. členom ZPP 1977) marveč je tudi vsebinsko tako povezan s popravljenim sklepom, da tvorita celoto. Popravni sklep ne more obstajati samostojno, torej ne oziraje se na usodo popravljenega sklepa. Če je, denimo, slednji razveljavljen v pritožbenem ali kakšnem drugem postopku, velja, da je razveljavljen tudi ta, pa čeprav v razveljavitveni odločbi to ni posebej navedeno. Pri popravi sodne odločbe ne gre za novo odločitev o stvari sami, marveč le za odpravo napak v imenih in številkah, drugih očitnih pisnih in računskih pomot, pomanjkljivosti glede oblike in neskladnosti prepisa sodbe z izvirnikom (prvi odstavek 342. člena ZPP 1977). Ker zahteva izpodbija sklep o dedovanju v celoti, pomeni, da izpodbija tudi njegov popravni sklep (pa čeprav ne bi bilo to izrecno navedeno), iz česar sledi, da teče rok zanjo od trenutka, ko velja to tudi za sam "nepopravljeni" sklep o dedovanju. Ta rok pa ni zamujen.

Nadalje se ni mogoče strinjati s stališčem iz odgovora na zahtevo, da je mogoče dedni dogovor kot sodno poravnavo izpodbijati le v skladu z določilom 117. člena ZOR, torej s tožbo, kar povzema odgovor iz pritožbene odločbe. Zahteva izpodbija sklep o dedovanju v celoti, tako tisti obvezni del, katerega obseg določa zakon (prvi in drugi odstavek 214. člena ZD), kakor tudi tisti del, v katerem je zajet sporazum o delitvi zapuščine. Takšen sporazum, ki je po svoji naravi sodna poravnava (321. člen ZPP 1977), je po pravni teoriji in po sodni praksi mogoče izpodbijati tako z izrednimi pravnimi sredstvi kakor tudi s tožbo (tudi novi ZPP z uvedbo instituta tožbe za razveljavitev sodne poravnave kot izrednega pravnega sredstva ni izključil zahteve za varstvo zakonitosti kot sredstva za izpodbijanje sodne poravnave - glej sklep VS RS opr. št. II Ips 425/2000 objavljen v Zbirki odločb civilnega oddelka VS RS 2000 str. 422 - 426). Sodna poravnava pomeni v bistvu pravnomočno končanje postopka, saj preprečuje, da bi se o isti stvari začela nova pravda (323. člen ZPP 1977). Sicer je res pogodba civilnega prava, vendar vsebuje tudi sodno odločitev, ker jo mora sodišče dovoliti, če ugotovi, da ne nasprotuje prisilnim predpisom in morali družbe (četrti odstavek 321. člena ZPP 1977). Tega sodnik ne stori s formalnim sklepom (kot na primer takrat, ko zavrne sklenitev sodne poravnave) marveč konkludentno s tem, da vnese poravnavo v zapisnik o naroku. Iz opisanih razlogov ima tako državno tožilstvo pravico z zahtevo izpodbijati sklenjeno sodno poravnavo zaradi kršitve določb tretjega odstavka 3. člena ZPP 1977.

Zakon določa kot obvezno sestavino sklepa o dedovanju tudi višino dednih deležev, kadar gre seveda za več dedičev (3. točka drugega odstavka 214. člena ZD). Smisel zapuščinske obravnave je namreč med drugim ugotoviti velikost dednega deleža (162. člen in prvi odstavek 207. člena ZD), ta ugotovitev pa mora biti zajeta v sklepu o dedovanju, ker ga sicer ni mogoče preizkusiti. Takšne ugotovitve v izreku (in tudi ne v obrazložitvi) izpodbijanega sklepa sodišča prve stopnje ni, zaradi česar, kot zatrjuje zahteva, ga ni mogoče preizkusiti. Gre torej za bistveno kršitev postopka absolutne narave po 13. točki drugega odstavka 354. člena ZPP 1977. Na to kršitev bi moralo paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 365. člena ZPP 1977), zaradi česar je tudi samo storilo to napako (1. točka prvega odstavka 385. člena ZPP 1977). Ne gre pa za takšno kršitev pritožbenega sodišča, kar zadeva njegov poziv prvostopenjskemu sodišču za odpravo pomanjkljivosti v izreku sodbe, saj takšen poziv ne more biti predmet zahteve. Z njo je namreč mogoče izpodbijati le pravnomočne odločbe (prvi odstavek 401. člena ZPP 1977). Pomoten je tudi očitek pritožbenemu sodišču, da ni nič povedalo o popravnem sklepu, saj je to storilo v tretjem odstavku obrazložitve svojega sklepa.

Že zaradi ugotovljene absolutne kršitve je bilo treba zahtevi ugoditi in sklep o dedovanju v obsegu, ki zajema obvezne sestavine, in s tem tudi drugostopenjski sklep v istem obsegu razveljaviti in vrniti zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Tako je bilo treba odločiti, tudi kar zadeva sklenjeni sporazum o delitvi dediščine (5. točka drugega odstavka 354. člena ZPP 1977). Njegovo sklenitev je sodišče dovolilo v nasprotju z določbo tretjega odstavka 3. člena ZPP 1977, ker je bilo razpolaganje dedičevega skrbnika v nasprotju s prisilnim predpisom in moralnim pravilom.

Sklenitev sporazuma o delitvi dediščine spada med dejanja skrbnika po 191. členu ZZZDR, za katere je obvezna odobritev centra za socialno delo. Te odobritve sodišče ni pridobilo. Pritožbeno sodišče je zmotno štelo, da je bila odobritev pridobljena naknadno, s tem da je bil centru za socialno delo vročen sklep o dedovanju, center pa mu ni "oporekal". Odobritev mora biti dana izrecno. Nadalje, sodišče mora v zapuščinskem postopku posebej skrbeti, da pridejo do svojih pravic osebe, ki zaradi mladoletnosti, duševne bolezni ali drugih okoliščin sploh niso sposobne, da bi same skrbele za svoje zadeve (166. člen ZD). Te dolžnosti sodišče ni odvezano niti takrat, ko ima takšna oseba skrbnika. Tudi v takšnih primerih mora paziti, da bo skrbnik ukrenil vse, da bi zastopani prišel do svojih pravic, ki mu gredo po zakonu, med drugim tudi na podlagi zakonske določbe o zmanjšanju deleža zapustnikovega zakonca (13. člen ZD) ter o popisu in cenitvi pokojnikovega premoženja (184. člen ZD). Ob dejstvu, da dedič ne bo mogel nikoli skrbeti zase v gmotnem pogledu, tako da bi pridobival dohodek, se ob naštetih opustitvah utemeljeno poraja moralni vidik sklenjenega sporazuma.

Zahtevi je bilo torej treba ugoditi v celoti in prav tako v celoti razveljaviti odločbe nižjih sodišč iz že opisanih razlogov. Zato ni bilo treba ugotavljati, ali so podane še druge kršitve, ki jih uveljavlja zahteva.

Ob novem odločanju bo moralo sodišče prve stopnje paziti, da bo postopek izvedlo korektno, da se ne bodo ponovile grajane nepravilnosti.

ZPP (1977) člen 3, 3/3, 321, 321/4, 333, 342, 342/1, 342/2, 347, 354, 354/2-5, 354/2-13, 365, 365/2, 385, 385/1-1, 401, 401/1, 401/2-1.ZD člen 13, 162, 166, 184, 207, 207/1, 214, 214/2-3, 214/3.ZZZDR člen 191.ZOR člen 117.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.