TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I Ips 7/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-01-12

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - zahteva vložena zoper sklep o prepovedi približanja določenemu kraju ali osebi

Glede na določbo 4. odstavka 420. člena ZKP zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zoper sklep o prepovedi približanja obtoženca določenemu kraju ali osebi po 195.a členu ZKP.

Zahteva zagovornikov obt. T.D. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

S sklepom Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 13.12.2000 je bil pripor, v katerem se je obt. T.D. nahajal od 17.7.2000 dalje, na podlagi 195.a člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) nadomeščen z ukrepom prepovedi približanja obtoženca oškodovani B.D., rojeni 22.10.1976, stanujoči v V.h., na razdaljo, manjšo od 100 metrov.

Višje sodišče v Ljubljani je s sklepom z dne 27.12.2000 pritožbo zagovornikov obt. T.D. zavrnilo kot neutemeljeno.

Zagovorniki obt. T.D. so dne 4.1.2001 priporočeno po pošti vložili zahtevo za varstvo zakonitosti zoper navedeni pravnomočni sklep, v katerem uvodoma navajajo, da "uveljavljajo kršitve kazenskega postopka, bistvene kršitve določb kazenskega postopka in kršitve kazenskega zakona." Predlagajo, da Vrhovno sodišče izpodbijano odločbo spremeni tako, da "odpravi pripor zaradi tega, ker ne obstaja priporni razlog ponovitvene nevarnosti in brez izreka ukrepa prepovedi približanja."

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po določilu 1. odstavka 420. člena ZKP se sme vložiti zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, šele po pravnomočno končanem kazenskem postopku. Ne glede na to določbo se sme po določilu 4. odstavka tega člena med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora. Kazenski postopek zoper obt. T.D. ni pravnomočno končan, obtoženec pa tudi ni več v priporu, saj je bil le-ta z izpodbijanim pravnomočnim sklepom nadomeščen z ukrepom prepovedi približanja obtoženca določenu kraju ali osebi po 195.a členu ZKP. Zoper tak sklep pa po povsem jasnem določilu 4. odstavka 420. člena ZKP ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti. Tudi iz določbe 4. odstavka 195.b člena ZKP, ki glede ukrepa iz 195.a člena ZKP napotuje na smiselno uporabo določb ZPK, ne izhaja, da bi bilo mogoče vložiti to izredno pravno sredstvo zoper odreditev (in podaljšanje) prepovedi približanja določenemu kraju ali osebi.

Zahteva za varstvo zakonitosti torej ni dovoljena. Zato jo je Vrhovno sodišče zavrglo kot nedovoljeno (2. odstavek 423. člena ZKP).

ZKP člen 195.a, 195.b, 195.b/4, 420, 420/1, 420/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 325/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-01-11

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - umik zahteve za varstvo zakonitosti

Ob analogni uporabi 390. člena ZKP se umaknjena zahteva za varstvo zakonitosti kot nedovoljena zavrže.

Zahteva zagovornika obdolženega M.M. za varstvo zakonitosti se zavrže.

Okrožno sodišče v Ljubljani je na podlagi 272. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) s sklepom z dne 22.11.2000 zoper obdolženega M.M. iz razloga po 3. točki 1. odstavka 201. člena ZKP podaljšalo pripor. Višje sodišče v Ljubljani je dne 30.11.2000 s sklepom pritožbo zagovornika tega obdolženca zavrnilo kot neutemeljeno.

Zoper ta pravnomočen sklep je dne 6.12.2000 zagovornik obdolženega M.M. na podlagi 4. odstavka 420. člena ZKP iz razloga po 3. točki 1. odstavka 420. člena v zvezi s 3. točko 1. odstavka 201. člena ZKP vložil zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije je predlagal, da izpodbijana sklepa sodišč prve in druge stopnje razveljavi ter pripor zoper obdolženega M.M. odpravi.

Vrhovna državna tožilka v mnenju z dne 13.12.2000, podanem na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP, Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevo obdolženčevega zagovornika za varstvo zakonitosti zavrne kot neutemeljeno.

Zagovornik obdolženega M.M. je dne 28.12.2000 zahtevo za varstvo zakonitosti umaknil.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

ZKP nima izrecnih določb, kako ravnati v primeru, če vložnik zahtevo za varstvo zakonitosti umakne, preden je bilo o njej odločeno. Po 2. odstavku 423. člena ZKP Vrhovno sodišče s sklepom zavrže zahtevo za varstvo zakonitosti, če je ta nedovoljena ali prepozna. Ta določba se pri tem sklicuje na procesne situacije, naštete v 2. odstavku 422. člena ZKP. Med temi pa taka, kot je nastala v obravnavani zadevi, ni navedena. Procesno gledano je povsem jasno, da zahteve za varstvo zakonitosti, ki jo je vložnik umaknil, ni mogoče meritorno obravnavati. V ZKP je analogen procesni položaj, do katerega pride po umiku pritožbe, v 390. členu urejen tako, da je predpisano, da se pritožba zavrže s sklepom kot nedovoljena, če se ugotovi, da je umaknjena. Vrhovno sodišče je zato s smiselno uporabo te določbe zahtevo zagovornika obsojenega M.M. za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 16/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-02-07

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - zahteva vložena zoper nepravnomočen sklep o podaljšanju pripora

Ker sklep o podaljšanju pripora, zoper katerega je bila vložena zahteva za varstvo zakonitosti, še ni postal pravnomočen, je sodišče zahtevo kot nedovoljeno zavrglo (4. odstavek 420. člena v zvezi z 2. odstavkom 423. člena ZKP).

Zahteva obt. V.P. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

S sklepom Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 21.12.2000 je bil zoper obt. V.P. podaljšan pripor iz pripornega razloga po 1. točki 1.

odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP).

Obt. V.P. je dne 22.12.2000 zoper sklep o podaljšanju pripora vložil pritožbo, istega dne pa je vložil tudi zahtevo za varstvo zakonitosti. Iz zahteve za varstvo zakonitosti ni bilo razvidno, zoper kateri sklep o podaljšanju pripora jo je obt. V.P. vložil. Zato je Okrožno sodišče v Mariboru v skladu z napotkom Vrhovnega sodišča z dne 23.1.2001 opravilo narok dne 24.1.2001, na katerem je obt. V.P. izjavil, da je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil zoper sklep Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 21.12.2000, s katerim mu je bil podaljšan pripor.

Po določilu 4. odstavka 420. člena ZKP se sme med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora.

Obt. V.P. pa je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep o podaljšanju pripora, ki tedaj še ni bil pravnomočen, saj je postal pravnomočen šele dne 9.1.2001, ko je Višje sodišče v Mariboru s sklepom pritožbo obt. V.P. zavrnilo kot neutemeljeno.

Zato je Vrhovno sodišče zahtevo obs. V.P. za varstvo zakonitosti z dne 22.12.2000, vloženo zoper nepravnomočni sklep o podaljšanju pripora, zavrglo kot nedovoljeno (2. odstavek 423. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 56/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-03-05

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - zahteva vložena zoper sklep o zavrnitvi predloga za odpravo pripora

Zoper sklep, s katerim je zavrnjen zagovornikov predlog za odpravo pripora, ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti.

Zahteva zagovornika obt. B.V. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Okrožno sodišče v Kopru je s pravnomočnim sklepom z dne 10.1.2001 zavrnilo predlog zagovornika obt. B.V. z dne 8.1.2001, da se zoper obtoženko odpravi pripor.

Zoper ta sklep je zagovornik obt. B.V. dne 16.1.2001 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri predlaga, da Vrhovno sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da pripor zoper obtoženko odpravi.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

V določilu 4. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je predpisano, da se ne glede na določbo prvega odstavka tega člena sme med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi pripora in podaljšanju pripora.

S sklepom, katerega zagovornik obt. B.V. izpodbija z zahtevo za varstvo zakonitosti, ni bilo odločeno o odreditvi oziroma o podaljšanju pripora, pač pa je bil zavrnjen predlog zagovornika obtoženke za odpravo pripora. Zoper tak sklep pa po povsem jasnem določilu 4. odstavka 420. člena ZKP ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti.

Vrhovno sodišče je zato zahtevo zagovornika obt. B.V. za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno (2. odstavek 422. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 308/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-04-12

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - zahteva vložena zoper sklep vrhovnega sodišča glede izredne omilitve kazni

Zahteva za varstvo zakonitosti zoper sklep, s katerim je Vrhovno sodišče RS po pravnomočno končanem kazenskem postopku odločilo o zahtevi za izredno omilitev kazni, ni dovoljena.

Zahteva zagovornika obs. F.G. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Obs. F.G. se oprosti povrnitve stroškov postopka iz 6. točke 2. odstavka 92. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), to je povprečnine, nastalih s tem izrednim pravnim sredstvom.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sklepom z dne 6.9.2000 zavrnilo zahtevo zagovornika obs. F.G. za izredno omilitev kazni iz pravnomočne sodbe Okrajnega sodišča V Murski Soboti z dne 12.5.1999 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru z dne 10.5.2000.

Zagovornik obs. F.G. je dne 16.11.2000 priporočeno po pošti vložil zoper navedeni sklep Vrhovnega sodišča zahtevo za varstvo zakonitosti, pri čemer navaja, da je bil kršen kazenski zakon na škodo obsojenca, ker so bila kršena predvsem določila 41. člena KZ. Predlaga, da se njegovi zahtevi ugodi.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

V določilu 1. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je povsem jasno določeno, da se sme zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, po pravnomočno končanem kazenskem postopku vložiti zahteva za varstvo zakonitosti iz razlogov, naštetih v 1., 2. in 3. točki 1. odstavka 420. člena ZKP. V tej kazenski zadevi je bil kazenski postopek pravnomočno končan dne 10.5.2000, ko je Višje sodišče v Mariboru s sodbo zavrnilo kot neutemeljeno tudi pritožbo zagovornika obs. F.G. Tako bi torej lahko obs. F.G., kateremu je bila sodba pritožbenega sodišča vročena dne 14.7.2000, ali pa njegov zagovornik v roku 3 mesecev od dneva, ko je bila pravnomočna sodba vročena obsojencu, vložila zahtevo za varstvo zakonitosti. Iz določila 1. odstavka 420. člena ZKP torej povsem jasno izhaja, da zahteva za varstvo zakonitosti zoper sklep, s katerim je Vrhovno sodišče po pravnomočno končanem kazenskem postopku odločilo o zahtevi za izredno omilitev kazni, ni dovoljena.

Zato je Vrhovno sodišče zahtevo zagovornika obs. F.G. za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno (2. odstavek 423. člena ZKP).

Izrek o stroških postopka, nastalih s tem izrednim pravnim sredstvom, temelji na določilu 98.a člena v zvezi s 4. odstavkom 95. člena ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 88/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-04-05

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost - zahteva vložena zoper sklep o ugovoru zoper obtožnico

Pred pravnomočno končanim kazenskim postopkom ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti, razen če gre za pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora. Zahteva za varstvo zakonitosti, vložena zoper pravnomočen sklep o zavrnitvi ugovora zoper obtožnico, je zato nedovoljena.

Zahteva zagovornice obtoženega T.S. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Okrožno sodišče v Celju je na podlagi 2. odstavka 275. člena zakona o kazenskem postopku (ZKP) zavrnilo ugovor zagovornice obtoženega T.S. z dne 22.3.1996 zoper obtožnico Okrožnega državnega tožilstva v Celju z dne 29.1.1996, popravljeno dne 24.6.1996, kot neutemeljen.

Zagovornica obtoženega T.S. je dne 9.3.2001 zoper ta pravnomočni sklep zaradi "kršitve materialnega zakona" vložila zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in izpodbijani sklep razveljavi ter odloči, da je kazenski postopek po navedeni obtožnici nedopusten, ker se po zakonu šteje, da je tožilec odstopil od pregona.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po 1. odstavku 420. člena ZKP se sme zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, po pravnomočno končanem kazenskem postopku, vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti, v primerih iz 1. do 3. točke 1. odstavka istega člena. V tej zakonski določbi je vsebovano pravilo, da je zahtevo za varstvo zakonitosti mogoče vložiti po pravnomočno končanem kazenskem postopku. Izjema od tega pravila je navedena v 4. odstavku 420. člena ZKP, kjer je predpisano, da se ne glede na določbo 1. odstavka tega člena, sme med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora. Glede na pravilo, da je izjeme treba ozko razlagati, je povsem jasno, da zoper ostale pravnomočne odločbe pred pravnomočno končanim kazenskim postopkom, ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti. Zagovornica obtoženega T.S. je to izredno pravno sredstvo vložila zoper pravnomočen sklep zunajobravnavnega senata, s katerim je ta zavrnil njen ugovor zoper obtožnico. Glede na navedeno razlago določb 1. in 4. odstavka 420. člena ZKP je taka zahteva za varstvo zakonitosti nedovoljena. Zato jo je Vrhovno sodišče v skladu z 2. odstavkom 423. člena ZKP iz tega razloga zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 1/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-03-21

izstavitev pogodbe o avtorskem delu - stvarna pristojnost

Okoliščina, da se v opredelitvi tožničinih delovnih obveznosti lektorja ne omenja predelava avtorskih del, na značaj spora ne vpliva. Tega opredeljuje trditvena in pravna podlaga, iz katerega spor izhaja.

Za odločanje v tem sporu je stvarno pristojno Okrožno sodišče.

Tožeča stranka je proti toženi stranki pri Okrajnem sodišču vložila tožbo, s katero zahteva izstavitev pogodbe o avtorskem delu za lektorstvo enajstih predstav ter dveh pogodb o avtorskem delu za šepetanje pri predstavi in plačilo avtorskega honorarja po 200.000,00 SIT neto oziroma 240.000,00 SIT bruto za vsako posamezno predstavo oziroma v skupnem znesku 2,600.000,00 SIT neto oziroma 3,120.000,00 SIT bruto. Okrajno sodišče se je s sklepom opr. št. R 122/2001-2 izreklo za krajevno nepristojno in zadevo odstopilo v obravnavanje stvarno in krajevno pristojnemu Okrožnemu sodišču. Ker je to sodišče štelo, da je za sojenje pristojno delovno sodišče, je sprožilo spor o pristojnosti.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrožno sodišče.

Sodišče je svoje stališče, da ni pristojno za odločanje, oprlo na navedbe tožnice, da ni prejela plačila za dela, ki so bila opravljena preko predpisane delovne obremenitve. Zato je ocenilo, da gre za delovni spor, za katerega rešitev je stvarno pristojno delovno sodišče. Pri tem je prezrlo, da tožnica ne zahteva plačila iz naslova kolektivne pogodbe dejavnosti ali KP SNG oziroma pogodbe o zaposlitvi, pač pa se njen tožbeni zahtevek izrecno opira na plačilo avtorskega honorarja po zakonu o avtorskih in sorodnih pravicah (Uradni list RS, št. 21/95 do 9/2001 - ZASP). Okoliščina, da se v opredelitvi tožničinih delovnih obveznosti lektorja ne omenja predelava avtorskih del, na značaj spora ne vpliva. Tega opredeljuje trditvena in pravna podlaga, iz katerega spor izhaja. Ker gre po dosedanjih navedbah tožeče stranke in glede na postavljeni zahtevek med strankama za spor iz avtorske pravice, je za njegovo rešitev po določbi 5. točke 2. odstavka 32. člena ZPP v zvezi z 2. odstavkom 103. člena zakona o sodiščih pristojno odločati Okrožno sodišče.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato odločilo kot je razvidno iz izreka (2. odstavek 25. člena ZPP).

ZPP člen 25, 25/2, 32, 32/2-5.ZS člen 103.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 203/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-05-14

izredna pravna sredstva - prepozna revizija

Prepozno vloženo revizijo zavrže revizijsko sodišče, če tega ne stori že sodnik sodišča prve stopnje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo odškodnine, ki naj bi jo tožnik utrpel zaradi nesreče pri delu.

Tožnik se je ponesrečil v prometni nesreči kot voznik tovornega vozila tožene stranke. Sodišče je presodilo, da ni podana ne objektivna ne krivdna odovornost tožene stranke oziroma, da je škoda nastala izključno zaradi ravnanja tretjega - povzročitelja prometne nesreče.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožnik vložil revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Ker jo je vložil en dan prepozno, je z isto vlogo predlagal tudi vrnitev v prejšnje stanje.

Postopek na prvi stopnji je bil končan pred pričetkom veljavnosti Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP), zato je treba v skladu s prvim odstavkom 498. člena ZPP pri odločanju upoštevati prej veljavni Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZPP-77).

Revizija je bila v skladu s 390. členom ZPP-77 vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Sodišče prve stopnje s sklepom št. I Pd 2508/94 z dne 18. 6. 2001 ni dovolilo vrnitve v prejšnje stanje zaradi zamude roka za vložitev revizije. Sklep je postal pravnomočen 28. 8. 2001.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, lahko stranke vložijo revizijo v tridesetih dneh od vročitve prepisa sodbe (prvi odstavek 382. člena ZPP-77). Iz povratnice v spisu izhaja, da je bila izpodbija sodba vročena odvetniku tožnika dne 16. 11. 1998. Revizija bi bila torej pravočasna, če bi bila vložena do vključno srede 16. 12. 1998.

Revizija tožnika, vložena priporočeno po pošti dne 17. 12. 1998, je zato prepozna. Prepozno revizijo zavrže s sklepom sodnik sodišča prve stopnje brez naroka (prvi odstavek 389. člena ZPP-77). Če ta tega ne stori, zavrže prepozno revizijo s sklepom revizijsko sodišče (392. člen ZPP-77).

Sodišče je določbe ZPP-77 uporabilo kot predpisa Republike Slovenije v skladu z določbo prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZPP (1977) člen 382, 382/1, 389, 389/1, 392.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 9/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-05-16

Za odločanje v premoženjskem sporu med dvema fizičnima osebama je pristojno redno sodišče.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.

Tožnik v tožbi navaja, da je zaradi žaljive obdolžitve toženca izgubil zaposlitev. Zato zahteva, da mu povrne škodo, ki jo je utrpel zaradi prenehanja delovnega razmerja. Okrožno sodišče se je s sklepom z dne 2. 3. 1998 izreklo za stvarno nepristojno za odločanje in sklenilo, da po pravnomočnosti sklepa zadevo odstopi Delovnemu in socialnemu sodišču. Sodišče ugotavlja, da gre za premoženjski spor iz delovnega razmerja oziroma v zvezi z delovnim razmerjem. Za tovrstne spore pa so po Zakonu o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 in 20/98 - ZDSS) pristojna delovna sodišča.

Delovno in socialno sodišče v Ljubljani pristojnosti ni sprejelo in je s predlogom z dne 7. 5. 2002 predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da odloči o nastalem sporu o pristojnosti.

Sodišče navaja, da tožnik za škodo zaradi prenehanja delovnega razmerja ne toži delodajalca. Tožbo je vložil zoper fizično osebo, ki naj bi izrekla žaljivo obdolžitev. Gre torej za spor, ki ima naravo civilno-pravnega spora. Za tovrstne spore pa je po 30. členu ZPP pristojno okrajno sodišče.

Za odločanje v tem sporu je stvarno pristojno okrajno sodišče.

V obravnavani zadevi ne gre za delovni spor po 2. točki 4. člena ZDSS, saj ne gre za premoženjski spor o posamičnih pravicah in obveznostih iz delovnega razmerja med delavcem in delodajalcem.

Tožnik ne zatrjuje, da je mu je škoda nastala zaradi nezakonite odločitve delodajalca ali ravnanja njegovega delavca in povrnitve škode tudi ne zahteva od delodajalca (prvi odstavek 73. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja, Uradni list SFRJ, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR oziroma 170. člen Zakona o obligacijskih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 29/78 in nasl. - ZOR). Zatrjuje, da je mu je škodo povzročil toženec s kaznivim dejanjem žaljive obdolžitve, zaradi česar je tudi sprožil kazenski postopek. Gre torej za premoženjski spor med dvema fizičnima osebama, v katerem je vprašanje prenehanja delovnega razmerja povezano le z vprašanjem ugotavljanja nekaterih elementov odškodninske odgovornosti (vzročne zveze in višine škode). Za odločanje v takem sporu pa je stvarno pristojno sodišče splošne pristojnosti, ne pa specializirano delovno sodišče, ki je pristojno le za odločanje o individualnih delovnih sporih.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče na podlagi drugega odstavka 25. in 30. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP) ter prvega odstavka 114. člena Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 in nasl. - ZS) sklenilo, da je za odločanje v tem sporu stvarno pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.