Sodba II Ips 160/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-11-29

odgovornost cestnega podjetja - odgovornost lovske organizacije - krivdna odgovornost - stečina - postavitev prometnega znaka - trčenje vozila in divjadi na cesti

Razlogi za zavrnitev tožbenega zahtevka proti Cestnemu podjetju - prvotoženi stranki, so glede na trditveno podlago tožbe narekovali zavrnitev tožbenega zahtevka proti Lovski organizaciji - drugotoženi stranki. Ta ni bila dolžna dati pobude za postavitev opozorilnega prometnega znaka, ker na tem mestu ni šlo za pogosto prehajanje divjadi čez cesto. Za posamičen prehod divjadi in v zvezi z njim nastalo škodo pa ni odškodninsko odgovorna, saj ne gre za objektivno odgovornost.

Tožnik je od obeh toženih strank zahteval plačilo odškodnine za premoženjsko škodo na svojem avtomobilu. Na cesti med Dragonjo in Šmarjami izven naselja mu je 28.07.1993 ob 5.45 uri nenadoma z njegove desne strani skočil na cesto 2 do 3 m pred avto srnjak in klecnil, tožnik pa je trčil vanj. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek proti prvotoženi stranki, ker je ugotovilo, da na tem odseku ni pogostega prehoda divjadi in tudi stečin ne, zaradi česar tej stranki ni mogoče očitati, da bi morala postaviti opozorilni prometni znak. Ugodilo pa je tožbenemu zahtevku proti drugotoženi stranki, ker ta ni zatrjevala in dokazala, da bi na tem odseku storila karkoli, kar bi prispevalo k vastvu divjadi in varnosti prometa.

Proti tej sodbi se je pritožila le drugotožena stranka. Sodišče druge stopnje je njeni pritožbi ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu spremenilo tako, da je zavrnilo tožbeni zahtevek tudi proti tej toženi stranki. V razlogih je povzelo nekatere ugotovitve sodišča prve stopnje in tožnikov opis poteka prometne nesreče, nato pa poudarilo, da je srnjak na cesti klecnil, kar predstavlja pretrganje vzročne zveze med zatrjevano opustitvijo drugotožene stranke in nastankom škodnega dogodka. Tak nenaden skok divjadi na cesto v danih okoliščinah predstavlja za voznika nenadno oviro, ki se ji tožnik ni mogel izogniti.

Tožnik v pravočasni reviziji proti sodbi sodišča druge stopnje uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe z zavrnitvijo pritožbe drugotožene stranke, podrejeno pa razveljavitev sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Revizija meni, da so razlogi sodišča v nasprotju z zakonskimi določbami o odgovornosti lovske organizacije v takih škodnih primerih in se sklicuje na določbo prvega odstavka 71. člena Zakona o varstvu, gojitvi in lovu divjadi ter o upravljanju lovišč (Ur. l. SRS, št. 15/76, 29/86). Revizija poudarja, da drugotožena stranka ni niti zatrjevala in ne dokazala, da je na tem odseku storila karkoli, kar bi prispevalo k varstvu divjadi in varnosti prometa, ker se je branila z drugimi neutemeljenimi ugovori. Mrtvega srnjaka je prevzel njen lovec, torej ga je štel za svojega, to pa vzpostavlja vzročno zvezo med loviščem drugotožene stranke in nastankom nesreče.

Revizija je bila vročena obema toženima strankama, ki nanjo nista odgovorili, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (določba tretjega odstavka 390. člena Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP (1977), ki ga je treba uporabiti v tej pravdni zadevi glede na prvi odstavek 498. člena novega Zakona o pravdnem postopku - Ur. l. RS, št. 26/99).

Revident ni niti vsebinsko niti z oznako zakonskega člena opredelil, katero bistveno kršitev določb pravdnega postopka uveljavlja. Zato revizijsko sodišče tega revizijskega razloga ni moglo obravnavati. Ob uradnem preizkusu je ugotovilo, da v postopku pred sodiščema druge in prve stopnje ni prišlo do uradno upoštevnih procesnih kršitev iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP (1977).

Revizija se materialnopravno zmotno sklicuje na določbo prvega odstavka 71. člena Zakona o varstvu, gojitvi in lovu divjadi ter o upravljanju lovišč, po kateri je za škodo na premoženju, ki jo povzroči divjad, odgovorna lovska organizacija, ki upravlja lovišče, na območju katerega je škoda nastala, saj se ta določba uporablja za drugo vrsto škode (takoimenovano poljsko škodo). V odškodninskih primerih, kot je obravnavani, ko pride do škode zaradi trčenja motornega vozila v divjad ob njenem prehodu čez cesto, je treba uporabiti četrti odstavek istega člena, ki napotuje na splošno pravilo o odškodninski odgovornosti. V sodni praksi se je že pred časom ustalilo stališče, da je odškodninska odgovornost lovske organizacije v takih primerih subjektivne, torej krivdne narave, ker divjadi v takih okoliščinah škodnega dogodka ni mogoče šteti za nevarno stvar. Krivda lovske organizacije je lahko v opustitvi ravnanja, ki ji ga nalaga 5. člen citiranega zakona za zagotavljanje varstva in gojitve divjadi. Med njene naloge so po tej določbi uvrščeni ukrepi za preprečevanje in povračilo škode po divjadi, med te ukrepe pa spada tudi pobuda za postavitev prometnega znaka "divjad na cesti", torej opozorilnega znaka, ki označuje približevanje posebno nevarnemu mestu, kjer divjad pogosto prehaja cesto.

Tožnik je v trditveno podlago za odškodninsko odgovornost drugotožene stranke zajel prav njeno dolžnost opozarjati in predlagati opozorilne znake za divjad na cesti. Povedano je že bilo, da je sodišče prve stopnje zavrnilo tožbeni zahtevek proti prvotoženemu cestnemu podjetju prav iz razloga, ker to ni bilo dolžno postaviti takega opozorilnega znaka. Do navedenega sklepa je sodišče prve stopnje prišlo na podlagi ugotovitev, da na obravnavanem odseku ni pogostega prehoda divjadi in tudi ne stečin. Te dejanske ugotovitve pa so po presoji revizijskega sodišča odločilne tudi za vprašanje krivdne odgovornosti drugotožene stranke. Ker prvotožena stranka glede na konkretno ugotovljene okoliščine ni bila dolžna postaviti opozorilnega prometnega znaka, tudi druga tožena stranka ni bila dolžna dati pobude za postavitev takega prometnega znaka pristojnemu upravnemu organu, ta pa potem naročiti prvotoženi stranki postavitev prometnega znaka. Ali povedano malo drugače: razlogi za zavrnitev tožbenega zahtevka proti prvotoženi stranki so glede na trditveno podlago tožbe narekovali zavrnitev tožbenega zahtevka tudi proti drugotoženi stranki. Ta ni bila dolžna dati pobude za postavitev opozorilnega prometnega znaka, ker na tem mestu ni šlo za pogosto prehajanje divjadi čez cesto. Za posamičen prehod divjadi in v zvezi z njim nastalo škodo pa ni odškodninsko odgovorna, saj ne gre za objektivno odgovornost. Zato je obravnavani dogodek mogoče opredeliti samo kot naključje, ki se je pripetilo v tožnikovi sferi in je zato škodo iz tega naključja dolžan nositi sam.

Iz doslej obrazloženega izhaja, da je zmotno izhodišče sodišča prve stopnje in revizije, da naj bi bilo odločilno, da drugotožena stranka ni zatrjevala in dokazala, da bi storila karkoli za varnost divjadi in varstvo prometa na obravnavanem odseku. Sklepanje o obstoju določenih okoliščin na podlagi pravil o trditvenem in dokaznem bremenu pride v poštev takrat, kadar sodišče teh okoliščin ne ugotovi na podlagi izvedenega dokaznega postopka in prav zato uporabi navedeno pravilo. V obravnavani zadevi pa je ugotovilo, da na tem odseku ni šlo za pogosto prehajanje divjadi. Zato drugotoženi stranki ni bilo treba zatrjevati in dokazovati tistega, kar je sodišče že ugotovilo. Samo to, torej opustitev dolžnega opozarjanja in predlaganja opozorilnega znaka, pa ji je očital tožnik kot podlago njeni odškodninski odgovornosti.

Odločitev sodišča druge stopnje o spremembi sodbe sodišča prve stopnje in zavrnitvi tožbenega zahtevka tudi proti drugotoženi stranki je bila torej materialnopravno pravilna iz razlogov, ki jih je pojasnilo revizijsko sodišče. Tožnikova revizija je po vsem obrazloženem neutemeljena. Zato jo je revizijsko sodišče na podlagi 393. člena ZPP (1977) zavrnilo, z njo pa tudi tožnikove priglašene revizijske stroške.

ZVGLD člen 71, 71/1, 71/4, 71/5.ZOR člen 154, 154/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.