Sodba II Ips 626/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-09-19

zahteva za varstvo zakonitosti - ničnost - aktivna legitimacija - uveljavljanje ničnosti - neveljavnost pogodbe - lastninjenje - zakon o gasilstvu - prenos nepremičnine v upravljanje

Ugotovitev ničnosti pogodbe je odvisna od dejstev. Po uradni dolžnosti lahko sodišče ugotavlja le tista, ki so mu znana in so vsebinsko taka, da ničnost opredeljujejo. Takih dejstev pa sodišči nižjih stopenj v tem postopku nista ugotovili. Druga (pravno relevantna) dejstva pa mora stranka uveljavljati (navesti), če naj jih sodišče upošteva.

Ker je tožnik opustil uporabo prostorov v gasilske namene in s premoženjem na dan uveljavitve zakona tožnik ni upravljal je bil materialnopravno pravilen zaključek, da tožnik na podlagi prvega odstavka 48. člena ZGas ni postal lastnik spornega premoženja.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne.

Zahteva prvotoženke za povrnitev stroškov postopka z izrednim pravnim sredstvom, se zavrne.

Prostovoljno gasilsko društvo P. je menilo, da je na podlagi prvega odstavka 48. člena Zakona o gasilstvu postalo lastnik poslovnega prostora bivše tovarne P. s funkcionalnim zemljiščem parc. št. 253/3 k.o... Ker je prva toženka to nepremičnino prenesla s pogodbo o neodplačnem prenosu lastninske pravice z dne 20.05.1997 na drugega toženca, je tožnik zahteval, da se ugotovi, da je navedena pogodba neveljavna in da sta toženca dolžna izstaviti v njegovo korist ustrezno zemljiškoknjižno listino. Sodišče prve stopnje je s sodbo ta tožbeni zahtevek zavrnilo, ker je ugotovilo, da pogodba ni nična in tudi ne izpodbojna. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zoper navedeno sodbo zavrnilo in prvostopenjsko sodbo potrdilo.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje je Državno tožilstvo Republike Slovenije vložilo zahtevo za varstvo zakonitosti, s katero je uveljavljalo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in zmotno uporabo materialnega prava to je 48. člena Zakona o gasilstvu. Zahteva za varstvo zakonitosti je uveljavljane kršitve utemeljila z naslednjimi razlogi:

1. Sodišči nižjih stopenj nista upoštevali, da je tožnik uveljavljal neveljavnost sporne pogodbe. Neveljavnost pa vsebuje tako ničnost (103. do 110. člen ZOR) kot izpodbojnost pogodbe (111. do 117. člen ZOR). Sodišče mora po določilu 109. člena ZOR paziti na ničnost pogodbe po uradni dolžnosti. Zato mora predvsem ugotoviti, kakšno pravno naravo ima izpodbijana pogodba, ne pa zahtevati od stranke, da opredeli ničnostne razloge. Ker izpodbijani sodbi o tem odločilnem dejstvu (pravni naravi pogodbe) nimata razlogov, ni razvidno, po katerem materialnem pravu sta ocenjevali ničnost pogodbe ter sodb ni mogoče preizkusiti.

2. Pogodba z dne 20.05.1997 je sicer naslovljena kot pogodba o neodplačnem prenosu lastninske pravice, vendar ne gre za pogodbo po Zakonu o prometu z nepremičninami (Ur. l. SRS, št. 19/76). Tožilka je namreč ugotovila s poizvedbami v sodnem registru, da je prva toženka edini ustanovitelj drugega toženca kot enoosebne družbe z omejeno odgovornostjo v smislu 457. člena ZGD in da je prvotoženka sporno nepremičnino vložila kot stvarni vložek v drugega toženca. Iz registra je dalje še ugotovila, da je prva toženka z odlokom povečala osnovni kapital družbe iz naslova vloženih nepremičnin, med drugim tudi z nepremičnino iz sporne pogodbe. Sodišče je povečanje osnovnega kapitala družbe tudi vpisalo v sodni register. ZGD, ki velja tudi za gospodarske javne službe, določa v 409. členu kot obligatorno obliko za sklenitev družbene pogodbe in za akt o ustanovitvi enoosebne družbe, notarski zapis. Ker izpodbijani sodbi nista ocenili sporne pogodbe kot del ustanovitvenega akta, niti glede tega, da je prva toženka osnovni kapital kot stvarni vložek zagotovila s spornim premoženjem in z istim premoženjem osnovni kapital družbe tudi povečala, sodbi nimata razlogov ali izpodbijana pogodba nasprotuje prisilnim predpisom (ZGJS in ZGD).

3. Nepravilno sta sodišči uporabili 48. člen Zakona o gasilstvu, po katerem so gasilska društva pridobila z dnem uveljavitve zakona (14.01.1994) lastninsko pravico na nepremičnem premoženju, ki je namenjeno gasilstvu in s katerim so upravljala ob uveljavitvi zakona. Pravico upravljanja po določilu 48. člena Zakona o gasilstvu je razumeti kot pravico gospodarjenja s sredstvi v družbeni lasti. Ker ni šlo za prekarij, sta sodišči preuranjeno odločili, da pogodba ne posega v lastninsko pravico tožnika. V zahtevi se predlaga da Vrhovno sodišče obe sodbi sodišč nižjih stopenj razveljavi.

O zahtevi za varstvo zakonitosti, ki je bila vročena strankam, se je izjavila le prva toženka, ki je predlagala zavrnitev zahteve, ker da v njej navedeni razlogi niso utemeljeni.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

1. V tožbi je tožnik zatrjeval, da je uporabnik poslovnega prostora prejšnje tovarne "P." s funkcionalnim zemljiščem, ki mu ga je izročil izvršni svet Občine P. s sklepom z dne 29.02.1985. To nepremičnino je Občina P. s pogodbo 20.05.1997 prenesla na Javno podjetje "O." P.. Ker je Občina P. razpolagala s premoženjem tožnika v nasprotju z določilom prvega odstavka 48. člena Zakona o gasilstvu (Ur. l. RS, št. 71/93 - ZGas), je zato pogodba nična ali vsaj neveljavna. Na naroku 19.10.2000 je pojasnil, da s tožbenim zahtevkom uveljavlja ničnost pogodbe (listna številka 15).

Sodišče prve stopnje je v razlogih sodbe pojasnilo pojem neveljavne pogodbe, ki zajema tako nične (103. in naslednji členi Zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR) kot neveljavne (111. in naslednji členi ZOR). Ugotovilo je, da tožnik ni pojasnil ničnostnih razlogov in da take narave ni zatrjevana okolnost, da je prva toženka razpolagala z njegovim (tožnikovim) premoženjem. Sicer pa da tožnik ne more izpodbijati veljavnosti navedene pogodbe, ker ni bil sopogodbenik spornega razmerja. Dalje je še ugotovilo, da je Občina P. leta 1985 prenesla sporno nepremičnino v upravljanje le za čas prostorskih potreb gasilcev, torej prekaristično, ker potem na enak način preide nazaj na Občino P.. Ker tožnik ob uveljavitvi ZGas prostorov ni uporabljal za gasilsko dejavnost, so ti prešli v skladu z drugim odstavkom 3. člena Sklepa izvršnega sveta Občine P. na občino in zato tožnik ni postal lastnik premoženja na podlagi 48. člena ZGas. Sodišče druge stopnje se je strinjalo z razlogi sodišča prve stopnje in na pritožbena izvajanja tožnika odgovorilo, da njegovo sklicevanje na določbe Zakona o prometu z nepremičninami ni utemeljeno, sicer pa da tožnik ni izkazal podlage za ugotovitev ničnosti ali neveljavnosti sporne pogodbe.

2. Po razlogovanjih zahteve za varstvo zakonitosti iz 1. in 2. točke povzetka zahteve, izpodbijanih sodb ni mogoče preizkusiti, ker da ne vsebujeta razlogov o tem, (1) po katerem materialnem pravu sta sodišči ocenjevali ničnost pogodbe oziroma o tem (2) ali izpodbijana pogodba nasprotuje prisilnim predpisom Zakona o gospodarskih javnih službah (Ur.l. RS, št. 32/93 - ZGJS) in Zakona o gospodarskih družbah (Ur.l. RS, št. 30/93 s poznejšimi spremembami - ZGD). Vrhovno sodišče ugotavlja, da sta sodišči nižjih stopenj v razlogih svojih sodb pojasnili dejansko in pravno podlago spora ter da zato vsebujeta vse razloge, ki so bili potrebni za preizkus odločitve, da sporna pogodba ni nična in ne izpodbojna. Zato uveljavljena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana.

Vrsta razlogov iz obravnavanih dveh točk zahteve za varstvo zakonitosti je materialnopravne narave, ker se z njimi utemeljujejo razlogi, zakaj naj bi bila sporna pogodba nična (neveljavna) in zakaj izpodbijani sodbi nista pravilni. Zahteva za varstvo zakonitosti pravilno poudarja, da mora sodišče po uradni dolžnosti paziti na ničnost pogodbe. To v tem primeru ni bilo sporno in sta sodišči tako tudi postopali. Razhajanja se kažejo le v tem, katera dejstva mora sodišče pri tem upoštevati. Namreč ugotovitev ničnosti pogodbe je odvisna od dejstev. Po uradni dolžnosti lahko sodišče ugotavlja le tista, ki so mu znana in so vsebinsko taka, da ničnost opredeljujejo. Takih dejstev pa sodišči nižjih stopenj v tem postopku nista ugotovili. Druga (pravno relevantna) dejstva pa mora stranka uveljavljati (navesti), če naj jih sodišče upošteva. Sodišči sta v tem primeru ugotovili, da je tožnik uveljavljal zgolj okolnost, da naj bi bil lastnik sporne nepremičnine in da je z njo nedovoljeno razpolagala prva toženka. Tako okolnost sta materialnopravno pravilno ocenili, ko sta zaključili, da ne predstavlja ničnostnega razloga iz prvega odstavka 103. člena ZOR (po katerem je pogodba nična, če nasprotuje ustavnim načelom družbene ureditve, prisilnim predpisom ali morali).

3. Vrhovno sodišče soglaša s pravnim naziranjem zahteve za varstvo zakonitosti, da je pravilnost odločitve sodišč nižjih stopenj odvisna od tega ali sta pravilno uporabili 48. člen ZGas. Po določilu prvega odstavka navedenega člena pridobijo prostovoljna gasilska društva in njihove zveze z dnem uveljavitve tega zakona lastninsko pravico na premičnem in nepremičnem premoženju, ki je namenjeno gasilstvu in s katerim upravljajo ob uveljavitvi tega zakona. To določilo odreja lastninjenje gasilstvu namenjenega premoženja. Predpostavki za lastninjenje sta: da je premoženje namenjeno (za opravljanje nalog) gasilstva in da s takim premoženjem subjekt gasilstva upravlja ob uveljavitvi ZGas (to je na dan 14.01.1994, ko je navedeni zakon stopil v veljavo). Po presoji Vrhovnega sodišča vprašanje lastninjenja obravnavanega premoženja ni odvisno od vprašanja ali je tožnik imel pravico uporabe. Po določilu prvega odstavka 48. člena ZGas je bila zadevna predpostavka za lastninjenje okolnost, da je subjekt lastninjenja upravljal s premoženjem, ki je bilo namenjeno gasilstvu. Namreč država RS je različne sklope premoženja v družbeni lasti lastninila z različnimi predpisi, ki so določali različne predpostavke za pridobitev lastninske pravice (le primeroma: npr. 111. in 112. člena Stanovanjskega zakona sta vezala nastanek lastninske pravice na pravico uporabe, npr. 114. člen SZ pa tudi zgolj na namembnost zgradbe, kar pomeni, da je lahko imel pravico uporabe kakšen drug družbeni subjekt). Odločilni v tem sporu za odločitev o dajatvenem delu tožbenega zahtevka (na izstavitev zamljiškoknjižne listine) sta bili torej okoliščini ali je bilo sporno premožnenje namenjeno gasilstvu in ali je tožnik ob uveljavitvi ZGas z njim upravljal. Sodišči nižjih stopenj sta ugotovili, da ti predpostavki nista bili podani, ker je tožnik opustil uporabo prostorov v gasilske namene (zaradi česar je v skladu z določilom drugega odstavka 3. člena Sklepa izvršnega sveta Občine P. z dne 29.01.1985 spet prešlo na Občino P.) in da s premoženjem na dan uveljavitve zakona tožnik ni upravljal. Glede na take ugotovitve je bil materialnopravno pravilen zaključek, da tožnik na podlagi prvega odstavka 48. člena ZGas ni postal lastnik spornega premoženja. Glede na tako dejansko in pravno podlago tožnik ni aktivno legitimiran za dajatven zahtevek in prav tako ne za ugotovitven (ker nima položaja zainteresirane osebe v smislu 109. člena ZOR).

Odločitev sodišč nižjih stopenj je po povedanem materialnopravno pravilna in zato ni podana v zahtevi uveljavljena zmotna uporaba materialnega prava.

Ostala izvajanja zahteve za varstvo zakonitosti, ki so materialnopravne narave in ki zadevajo uporabo predvsem 409., 410, 451. in 457. člena ZGD v zvezi z 28. členom ZGJS, po presoji Vrhovnega sodišča niso pomembna za odločitev o predmetnem sporu.

Namreč predmet spora niso bile okoliščine, povezane z ustanovitvijo drugega toženca po določbah ZGJS in ZGD, s kapitalskim vložkom prve toženke in podobno. Predvsem pa sama zahteva navaja, da so v sodnem registru vpisani vsi podatki, s katerimi zahteva za varstvo zakonitosti povezuje domnevno zmotno materialnopravno presojo. K povedanemu je zgolj še dodati, da pomenijo navedena izvajanja zahteve za varstvo zakonitosti širjenje tudi dejanske podlage spora, kar v postopkih z izrednimi pravnimi sredstvi ni dovoljeno.

V skladu z navedenimi razlogi, ki niso potrdili v zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljanih kršitev, je Vrhovno sodišče moralo zahtevo za varstvo zakonitosti zavrniti (drugi odstavek 391. člena v zvezi s 378. členom ZPP).

Zahtevo prve toženke za povrnitev stroškov postopka z izrednim pravnim sredstvom, je Vrhovno sodišče zavrnilo, ker njena izjava o izrednem pravnem sredstvu vsebinsko ni prispevala k sprejeti odločitvi in zato nastali stroški ne predstavljajo potrebne stroške postopka (prvi odstavek 165. člena in 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.