Sodba VIII Ips 109/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-01-30

delovno razmerje pri delodajalcu - odškodninska odgovornost delodajalca - nesreča pri delu - nevarna dejavnost - objektivna odgovornost

Riziko vsake nesreče, ki nastane zaradi majhne nepazljivosti delavca, ki je ni mogoče izključiti oziroma delavca pred njo v celoti zaščititi, nosi nosilec gospodarske dejavnosti.

1. Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu tako spremeni, da se pritožbi toženih strank v celoti zavrneta kot neutemeljeni in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

2. Toženi stranki sta dolžni nerazdelno povrniti tožniku revizijske stroške v znesku 144.585,00 SIT v osmih dneh, da ne bo izvršbe.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo naložilo toženima strankama v nerazdelno plačilo 19.200.000,00 SIT odškodnine za negmotno škodo, nastalo tožniku F. S. v posledici nesreče pri delu dne 9.9.1991. Obe toženi stranki je zavezalo tudi na plačilo mesečne odškodninske rente v znesku 6.764,00 SIT od 1.7.1997 dalje. Višji tožbeni zahtevek na plačilo odškodnine in rente je zavrnilo kot neutemeljen. Ugotovilo je, da je prvotožena stranka objektivno in krivdno odgovorna za nastalo škodo in da znaša njen delež odgovornosti 80 %, preostali del škode pa mora zaradi svoje nepazljivosti trpeti tožnik sam.

Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbama toženih strank in sodbo prvostopnega sodišča delno spremenilo tako, da je tožniku iz naslova negmotne škode priznalo odškodnino v znesku 12.000.000,00 SIT in mesečno rento določilo z zneskom 4.227,50 SIT. Odločitev je utemeljilo s tem, da je zaradi tožnikove sokrivde za škodni dogodek, ki jo je treba oceniti s 50 %, podana odškodninska odgovornost prvotožene stranke tudi do polovice celotne škode.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je vložila revizijo tožeča stranka, ki uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. V obrazložitvi revizije poudarja, da pritožbeno sodišče ni v zadostni meri upoštevalo dejstva, da tožnik ni kršil nobenih varnostnih ukrepov (npr. ni bil vinjen, ni delal v nasprotju z odredbo nadrejenega delavca). Očita se mu samo, da ni bil dovolj pazljiv pri prehajanju tira, kar pa ne zadošča za 50 % soodgovornost. Po navedbah revizije ne gre prezreti posebnosti nevarne dejavnosti, s katero se ukvarja prvotožena stranka in nevarnosti dela popisnega vlakovodje, ki ga je pred nesrečo opravljal tožnik. To delo je nujno pogojeno z zadrževanjem na progi in med tiri in zato mora biti stalna navzočnost delavca na tirih za prvotoženo stranko nekaj običajnega in pričakovanega. To pa pomeni, da je treba presojo preprečljivosti škodnega dogodka pri dejavnosti prvotožene stranke presojati po najstrožjem merilu skrajne skrbnosti. Prvotožena stranka je šele po tožnikovi tragediji začela ravnati skrajno skrbno s tem, da je vgradila dodatna vrata za prehod. Ne glede na to, da prvotožene stranke k temu ni zavezoval noben predpis, je sodišče prve stopnje prav v opustitvi organizacijskih ukrepov prvotožene stranke, ki bi v večji meri preprečili možnost nesreč, videlo njeno krivdno odgovornost. Zato tožnik predlaga, da revizijsko sodišče spremeni izpodbijano sodbo tako, da spozna prvotoženo stranko za odgovorno v deležu 80 %.

Revizija je bila v skladu s 390. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 - v nadaljevanju: ZPP, ki ga je glede na določbo 498. člena Zakona o pravdnem postopku - Uradni list RS, št. 26/99 še uporabiti) vročena toženima strankama, ki nanjo nista odgovorili, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Ob obravnavanju revizije revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 10. točki 2. odstavka 354. člena ZPP v postopku pred izdajo izpodbijane pravnomočne sodbe, kar je moralo preizkusiti po uradni dolžnosti.

Tožnik utemeljeno graja zmotno uporabo določb 173., 174. ter 2. in 3. odstavka 177. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78 do 57/89 - ZOR) sodišču druge stopnje. V obravnavanem škodnem dogodku dne 9.9.1991 se je po dejanskih ugotovitvah sodišča prve stopnje tožnik kot popisni vlakovodja okoli 18.05 ure poškodoval: ko se je po popisu vagona na tiru 23, napotil preko tirov v prometni urad; pri hoji preko tira 24 je zakoračil v tir tik pred lokomotivo premikalnega sestava; lokomotiva, ki se je gibala z dovoljeno hitrostjo 30 km/h ga je z daljšim delom zadela in nekaj časa vlekla pod sabo, saj strojevodja kričanja tožnika zaradi hrupa dizelskega motorja in z bližnje ceste ni slišal; tožnika, ki je prišel z leve strani strojevodja v času premikalne vožnje ni mogel videti, saj je upravljal lokomotivo na desni strani in prav tako ne člani premikalne skupine, ki so bili glede na smer premika tudi postavljeni na desni strani lokomotive.

Po sklepanju sodišča druge stopnje je bil premik vlakovne kompozicije škodnega dne opravljen v skladu z vsemi predpisi, ki urejajo premik, saj navodila za premik ne določajo konkretne razporeditve članov premikalne skupine. Zato je po mnenju pritožbenega sodišča zmotno stališče sodišča prve stopnje, da bi moral biti en član premikalne skupine postavljen na prednji levi strani lokomotive. To presojo je sodišče prve stopnje sprejelo potem, ko je ugotovilo, da so delavci, zadolženi za premik vedeli, da tožnik opravlja dela popisnega vlakovodja na levi strani proge Šoštanj-Velenje (3. odstavek obrazložitve na list. št. 120). Prvotožena stranka s pritožbo ni uveljavljala zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. To pomeni, da je sodišče druge stopnje sprejelo kot pravilne dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje in bi na tako ugotovljeno dejansko podlago moralo uporabiti materialno pravo.

V reviziji je pravilno poudarjeno dejstvo, da je prvotožena stranka specializirana organizacija za prevoz potnikov in blaga po železnici, ki ga je šteti za nevarno dejavnost. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v sodni praksi že večkrat poudarilo, da za škodne dogodke v železniškem prometu odgovarja železnica po načelu objektivne odgovornosti, to je po načelu vzročnosti (173. člen ZOR - Poročilo VS RS 1993/I, str. 11. tč. 3). Tudi železnica se lahko oprosti odgovornosti, če dokaže, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja oškodovanca, ki ga ni mogla pričakovati ali se njegovim posledicam ne da izogniti ali jih odstraniti (2. odstavek 177. člena ZOR). Pri presoji ekskulpacije v železniškem prometu je potrebno upoštevati vse značilnosti železniškega prometa, to je zlasti vožnjo po tirih in veliko maso železniške kompozicije, ki bistveno omejujeta možnosti preprečevanja nastanka škode v že nastalih nevarnih situacijah. Zato je treba preprečljivost škodnega dogodka v železniškem prometu presojati po najstrožjem merilu - merilu skrajne skrbnosti.

Varnostne ukrepe, ki jih mora nosilec dejavnosti, to je v obravnavanem primeru prvotožena stranka, upoštevati, ko izvaja svojo gospodarsko dejavnost, je tako potrebno strožje presojati. Močnejši (nosilec gospodarske dejavnosti, ki ima od te dejavnosti tudi korist) in nevarnejši, (glede možnosti povzročitve škode) udeleženec v škodnem dogodku mora predvideti in upoštevati tako značilnosti delovnih zadolžitev njenih delavcev kot tudi majhne nepazljivosti, lahkomiselnosti, ki se jim kot šibkejšemu udeležencu v delovnem procesu pripetijo zaradi utrujenosti, trenutne dekoncentracije in tako dalje.

Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da delovne zadolžitve popisnega vlakovodje - katerega sedež je bil v kontejnerju na nasprotni (levi) strani od prometne pisarne - terjajo, da se giblje med tiri ob odvijajočem se železniškem prometu. Zato nikakor ni mogoče sprejeti presoje sodišča druge stopnje, da je tožena stranka ravnala s skrajno skrbnostjo, ko je dopustila namestitev kontejnerja za popisnega vlakovodja nasproti prometnemu uradu in, ko ni s postavitvijo dodatne ograje onemogočala oziroma preprečevala prečkanje prehoda. Ker so člani premikalne skupine, po ugotovitvah sodišča prve stopnje, za te okoliščine vedeli in ker jim je bilo znano, da je tožnik v kritičnem času opravljal dela popisnega vlakovodja na levi strani premikalne kompozicije, bi morali z ustrezno izbranim načinom in postopkom (drugačno razporeditvijo premikalnega vodje) zagotoviti varen premik železniške kompozicije. Zato je po presoji revizijskega sodišča sodišče prve stopnje pravilno odločilo, ko je večji del odgovornosti za varno delo v pogojih povečane nevarnosti pripisalo prvotoženi stranki (80 %). Teorija rizika, ki se je razvila prav zaradi takšnih (neenakopravnih)

razmerjih zahteva, da močnejši nosi večje breme odgovornosti in posledično temu tudi škode.

Tudi pri vprašanju deleža tožnikovega prispevka k nastanku škode v obravnavani železniški nesreči sodišče druge stopnje ni pravilno uporabilo materialnega prava, ko je tožniku pripisalo 50 %

odgovornosti za škodni dogodek. Ker na podlagi obravnave, ki bi jo samo opravilo, pritožbeno sodišče ni ugotovilo drugačnega dejanskega stanja (1. točka 373. člena ZPP), je bilo vezano na dejansko stanje, kakor je bilo ugotovljeno v sodbi prve stopnje. S prvostopno sodbo pa je bilo ugotovljeno, da je tožnik prečkal tir št. 24 ne da bi se dovolj prepričal, ali lahko to stori na varen način (22. člen Pravilnika o varstvu pri delu na železnicah - Uradni list SRS, št. 36/89), kar je bila posledica njegove trenutne nepazljivosti. Ker je majhna nepazljivost nujen sopotnik vsakega dela, bi jo moralo, kot je to storilo sodišče prve stopnje, ustrezno upoštevati tudi pritožbeno sodišče. Riziko vsake nesreče, ki nastane zaradi majhne nepazljivosti delavca, ki je ni mogoče izključiti oziroma delavca pred njo v celoti zaščititi, nosi nosilec gospodarske dejavnosti.

Pravilna uporaba materialnega prava po presoji revizijskega sodišča ni narekovala zmanjšanja odgovornosti tožene stranke. Zato bi moralo sodišče druge stopnje pritožbo toženih strank v celoti zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje.

Utemeljeni tožnikovi reviziji je bilo zato ugodeno (1. odstavek 395. člena ZPP).

ZOR člen 173, 177, 177/2. ZPP (1977) člen 395, 395/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.