Sodba VIII Ips 4/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-12-10

odškodninska odgovornost delodajalca - nesreča pri delu - nevarna stvar - objektivna odgovornost

Ker je po določbi 174. člena ZOR za škodo od nevarne stvari odgovoren njen imetnik, je toženka odgovorna za škodo, ne glede na lastništvo nad strojem. Tudi ob upoštevanju sporazuma o delitvi premoženja namreč ne gre prezreti dejstva, da je toženka v času, ko se je tožnik ponesrečil, bila nosilka obrti, obrtna dejavnost se je dejansko izvajala, kar pomeni, da je bila toženka obratovalka, zato je s stroji imela (ali pa bi si to pravico morala vzeti) pravico razpolaganja, to pa pomeni, da se jo lahko šteje kot imetnico nevarne stvari.

Sodišče prve stopnje je s sodbo delno ugodilo tožnikovemu zahtevku in mu prisodilo odškodnino zaradi posledic nezgode pri delu ob upoštevanju 50 % sokrivde v skupnem znesku 4,300.000,00 SIT s pripadajočimi obrestmi, višji tožbeni zahtevek pa je kot neutemeljen zavrnilo.

Drugostopenjsko sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo iz revizijskih razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da je sodišče kot temelj odgovornosti ugotovilo krivdno in objektivno odgovornost in da zato ni mogoče preizkusiti miselne poti sodišča. V nasprotju so si listine v spisu in razlogi sodbe (oboje je kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Ponareditev podpisa na prijavi poškodbe pri delu kaže na razpolaganje z zahtevkom, ki ni dopustno, saj sta bodisi tožnik ali pa obratovalec (pokojni F. B.) hotela odgovornost prenesti na toženko (6. točka drugega odstavka 339. člena ZPP). Ker toženka v obdobju, ko je prišlo do poškodbe tožnika, ni imela vstopa v delavnico in ni bila lastnica strojev, sploh ni pasivno legitimirana. Za nezgodo ne more biti objektivno odgovorna, saj ni bila imetnica nevarne stvari. Sodišče druge stopnje ni odgovorila na vse pritožbene razloge, kar tudi predstavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka, ker izpodbijana sodba nima vseh razlogov. Previsoka je tudi odškodnina za nastalo škodo. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo tako, da tožbeni zahtevek zavrne ali podredno, da razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava (371. člen ZPP).

Revizijsko sodišče ni ugotovilo v reviziji očitanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Sodišče druge stopnje je ob preizkušanju pritožbe odgovorilo na vsa za odločitev pomembna dejstva, in tudi navedlo razloge svoje odločitve. V izpodbijani sodbi ni zaslediti niti zatrjevanih nasprotij med razlogi sodbe in listinami v spisu, niti ne nasprotij med samimi razlogi sodbe. Očitki v zvezi z ugotavljanjem dveh vrst odgovornosti, lastništvom nad stroji oziroma vprašanji v zvezi s podpisom toženke na prijavi nezgode pri delu, bi lahko predstavljali zmotno ali nepopolno ugotovljeno dejansko stanje oziroma zmotno uporabo materialnega prava, ne pa bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Zato revizijsko sodišče očitanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 14. ali 6. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni ugotovilo.

Revizijsko sodišče tudi ni ugotovilo zmotne uporabe materialnega prava.

Po določbi prvega odstavka 73. člena zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Uradni list SFRJ, št. 60/89 in 42/90) mora delodajalec povrniti delavcu škodo, ki jo ta utrpi na delu ali v zvezi z delom, po splošnih načelih o odškodninski odgovornosti. To pomeni, da je pasivna legitimacija tožnice v tem sporu podana, saj je bil tožnik v času nezgode njen delavec. Zato je sodišče moralo ugotavljati še odgovornost za škodo, do katere je prišlo v času, ko je bil tožnik delavec toženke (vpis v delovno knjižico). Ugotovilo je, da je toženka iz dveh razlogov, subjektivno (krivdno) in objektivno odgovorna za škodo, ki je tožniku bila povzročena ob delovni nezgodi. V dokaznem postopku je ugotovilo (na dejanske ugotovitve nižjih sodišč je revizijsko sodišče vezano zaradi določbe tretjega odstavka 370. člena ZPP), da tožena stranka kot delodajalka ni nadzirala delovnega procesa v svoji delavnici in ni storila vseh za varnost predpisanih ukrepov, poleg tega pa je kljub temu, da je vedela, da tožnik nepravilno opravlja delo, tako delo dopuščala. To povsem zadošča za zaključek o njeni krivdni odgovornosti (določba 158. člena zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR - Uradni list SFRJ, št. 29/78 do 57/89), saj kaže na to, da je bila škoda povzročena iz malomarnosti. Ker se je delo, pri katerem se je tožnik ponesrečil, izvajalo na stroju s povečano nevarnostjo, je toženka tožniku odgovorna tudi objektivno (določbe 173. in 174. člena ZOR). Obe obliki odgovornosti se ne izključujeta samo soodgovornost se dokazuje različno, saj enkrat povzročitelj škode dokazuje, da je škoda nastala brez njegove krivde (prvi odstavek 154. člena ZOR), drugič pa dokazuje vzrok izven stvari oziroma krivdo (delno krivdo) oškodovanca (dolčba 177. člena ZOR).

Ker je po določbi 174. člena ZOR za škodo od nevarne stvari odgovoren njen imetnik, je toženka odgovorna za škodo, ne glede na lastništvo nad strojem. Tudi ob upoštevanju sporazuma o delitvi premoženja namreč ne gre prezreti dejstva, da je toženka v času, ko se je tožnik ponesrečil, bila nosilka obrti, obrtna dejavnost se je dejansko izvajala, kar pomeni, da je bila toženka obratovalka, zato je s stroji imela (ali pa si to pravico bi morala vzeti) pravico razpolaganja, to pa pomeni, da se jo lahko šteje kot imetnico nevarne stvari. Nerazčiščeni odnosi z bivšim možem tožnice ne morejo oprostiti odgovornosti in obveznosti, ki jih je imela kot nosilka obrti. To pa je v spornem obdobju bila, saj tega dejstva niti sama ne zanika.

Ker gre za delodajalko, njena odškodninska odgovornost ni nič drugačna, če je sama podpisala obrazec za prijavo nesreče pri delu, ali pa jo je podpisal kdo drug. S tem obrazcem se namreč samo potrjuje dejstvo, da je do nezgode pri delu prišlo, kar med udeleženci niti ni sporno, zato revizijsko sodišče soglaša z zaključki nižjih sodišči, da za odločitev ni pomembno, ali je na obrazcu podpis toženke ali koga drugega. Dejstvo je, da je bil tožnik pri njej v delovnem razmerju, kar je razvidno iz uradnih dokumentov (delovne knjižice), pri čemer v postopku verodostojnost vpisov v knjižico ni bila izpodbijana.

Sokrivda oziroma delež, do katerega je tožnik doprinesel, da je prišlo do nezgode in posledic, je ugotovljena, po mnenju revizijskega sodišča celo strogo za tožnika. Sodišče je sokrivdo ocenilo na 50 % glede na to, da je tožnik imel izpit iz varstva pri delu in mu je bilo zato poznano, kako se varno dela, pri čemer je ugotovljena dejstva, da sredstev za varno delo pri toženki ni bilo, da ni bilo ustrezne kontrole nad opravljanjem dela in da se je s strani delodajalca dopuščalo opravljati delo na način, ki ni bil varen, ocenilo z enakimi 50 %, kljub določbi 36. člena ZTPDR, da je delodajalec dolžan zagotoviti pogoje za varno delo. Ker je toženka povsem zanemarila zahtevane ukrepe za varnost pri delu, sodišče revizijskega ugovora, da je škoda nastala izključno zaradi dejanja tožnika, ni moglo sprejeti.

Revizijsko navajanje zmotne uporabe materialnega prava tudi glede višine odškodnine (kar revizijsko sodišče preizkuša glede na določbo 371. člena ZPP že po uradni dolžnosti) v izpodbijani sodbi ni utemeljeno. Obe sodišči, tako prvostopenjsko kot tudi drugostopenjsko, sta pri odločanju pravilno uporabili določbe prvega in drugega odstavka 200. člena in 203. člena ZOR, pri čemer je bil po mnenju revizijskega sodišča pravilno uporabljen tudi pravni standard pravične denarne odškodnine.

Tožniku je bila z izpodbijano sodbo priznana ustrezna odškodnina iz naslova prestanih fizičnih bolečin (800.000,00 SIT), strahu (800.000,00 SIT) in duševnih bolečin zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti (7,000.000,00 SIT). Pri odločanju o višini odškodnine so bila upoštevana tako podana izvedenska mnenja kot tudi tožnikovi subjektivni občutki. Posledice so hude, saj je tožnik zaradi posledic nezgode močno prizadet, ni več sposoben za delo, spremenjena pa je tudi njegova duševnost. Zato je ob ugotovljenem dejanskem stanju sodišče v izpodbijani sodbi pri določitvi denarne odškodnine za negmotno škodo, po mnenju revizijskega sodišča, pravilno uporabilo materialno pravo.

Revizijsko sodišče zato na podlagi ugotovitev in sklepanj v izpodbijani sodbi zaključuje, da je bila odločitev glede tožnikovega odškodninskega zahtevka materialnopravno pravilna.

Revizijsko sodišče je zaradi povedanega v skladu z določbo 378. člena ZPP revizijo kot neutemeljeno zavrnilo.

Sodišče je določbe ZTPDR in ZOR uporabilo smiselno kot predpisa Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.