Sodba I Up 534/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-11-28

žrtev vojnega nasilja - status žrtve vojnega nasilja - otrok ubitega starša

Na podlagi 8. odstavka 2. člena ZZVN je mogoče priznati status le otroku, katerega eden od staršev je izgubil življenje v času od 6.4.1941 do 15.5.1945, ker predstavlja le to obdobje eno od okoliščin za priznanje statusa.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije v Ljubljani, št. U 223/2001-8 z dne 25.3.2002.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97, 65/97 in 70/2000 - ZUS) zavrnilo tožbo tožeče stranke zoper odločbo z dne 10.1.2001, s katero je tožena stranka v revizijskem postopku odpravila odločbo Upravne enote C. z dne 19.6.2000 in odločila, da tožiku ne prizna statusa žrtve vojnega nasilja. V obrazložitvi sodbe sodišče navaja, da je bil po ugotovitvah tožene stranke status žrtve vojnega nasilja tožniku priznan v nasprotju z materialnim predpisom. Tožnikova mati je bila odvedena v koncentracijsko taborišče R. dne 17.3.1944, kjer je zbolela zaradi tifusa in umrla dne 30.5.1945. Zato tožniku na podlagi 8. odstavka 2. člena Zakona o žrtvah vojnega nasilja (ZZVN) ni mogoče priznati statusa žrtve vojnega nasilja. Mati je namreč umrla po preteku obdobja, ki je določen v 1. odstavku 2. člena ZZVN. Sodišče je zavrnilo ugovor, da je tožnikovi sestri bil priznan status z obrazložitvijo, da te odločbe ne more upoštevati, ker nima podlage v ZZVN in je zato nezakonita.

Tožnik v pritožbi uveljavlja pritožbeni razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da pritožbeno sodišče "zamenja" sodbo prvostopnega sodišča tako, da ugodi tožbi. Sodišče napačno razlaga, da tožnik ni upravičen do statusa in pravic po navedenem zakonu, ker je mati umrla v taborišču po 15. maju 1945. Mati je neozdravljivo zbolela pred 15. majem 1945, torej v zahtevanih pogojih in je v posledici tega umrla. Mati je bila samohranilka, imela je šest otrok, aretirana je bila 15.12.1943, skupaj s hčerko M. Doma so ostali trije mladoletni otroci. Sestra M. se je vrnila iz taborišča R. septembra 1945 bolna in je umrla junija 1946. Če se po določbi 1. odstavka 13. člena ZZVN osebam, ki so bile v taborišču, v delovno dobo prizna tudi čas po 15. maju 1945 do vrnitve v domovino, zakaj se otroku taboriščnika, ki je umrl zaradi bolezni, za katero je zbolel v taborišču pred 15.5.1945 in se zaradi smrti sploh ni vrnil v domovino, status ne bi priznal. Meni, da zato izpolnjuje pogoje za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja - otroka, katerega eden o staršev je umrl v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja.

Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

Žrtev vojnega nasilja je državljan Republike Slovenije, ki je bil v vojni ali vojaški agresiji na Republiko Slovenijo izpostavljen nasilnim dejanjem ali prisilnim ukrepom okupatorja, agresorja ali njunih sodelavcev (1. člen Zakona o žrtvah vojnega nasilja, Uradni list RS, št. 63/95, 8/96, 44/96, 70/97, 43/99 in 28/2000 - ZZVN). Žrtev vojnega nasilja je med drugimi tudi oseba, ki so jo nemške, italijanske ali madžarske okupacijske sile od 6.4.1941 do 15.5.1945 zaradi političnih, nacionalnih, rasnih ali verskih razlogov poslale v taborišče - taboriščnik (1. odstavek 2. člena ZZVN). Žrtev vojnega nasilja je ob pogojih iz 1. člena tega zakona tudi otrok, katerega starš je izgubil življenje v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja po tem zakonu (8. odstavek 2. člena ZZVN).

Tudi po presoji pritožbenega sodišča je kot pogoj za priznanje statusa otroku na podlagi 8. odstavka 2. člena ZZVN šteti, da je eden od staršev izgubil življenje v okoliščinah, ki so relevantne za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja po ZZVN. Zato je status žrtve vojnega nasilja na tej pravni podlagi mogoče priznati le otroku, katerega eden od staršev je izgubil življenje v času od 6.4.1941 do 15.5.1945, saj predstavlja samo to navedeno obdobje eno od okoliščin za priznanje statusa (taboriščnika).

Sodišče prve stopnje je s pravilno uporabo določbe ZZVN in razlogov, ki jih je navedlo, utemeljeno zavrnilo tožnikovo tožbo. Tožnikova mati ni izgubila življenja v obdobju od 6.4.1941 do 15.5.1945, ampak 30.5.1945. Zato tožniku statusa žrtve vojnega nasilja - otroka, katerega starš je izgubil življenje v okoliščinah za priznanje žrtve vojnega nasilja, ni mogoče priznati.

Pritožbeni ugovori, da je mati neozdravljivo zbolela v navedenem obdobju in da je zaradi tega kasneje umrla, ter navedbe o poteku aretacije matere in trpljenju otrok, ne morejo vplivati na odločitev, ker te okoliščine niso pravno relevantne v tej zadevi saj niso neposredno v zvezi s pogoji za priznanje statusa. Sklicevanje na določbo 13. člena ZZVN tudi ne more vplivati na odločitev. V 13.

členu ZZVN opredeljeno obdobje po 15. maju 1945 do povratka v domovino je relevantna okoliščina za priznanje pravice do pokojninske dobe žrtvi vojnega nasilja - taboriščnika, ni pa pomembna za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja - otroka, katerega starš je izgubil življenje v okoliščinah za priznanje žrtve vojnega nasilja, kot je ta primer. Zato te določbe ni mogoče uporabiti v tem primeru.

Ker ni podan uveljavljani pritožbeni razlog, kot tudi niso podani razlogi, na katere mora paziti pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo na podlagi določbe 73. člena ZUS zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.