Sodba VIII Ips 73/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-01-15

delovno razmerje pri delodajalcih - prenehanje delovnega razmerja - trajno presežni delavec - postopek ugotavljanja presežnih delavcev

Postopek izbire presežnih delavcev ni zakonit, če pri izbiri niso upoštevani vsi primerljivi delavci, če ocena delovne uspešnosti ni bila sprejeta v skladu s splošnim aktom tako, da bi bila zagotovljena njena objektivnost in če delodajalec ne dokaže, da je bilo prenehanje delovnega razmerja edini možni ukrep za razrešitev trajnega presežka delavcev.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklepe tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožeče stranke kot trajno presežnemu delavcu. Presodilo je, da tožena stranka ni dokazala, da je tudi v primeru tožeče stranke prenehanje delovnega razmerja tisti ukrep, s katerim se lahko zagotovi razrešitev trajnih presežkov. Postopek ugotavljanja presežnih delavcev je bil pomankljiv, ker niso bili ocenjeni vsi med seboj primerljivi delavci, delavce pa niso ocenjevali ocenjevalci, ki bi lahko podali objektivno oceno.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo. Uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 14. točke 339. člena ZPP in zmotne uporabe materialnega prava. V utemeljitvi revizije navaja, da sodba nima razlogov o tem, zakaj ni upoštevana določba tretjega odstavka 15. člena Pravil o postopku urejanja prenehanja potreb po delavcih in odločanju o pravicah nepotrebnih delavcev (v nadaljevanju Pravil), po kateri ocenjujeta vse delavce le dva delavca. Sodba sodišča druge stopnje ne obrazlaga pritožbenih navedb, temveč se le strinja s prvostopnim sodiščem. Sodišče naj bi zmotno uporabilo 15. člen Pravil.

Revizija je bila v skladu s 375. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 -ZPP) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Revizija je torej samostojno izredno pravno sredstvo pri katerem revident določa revizijskemu sodišču meje njegovega odločanja. Navedeno pomeni, da revizijsko sodišče upošteva le tiste razloge, ki so navedeni in obrazloženi v reviziji sami, ne pa tudi pritožbenih navedb, na katere se revident sicer sklicuje.

Očitek revizije, da izpodbijana sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, ne drži. Sodišče druge stopnje res ni podrobno obrazložilo svoje odločitve, temveč se je v enem delu sklicevalo na razloge prvostopne sodbe, v določenem delu pa je pritožbene navedbe brez posebne obrazložitve zavrnilo kot navedbe, ki za odločitev niso odločilnega pomena. Kljub skromnim razlogom pa se izpodbijana sodba opredeli do pritožbenih navedb, ki so bistvenega pomena in se da preizkusiti, zato uveljavljana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni utemeljena.

Po izrecni prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Revizijsko sodišče je pri materialno pravnem preizkusu pravnomočne sodbe vezano na dejansko stanje, ugotovljeno pred sodiščem prve stopnje, ki ga je preizkušalo sodišče druge stopnje. Zato v reviziji ni mogoče presojati dejanskih ugotovitev in dokazne ocene glede ocenjevanja delovne uspešnosti tožeče stranke. Med take spadajo tudi ugotovitve kdo in na kakšen način je sprejel oceno delovne uspešnosti.

Sodišče prve stopnje je sklepe o prenehanju delovnega razmerja razveljavilo iz treh razlogov: prvič, ker tožena stranka ni dokazala, da je prav ta ukrep tisti, s katerim se lahko zagotovi razrešitev trajnega prenehanja potreb po delu tožeče stranke, drugič, ker pri oceni delovne uspešnosti niso bili upoštevani vsi delavci, temveč le 65 izmed 90 na primerljivih delovnih mestih, in tretjič, ker ocena delovne uspešnoti glede na sestavo komisije ni zagotavljala objektivne ocene. Tožena stranka kot revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava uveljavlja zmotno uporabo Pravil le glede tretjega razloga. Pri tem ne navede izrecno, v čem naj bi bila uporaba Pravil napačna. Smiselno pa iz obrazložitve postopkovnih kršitev in s sklicevanjem na tretji odstavek 15. člena Pravil izhaja, da očita sodišču neupoštevanje določbe, po kateri oceno izdelata le dva ocenjevalca. Vendar se nižji sodišči nista spuščali v presojo zakonitosti in pravilnosti sprejemanja ocene le po dveh ocenjevalcih. Njuna odločitev (str. 5 sodbe sodišča prve stopnje in str. 3 sodbe sodišča druge stopnje) temelji na ugotovitvi, da delavca, ki sta oceno za vseh 65 delavcev podpisala (Z. P. in I. F.), dejanko nista oba ocenjevala vseh delavcev: I.

F. je sodeloval le pri ocenitvi od 15 do 20 delavcev. To pa pomeni, da končna (usklajena) ocena ni bila sprejeta v skladu z določbo tretjega odstavka 15. člena Pravil, po kateri ocenjevalca ocenjujeta "najprej posamično nato pa skupno vsklajujeta ... vse delavce v skupini". Ista določba opredeljuje "vse delavce v skupini" kot vse delavce organizacijske enote ali po kategoriji oziroma po poklicni skupini:

torej vse delavce, ki spadajo v isto kategorijo presežnih delavcev. Ob nadaljnji ugotovitvi, da je tožena stranka ugotovila potrebo po zmanjšanju števila delavcev na delovnih mestih varnostnik II in varnostnik I od 90 na 81, ocenjevanih pa je bilo le 65 delavcev, je pravilna materialnopravna presoja nižjih sodišč, da je bil postopek nezakonit.

Glede na dejansko stanje, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje, je pravilna tudi presoja o neskladnosti postopka ugotavljanja presežnih delavcev s 36. a členom zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR). ZDR v 35. členu zavezuje delodajalca, da v programu razreševanja presežkov delavcev določi ukrepe za preprečitev ali kar največjo omejitev prenehanja delovnega razmerja. V 36. a členu pa je določeno, v katerih primerih trajno presežnemu delavcu delovno razmerje ne more prenehati: če mu je mogoče na drugačen način pri delodajalcu zagotoviti isto ali drugo ustrezno delo. Po drugem odstavku 36. h člena ZDR je dokazno breme, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja, na delodajalcu. To pomeni tudi, da mora delodajalec dokazati, da prenehanja delovnega razmerja kot skrajnega ukrepa v postopku reševanja trajnih presežkov, ni mogoče preprečiti s kakšnim drugim ukrepom: razporeditvijo na drugo delovno mesto, prekvalifikacijo oziroma dokvalifikacijo, skrajšanjem delovnega časa. Tožena stranka ni dokazala, da bi tak postopek izvedla, čeprav iz izpovedi takratnega direktorja izhaja, da je ob zmanjšanju varnostnikov za fizično varovanje prišlo do povečanja števila mobilnih skupin varnostnikov, ki so imeli v osnovi enako izobrazbo, kot tudi, da je tožena stranka na teh delih zaposlovala dodatne varnostnike.

Ker je glede na navedeno izpodbijana sodba materialno pravno pravilna je bilo revizijo treba zavrniti kot neutemeljeno (378. člen ZPP).

ZDR (1990) člen 35, 36a, 36a/1, 36h, 36h/2.ZPP člen 378.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.