Sodba II Ips 157/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-05

podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - povrnitev škode - kriva ovadba - oprostilna kazenska sodba

Čeprav je bil tožnik oproščen obtožbe, da je storil kaznivo dejanje posilstva, mu ovaditeljica dejanja ni odškodninsko ne odgovarja, če je tožnikovo ravnanje mogoče opredeliti kot odškodninski delikt, katerega elementi so po opisu enaki obravnavanemu kaznivemu dejanju, in če obstoj kaznivega dejanja krive ovadbe ni dokazan s pravnomočno kazensko sodbo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik od toženih strank uveljavljal nerazdelno plačilo odškodnine v znesku 5.500.000,00 SIT s pripadki. Tožnikovo pritožbo je sodišče druge stopnje zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Tožeča stranka vlaga revizijo iz revizijskih razlogov po določbi 370. člena ZPP (Zakona o pravdnem postopku iz leta 1999) in predlaga razveljavitev sodb nižjih sodišč ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Predmet pravde ni bilo ugotavljanje obstoja kaznivega dejanja posilstva v smislu tedaj veljavnega prvega odstavka 100. člena KZ RS, temveč le ugotovitev nedopustnosti ravnanja, v katerega posledici je tožniku nastala škoda zaradi začetka in trajanja kazenskega postopka. Ključno je torej vprašanje, ali je ravnanje, ki je škodo povzročilo, nedopustno. Kazenski postopek proti tožniku se je končal z oprostilno sodbo, kar pomeni, da je bilo ugotovljeno, da kaznivo dejanje posilstva ni bilo storjeno. V tem pravdnem postopku pa sta sodišči nižje stopnje ugotovili obstoj navedenega kaznivega dejanja, vendar brez izvajanja dokazov.

Bistvenega pomena je odgovor na vprašanje, ali je bilo vodenje kazenskega postopka proti tožniku nedopustno. V razlogih sodb nižjih sodišč niso jasno postavljene meje med dopustnostjo oziroma nedopustnostjo kazenskega postopka v kontekstu civilnopravne odškodninske odgovornosti. To pa pomeni "bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP". Odškodninska odgovornost prve toženke, ki je podala kazensko ovadbo, bi bila izključena le tedaj, če bi se kazenski postopek končal z obsodilno sodbo. Izkazalo pa se je, da je kazenska ovadba bila povsem neutemeljena, zaradi česar obe toženi stranki tožniku odgovarjata za nastalo škodo.

Tožeči stranki na revizijo nista odgovorili, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena ZPP).

Sodba sodišča druge stopnje povzema osnovne ugotovitve sodbe sodišča prve stopnje o prenehanju vsakršnih stikov med tožnikom in prvo toženko (vrnitev ključa stanovanja toženki kot konkludentno dejanje) in ravnanju tožnika, ki je 21.01.1993 toženko prisilil k spolnemu občevanju. Opis dogodka, ki zajema tožnikovo ravnanje, je del dejanskih ugotovitev, na katere je revizijsko sodišče vezano (tretji odstavek 370. člena ZPP) in ki jih tu ni treba ponavljati. Poudarek je na silovitosti tožnikovega udarca v toženkin obraz (podatki zdravniškega spričevala) in na posledičnem zlomu njene volje, ki mu je po dejanju sledila histeričnost in jokavost. O navedenem dejanskem stanju je bilo odločano v kazenskem postopku proti tožniku zaradi utemeljenega suma storitve kaznivega dejanja posilstva po 100. členu tedaj veljavnega KZ SRS, ki pa se je končal z oprostilno sodbo.

Sodišči druge in prve stopnje torej na izid kazenskega postopka nista bili vezani (14. člen ZPP), sta pa podatke, zbrane v kazenskem postopku, prosto ocenjevali v povezavi z ostalimi dokazi (8. člen ZPP), vendar - kar citira tudi revizija - "z nižjo zahtevano stopnjo verjetnosti za obsodilno sodbo v pravdnem postopku v razmerju do kazenskega postopka". Tak pristop je sodišče druge stopnje privedel do odločitve o nedopustnosti, protipravnosti tožnikovega ravnanja, ki ima samo po sebi zanesljive znake odškodninskega delikta (argument iz 16. člena Zakona o obligacijskih razmerjih: vsak se je dolžan vzdržati ravnanja, s katerim bi drugemu utegnil povzročiti škodo), nasprotuje pa tudi 21. členu Ustave Republike Slovenije, saj je šlo za grob in nedopusten poseg v toženkino osebnost. Elementi odškodninskega delikta so pri tem po opisu enaki elementom kaznivega dejanja posilstva.

Revizija razlaga izpodbijano sodbo in njene razloge s stališča, da ta v ravnanju tožnika najde znake kaznivega dejanja posilstva, čeprav je bila izrečena oprostilna sodba in da naj bi za to bilo v razlogih podano notranje protislovje: ravnanje prve toženke, ki je podala kazensko ovadbo, je bilo zaradi končanja kazenskega postopka z oprostilno sodbo, nedopustno, saj bi dopustno bilo le, če bi tožniku kaznivo dejanje bilo dokazano z obsodilno kazensko sodbo. Vendar pa opisanega protislovja, ki naj bi predstavljalo bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ni. Revizija zamolči tisti del izpodbijanih sodbenih razlogov, ki tožnikovo ravnanje ob dogodku dne 21.01.1993 obravnavajo z razlago znakov kaznivega dejanja le opisno, zaradi utemeljitve nedopustnosti in protipravnosti s stališča določb ZOR o odškodninskem deliktu. Do vložitve kazenske ovadbe je prvo toženko po ugotovitvi izpodbijane sodbe, ki ji revizijsko sodišče pritrjuje, privedlo prav ugotovljeno tožnikovo nedopustno ravnanje.

Kaznivo dejanje krive ovadbe (209. člen KZ RS, ki je veljal v času dogodka in 298. člen sedaj veljavnega KZ RS) stori, kdor se ob prijavi zaveda, da določena oseba ni storila prijavljenega in po uradni dolžnosti pregonljivega kaznivega dejanja. Toženka je tožnika ovadila, da je storil kaznivo dejanje posilstva, pri čemer je navedla opis dejanja, glede katerega se je v tej pravdi izkazalo, da ima le zanesljive znake odškodninskega delikta, ki pa so po opisu enaki elementom kaznivega dejanja. Zatrjevano nedopustnost njenega ravnanja ob ovadbi je torej treba presojati tudi ob poznavanju tožnikovega odškodninskega delikta, ki ga je toženka opredelila kot podlago za ovadbo. Toženka je torej vložila ovadbo zoper tožnika zaradi suma kaznivega dejanja posilstva, katerega obstoj pa s pravnomočno kazensko sodbo ni izkazan. Ker v tej pravdi ugotovljena dejstva dokazujejo, da je tožnik ravnal deliktno s stališča odškodninskega prava, in ker - čeprav trdi, da je utrpel škodo zaradi krive ovadbe - v pravdi ni dokazal, da ga je toženka krivo ovadila (z že opisanimi znaki tega kaznivega dejanja, saj ni na razpolago pravnomočne obsodilne kazenske sodbe - 14. člen ZPP), glede odškodninske odgovornosti prve toženke ni na razpolago pomembnega elementa njenega odškodninskega delikta - nedopustnosti ravnanja ob vložitvi kazenske ovadbe. Pravilna uporaba določbe 154. člena ZOR je torej proti prvi toženki terjala zavrnitev toženega zahtevka.

Revizija napada tudi odločitev o zavrnitvi tožbenega zahtevka proti drugi toženki, Republiki Sloveniji, vendar njena podlaga v tej smeri ni obrazložena. Kolikor naj bi izostanek odškodninske odgovornosti druge toženke bil povezan z odločitvijo o zavrnitvi tožbenega zahtevka proti prvi toženki, so razlogi izpodbijane sodbe prepričljivi. Pri tem glede na obseg revizijskega izpodbijanja odpade ponovna obravnava delnega zastaranja odškodninske terjatve. Od vložitve ovadbe dalje je bil kazenski postopek proti tožniku voden zakonito, kar velja tudi za ravnanje policistov. V reviziji tožnik navedenih ugotovitev obrazloženo ne izpodbija in torej ne zatrjuje, da bi mu nastala škoda zaradi vodenja kazenskega postopka v nasprotju z zakonitimi pooblastili udeleženih organov.

Izpodbijana sodba je torej v celoti pravilna in zakonita, zaradi česar je bilo treba revizijo zavrniti (378. člen ZPP).

ZOR člen 154, 154/1.ZPP člen 14. KZ (1977) člen 209.KZ člen 298.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.