Sodba I Ips 116/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-01-23

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

kazniva dejanja zoper splošno varnost ljudi in premoženja - povzročitev splošne nevarnosti - krivda - eventualni naklep - zahteva za varstvo zakonitosti - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Zavest o možnosti nastanka prepovedane posledice sama po sebi še ne dokazuje, da je storilec v nastalo posledico tudi privolil, ampak mora sodišče ugotoviti tudi dejstva, ki tako storilčevo privolitev dokazujejo. Če gre za kaznivo dejanje po 1.odst. 317.čl. KZ je storilčeva privolitev v povzročitev konkretne nevarnosti za življenje ljudi podana, saj je sodišče ugotovilo, da je obsojenec streljal na slepo proti bližnjim stanovanjskim objektom, v katerih so bili ljudje, kar je obsojenec vedel, pri tem upoštevajoč tudi značilnosti uporabljenega orožja (domet).

Kršitev kazenskega zakona je podana, če je sodišče dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo ter nato napačno uporabilo materialno pravo. Če pa vložnik uveljavlja ta razlog s sklicevanjem na dejansko stanje, ki se razlikuje od tistega, ki je ugotovljeno v izpodbijani pravnomočni sodbi, pomeni to izpodbijanje dejanskega stanja. Iz tega razloga pa po 2.odst. 420.čl. ZKP zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti.

Zahteva zagovornika obsojenega Ć.Š. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Okrajno sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 5.11.1997 obs. Ć.Š. spoznalo za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja po 1. odstavku 317. člena KZ in mu na podlagi iste zakonske določbe izreklo kazen 8 mesecev zapora. V skladu s 1. odstavkom 69. člena KZ je obsojencu odvzelo pištolo znamke Browning FN, kalibra 7,65 mm, št. 103.680, z nabojnikom, 7 nabojev 67 mm in tulec enakega kalibra. Po 2. odstavku 105. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) je odločilo, da je obsojenec dolžan plačati oškodovanki M.Č. premoženjskopravni zahtevek v znesku 12.231,00 SIT, po 1. odstavku 98. člena ZKP, pa obsojencu naložilo v plačilo tudi stroške kazenskega postopka. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 7.4.1998 pritožbi zagovornika obsojenega Ć.Š. deloma ugodilo in izpodbijano sodbo v odločbi o kazni spremenilo tako, da je obsojencu kazen znižalo na 6 mesecev zapora. V ostalem je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v nespremenjenih delih potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to pravnomočno sodbo je dne 4.6.1998 zagovornik obsojenega Ć.Š. zaradi kršitve kazenskega zakona in zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 11. točki 1. odstavka 371. člena ZKP, torej iz razlogov po 1. in 2. točki 1. odstavka 420. člena ZKP, vložil zahtevo za varstvo zakonitosti. Vrhovnemu sodišču predlaga, da zahtevi ugodi in sodbi sodišč prve in druge stopnje v celoti razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Vrhovni državni tožilec dr. Z.F. je v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP, navedel, da ne držijo vložnikovi očitki, da je sodba glede elementov kaznivega dejanja in glede krivde, na katero se nato navezuje domnevna kršitev kazenskega zakona, neustrezno in nezadostno obrazložena. Po mnenju vrhovnega državnega tožilca ima obramba napačno predstavo glede tega, kateri so elementi kaznivega dejanja povzročitve splošne nevarnosti po 1. odstavku 317. člena KZ in glede vsebine eventualnega naklepa po 17. členu KZ. Vrhovnemu sodišču je predlagal, da zahtevo za varstvo zakonitosti zavrne.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Zagovorniku obsojenega Ć.Š. ni mogoče pritrditi, ko izpostavlja, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka po 11. točki 1. odstavka 371. člena ZKP, ker da sodba ne vsebuje razlogov glede voljne komponente eventualnega naklepa, torej o krivdi.

Posledica kaznivega dejanja po 317. členu KZ je povzročitev konkretne nevarnosti za življenje ljudi ali za premoženje velike vrednosti. Konkretna nevarnost pa je v teoriji določena kot neko neredno stanje, v katerem po splošnih izkušnjah lahko z verjetnostjo vsak čas nastopijo škodljive posledice. Glede na očitek v obravnavani zadevi je to nevarnost za življenje ljudi.

Eventualni naklep je po 17. členu KZ podan, če se je storilec zavedal, da lahko zaradi njegovega ravnanja nastane prepovedana posledica, pa je privolil, da posledica nastane. Zavest o možnosti nastanka prepovedane posledice sama na sebi še ne dokazuje, da je storilec v nastalo posledico tudi privolil, marveč mora sodišče ugotoviti tudi dejstva, ki tako storilčevo trditev ali privolitev dokazujejo. Po 7. odstavku 364. člena ZKP mora sodišče določno in popolnoma navesti tudi tista dejstva, na podlagi katerih je ugotovilo obtoženčevo kazensko odgovornost.

V skladu z navedenimi pravnimi standardi je treba presojati navedbe obsojenčevega zagovornika, da izpodbijana pravnomočna sodba nima razlogov o voljni komponenti eventualnega naklepa. Vložnik navaja, da je sodišče o tej sestavini krivde, v enem stavku preprosto zatrdilo, da je obsojenec privolil v nastanek posledice. Tako vložnikovo videnje ne upošteva številnih dejstev, ugotovljenih v izpodbijani pravnomočni sodbi, ki potrjujejo sprejeto odločitev. Sodišče prve stopnje je v razlogih navedlo, da je obsojeni Ć.Š. v večernih urah, ko so bili ljudje doma, kar je nedvomno vedel, saj so v stanovanjih gorele luči, s pištolo, katere domet je 1300 m, streljal proti stanovanjskima poslopjema v K. 10 in 12, ki sta oddaljeni približno 200 m in proti stolpnici v B. ulici, do katere pa razdalja znaša le 75 metrov. Obrazložilo je tudi, zakaj ni sledilo obsojenčevemu zagovoru, da je streljal v zrak. Pojasnilo je, da je na podlagi izvedenskega mnenja stalnega sodnega izvedenca balistične stroke, dipl. ing. F.S., ugotovilo, da so imele krogle izstreljene iz obsojenčevega orožja na razdalji 200 m še vedno hitrost 220 metrov na sekundo, kar pa pomeni še vedno tako energijo, da lahko tudi na tej razdalji krogla povzroči smrtno nevarne poškodbe, če prileti v vitalni del človeškega telesa.

Iz razlogov, ki jih je v utemeljitev svoje odločitve navedlo pritožbeno sodišče, je razvidno, da se je obsojenec nedvomno zavedal in tudi privolil v konkretno nevarnost, ko je s pištolo streljal proti sosednjim blokom, in to v času, ko je vedel, da so stanovalci doma, saj je v stanovanjih gorela luč. Obrazložilo je tudi, da obsojenčeva privolitev v smrt ali telesno poškodbo kakšne osebe ni zakonski znak tega kaznivega dejanja, marveč zadošča obsojenčeva privolitev v nastanek konkretne nevarnosti za življenje. Ta pa je bila tolikšna, je v razlogih zapisalo pritožbeno sodišče, da je le naključju pripisati, da ni bil kdo od stanovalcev zadet s kroglami, ki jih je izstrelil obsojenec.

V pravnomočni sodbi so torej navedena dejstva, na podlagi katerih je sodišče ugotovilo obsojenčevo privolitev v povzročitev konkretne nevarnosti za življenje ljudi. Streljanje na slepo proti bližnjim stanovanjskim objektom, v katerih so bili ljudje, kar je obsojenec vedel, ob upoštevanju značilnosti uporabljenega orožja, so tiste okoliščine, na katere je sodišče oprlo svojo ugotovitev, da je obsojenec kaznivo dejanje storil z eventualnim naklepom. Zato vložnikovo stališče, ki svojo trditev naslanja le na navedbe samo enega stavka iz obrazložitve sodbe, našteta dejstva pa obide, ni sprejemljivo.

Zagovornik poudarja in se sklicuje na obsojenčev zagovor, da je bil Ć.Š. prepričan, da ni mogoče, da bi krogla iz pištole priletela od 300 do 500 m daleč, kar da postavlja pod vprašaj celo intelektualni element (naklepa) in da bi se sodišče lahko vsaj vprašalo, ali bi obsojenec streljal tudi, če bi zanesljivo vedel, da bodo krogle priletele v stanovanja, kar pa da je na tako razdaljo komaj verjetno. Prav tako vložnik zahteve izpostavlja, da sodišče ni povedalo, zakaj v tem primeru popolnoma izključuje možnost, da je obsojenec lahkomiselno mislil, da do take posledice ne bo prišlo in da je pričakoval, da bodo krogle še pred stavbo padle na tla ali v najslabšem primeru zadele le fasado. Po tej poti po vsebini izpodbija dokazno presojo, kolikor je sodišče v pravnomočni sodbi ugotovilo, da je obsojenec kaznivo dejanje storil z etvenualnim naklepom. To je razvidno tudi iz nadaljnje vložnikove navedbe, da voljni element oblike krivde ni bil ugotovljen pravilno in da je zato podana tudi kršitev kazenskega zakona. Kršitev kazenskega zakona je podana takrat, kadar je sodišče dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo ter nato napačno uporabilo materialno pravo. Uveljavljanje tega razloga s sklicevanjem na dejansko stanje, ki se razlikuje od tistega v izpodbijani pravnomočni sodbi, pomeni v resnici izpodbijanje dejanskega stanja. Zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja po 2. odstavku 420. člena ZKP zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti.

Vrhovno sodišče je spoznalo, da kršitve zakona, ki jih uveljavlja zagovornik obsojenega Ć.Š. v zahtevi za varstvo zakonitosti, niso podane, sodbo pa izpodbija tudi zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zato je v skladu s 425. členo ZKP njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.

KZ člen 17, 317, 317/1.ZKP člen 420, 420/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.