Sodba VIII Ips 116/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-02-06

delovno razmerje v državnih organih - prenehanje delovnega razmerja - sporazum o prenehanju delovnega razmerja - napaka volje

Tožnik se je odločil, da se s sporazumom o prenehanju delovnega razmerja izogne disciplinskemu postopku zato, da v postopku ne bi prišlo do obravnavanja vprašanj iz njegovega zasebnega življenja. Dejstva, da je tožena stranka tožnika seznanila z namero, da bo zoper njega uvedla disciplinski postopek zaradi disciplinske kršitve, katere je bil utemeljeno osumljen, ni mogoče šteti za neenako obravnavanje tožnika ali za uporabo sile.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika, s katerim je zahteval razveljavitev odločb tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja, da sodišče ugotovi, da tožniku delovno razmerje na podlagi teh odločb ni prenehalo, ter da še traja, in da ga je tožena stranka dolžna pozvati na delo, mu izplačati neizplačano plačo in prispevke ter mu v delovno knjižico vpisati delovno dobo, kot tudi priznati vse pravice iz dela in po delu. Ugotovilo je, da je tožnik pri toženi stranki vložil prošnjo za sporazum o prenehanju delovnega razmerja, kateri je tožena stranka ugodila in mu izdala odločbo o prenehanju delovnega razmerja. Tožnik je v sodnem postopku zatrjeval, da njegova izjava, s katero je prosil za sporazumno ureditev prenehanja delovnega razmerja, ni izraz prave volje. V času, ko jo je vložil, je bil v takem duševnem stanju, da ni mogel pravilno razumeti svojega dejanja, se samostojno odločiti in razumeti posledic svoje odločitve. Drugi razlog, ki ga je navajal kot vzrok neveljavnosti njegove izjave volje pa je grožnja tožene stranke, da bo zoper njega uvedla disciplinski postopek. Ugotovilo je, da je tožnik sporazum podpisal v stanju prištevnosti, v tistem času pa so obstajali tudi razlogi za uvedbo disciplinskega postopka zoper tožnika. Če je tožena stranka tožniku predočila namen, da bo zoper njega uvedla disciplinski postopek, mu po presoji sodišča s tem ni nedopustno grozila.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se je tožnik pritožil. V pritožbi je ponovno navajal, da njegova izjava volje glede prenehanja delovnega razmerja ni bila prava in resnična, ter da ni bila dana prostovoljno. Bila je dana zaradi izsiljevanja in groženj tožene stranke.

Pritožbeno sodišče je pritožbo zavrnilo. Presodilo je, da na podlagi dejstev, ugotovljenih v postopku, ni mogoče sklepati, da bi bila tožnikova izjava dana zaradi vpliva sile ali grožnje ali da se tožnik ob podpisu sporazuma o prenehanju delovnega razmerja ne bi zavedal, kaj podpisuje. Tožena stranka je njegovo prošnjo za sporazumno prenehanje delovnega razmerja pravilno štela kot odpoved s skrajšanjem odpovednega roka, zato mu je delovno razmerje zakonito prenehalo na temelju 1. točke 1. odstavka 100. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR, Uradni list RS, št. 14/90 do 71/93).

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (1. točka 1. odstavka 370. člena ZPP v zvezi s 14. točko 2. odstavka 339. člena ZPP) in zaradi zmotne uporabe materialnega prava (3. točka 1.

odstavka 370. člena ZPP). V reviziji navaja, da njegova izjava o sporazumnem prenehanju delovnega razmerja pri toženi stranki ni temeljila na njegovi pravi in resnični volji. Tožnik v času, ko je podpisal sporazum, ni bil prišteven. Volja tožnika ni bila prava zaradi groženj in izsiljevanja tožene stranke, kar je pri tožniku povzročilo utemeljen strah, da bodo razkrite njegove intimnosti, zaradi katerih je pričakovati neugodne reakcije okolja, v katerem živi. V postopku ni bilo upoštevano, da mu krivda za očitana dejanja ni bila dokazana. Kršene naj bi bile tudi njegove ustavne pravice, ker je sodišče zavračalo izvedbo dokazov, ki so tožniku v korist. Sodišče v postopku ni pridobilo mnenja izvedenca medicinske stroke, ki bi lahko potrdil, da je tožnik čustvena in občutljiva oseba, kar je vplivalo na njegove odločitve in ravnanja. Policisti so v zaporu tožnika obiskali nezakonito in ga izsiljevali, ne da bi ga opozorili, da ima pravico do takojšnje pomoči pravnega zastopnika. Z grožnjo o razgaljenju njegove zasebnosti so predstavniki tožene stranke kršili nedotakljivost njegove telesne in duševne celovitosti, njegovo zasebnost in osebnostne pravice. Za vsak obisk priprte osebe je potrebno pisno dovoljenje sodnika, ki ga sodelavci, ki so tožnika obiskali, niso pridobili. Revident sodiščema prve in druge stopnje očita tudi nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, ki naj bi bila v tem, da je bilo zmotno ugotovljeno, da je tožnik v priporu sodelavcem priznal dejanja, ki so mu bila očitana. Sodišče prve in druge stopnje nista upoštevali navodil revizijskega sodišča, zato ostajajo njuni sodbi neutemeljeni.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Revizijsko sodišče pazi po uradni dolžnosti na pravilno uporabo materialnega prava (371. člen ZPP).

Navedb iz prve revizije z dne 15.4.1997 ni bilo dovoljeno upoštevati, ker mora revident po določilih 367. in 370. člena v zvezi z določili 105. člena ZPP sporni predmet ter vsebino svoje izjave jasno in popolno navesti v vloženi reviziji.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da sta sodišče prve stopnje in sodišče druge stopnje pravilno uporabili materialno pravo in popolno ugotovili dejansko stanje ter svoji sodbi ustrezno obrazložili.

Sodišče ni preizkušalo novih navedb revidenta, ker revizija zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja po določilih 3. odstavka 370. člena ZPP ni dovoljena.

Sodišči nista kršili pravil pravdnega postopka s tem, da ne bi upoštevali napotkov sklepa revizijskega sodišča, s katerim je to sodišče usmerilo sodišči pri ponovnem sojenju. Sodišči sta v dopolnjenem dokaznem postopku ugotovili, kakšna disciplinska kršitev se je tožniku očitala. Predstavnika tožene stranke na tožnika nista izvajala pritiska, temveč sta mu ponudila v podpis izjavo, s katero je odpovedal delovno razmerje ob hkratnem predlogu za sporazum o skrajšanju odpovednega roka, kar bi lahko zakonito storil tudi vsak drugi delodajalec. Iz v postopku pridobljenega kazenskega spisa K 353/93 sta sodišči ugotovili, zakaj je bil kazenski postopek zoper tožnika ustavljen in hkrati presodili, da mu je bilo v času, ko je bil priprt, mogoče utemeljeno očitati storitev disciplinske kršitve.

Navedbe revidenta, da ob podpisu predloga sporazuma o prenehanju delovnega razmerja ni izrazil svoje prave volje, so v nasprotju z ugotovitvami sodišča prve stopnje, ki po presoji sodišča druge stopnje temeljijo na temeljito raziskanem dejanskem stanju. Navedbe, da tožniku krivda za ravnanja, v zvezi s katerimi je tožena stranka zoper njega nameravala uvesti disciplinski postopek, ni bila dokazana, v sporu o veljavnosti odločitve o prenehanju delovnega razmerja tožnika na temelju odpovedi, niso odločilne, ker je imela tožena stranka v času, ko je tožniku sporočila svojo namero, da bo zoper njega uvedla disciplinski postopek, utemeljen razlog verjeti, da je tožnik storil kaznivo dejanje ter disciplinsko kršitev. V dokaznem postopku je bilo ugotovljeno, da se je tožnik odločil, da se s sporazumom o prenehanju delovnega razmerja izogne disciplinskemu postopku zato, da v postopku ne bi prišlo do obravnavanja vprašanj iz njegovega zasebnega življenja. Dejstva, da je tožena stranka tožnika seznanila z namero, da bo zoper njega uvedla disciplinski postopek zaradi disciplinske kršitve, katere je bil utemeljeno osumljen, ni mogoče šteti za neenako obravnavanje tožnika ali za uporabo sile. Strahu ni mogoče obravnavati kot "utemeljeni strah", če ni povzročen z "nedopustno grožnjo" delodajalca, ki je upravičen ocenjevati delavčevo izpolnjevanje delovnih in drugih dolžnosti ter v primeru kršitev zoper delavca uveljaviti svojo disciplinsko oblast (1.

odstavek 60. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 29/78 do 57/89 ter RS, št. 88/99). Toženi stranki ni mogoče očitati, da je nedopustno grozila tožniku, ko mu je sporočila namero, da bo zoper njega uvedla disciplinski postopek. Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno ugotovili dejstva, na temelju katerih je bil utemeljen sum, da je tožnik storil disciplinske kršitve, tako da vodenje disciplinskega postopka zoper tožnika ne bi bilo nikakršna zloraba disciplinske oblasti delodajalca.

Tožnik je bil v priporu zaradi suma storitve kaznivega dejanja spolnega napada na osebo mlajšo od 14 let in ne zaradi suma disciplinske kršitve ali v zvezi s postopkom odločanja o prenehanju delovnega razmerja. Za odločanje v tem sporu ni pravno pomembna okoliščina, ali so predstavniki tožene stranke toženca v priporu obiskali v skladu s pravili postopka, ki ureja to vprašanje. Cilj in namen obiska tožnika v priporu je bil razgovor o vprašanju prenehanja delovnega razmerja tožnika. Revident v zvezi s kršitvami predpisov o ravnanju s priporniki ne navaja, kako bi tovrstne kršitve, če bi bile ugotovljene, lahko vplivale na prosto voljo tožnika. Eventualne kršitve pravil o obiskovanju pripornikov bi lahko vplivale na zakonitost postopka, v katerem se pripor uporablja kot sredstvo za zagotovitev navzočnosti osebe, ne pa na postopek odločanja o prenehanju delovnega razmerja tožnika. Predstavnika tožene stranke nista bila dolžna tožnika posebej opozoriti na njegovo pravico do pomoči pravnega zastopnika, ker predpisi takšne obveznosti delodajalca v tovrstnih postopkih ne določajo. Ni torej šlo za grožnjo, ki je protipravni pritisk na osebo, da nekaj stori ali izjavi v nasprotju s svojo voljo, kot zatrjuje tožnik. Tožnik se je lahko svobodno odločil, ali bo vztrajal pri zaposlitvi pri toženi stranki ali ne, njegova izjava, s katero je izrazil željo, da naj mu preneha delovno razmerje, iz že navedenih razlogov ni bila izsiljena. Ob upoštevanju teh okoliščin revizijsko sodišče ugotavlja, da sodba sodišča druge stopnje nima pomanjkljivosti, zaradi katerih je ne bi bilo mogoče preizkusiti (14. točka 2. odstavka 339. člena ZPP).

Revizijsko sodišče ni ugotovilo, da bi sodišče druge stopnje bistveno kršilo določila ZPP ali da bi zmotno uporabilo materialno pravo, zato je revizijo na temelju določil 378. člena ZPP zavrnilo.

Določbe ZOR je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) kot predpise Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.