Sodba II Ips 125/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-09-12

CIVILNO PROCESNO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

zamudna sodba - aktivna legitimacija SAZAS - kolektivno uveljavljanje avtorskih honorarjev - male avtorske pravice za glasbo - pravica do avtorskega honorarja

Obseg izpodbijanja zamudne sodbe je omejen, ker se ta ne more izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 338. člena ZPP). Zato ni mogoče z dodatnimi navedbami v reviziji vplivati na to, da bi se materialnopravna presoja obravnavala glede na širše ali drugačno dejansko stanje od tistega, ki izhaja tožbe.

Tožeča stranka sama trpi stroške odgovora na revizijo.

Sodišče prve stopnje je z zamudno sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku in toženi stranki naložilo, da mora tožeči stranki plačati znesek 15.841.739,70 SIT z zamudnimi obrestmi in stroški. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo. Ugotovilo je, da so bili izpolnjeni pogoji za izdajo zamudne sodbe po 318. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP/99). Sprejelo je stališče, da daje 81. člen Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (ZASP) podlago za uveljavljanje avtorskega honorarja, čeprav ni določen s tarifo.

Tožena stranka vlaga revizijo, uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Obširna in izčrpna revizija vztraja pri svojem stališču, da avtorskega honorarja ni mogoče zakonito izterjati od tožene stranke, ker je bila tožeča stranka malomarna in ni izpolnila svoje dolžnosti, da bi sprejela tarifo. Obravnava inštitut malih avtorskih pravic in nasprotuje stališču, da gre v tej pravdi za absolutne avtorske pravice. Male avtorske pravice so omejene z elementi prisilne licence. Obstaja obveznost tožeče stranke kot zakonitega zastopnika avtorjev, da pripravi tarifo. Ker tožeča stranka tega ni napravila, od uporabnikov ne more terjati povračila. 81. člen ZASP v tem primeru ne pride v poštev. Izpodbija aktivno legitimacijo tožeče stranke, ki ji očita tudi številne nepravilnosti v poslovanju in neusklajenost z novimi predpisi. Meni, da tožeča stranka ni dolžna plačati davka na dodano vrednost od zaračunanih avtorskih honorarjev, zato davka tudi ne more zaračunati uporabnikom.

Tožeča stranka je na revizijo odgovorila in predlagala zavrnitev, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena ZPP).

Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo v mejah razlogov, ki so navedeni v reviziji in po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava, ne pa na bistvene kršitve določb pravdnega postopka (371. člen ZPP). Revizija je sicer vložena tudi zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, vendar v njej ni navedeno, katere bistvene kršitve uveljavlja. Revizijski razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka torej ni utemeljen.

Sicer pa je v tej zadevi bilo na prvi stopnji odločeno z zamudno sodbo (318. člen ZPP). Izpodbijana sodba je ugotovila, da je bila toženi stranki tožba pravilno vročena v odgovor, da ne gre za zahtevek, s katerim stranke ne morejo razpolagati in da izhaja utemeljenost tožbenega zahtevka iz dejstev, ki so v tožbi navedena, pri čemer dejstva, na katera se opira tožbeni zahtevek, niso v nasprotju s predloženimi dokazi oziroma splošno znanimi dejstvi.

Preizkus v okviru revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava je pokazal, da je glede na določbe ZASP ne glede na vsebino Pravilnika o javnem izvajanju in predvajanju glasbenih del javnosti (Ur. l. RS, št. 65/93) za vsako izkoriščanje avtorskega dela avtor upravičen do plačila avtorskega honorarja. Materialna pravica avtorja, ki je sestavni del absolutne avtorske pravice, zaradi izostanka tarifnega dela pravilnika ne more imeti za posledico njeno ukinitev. Tožena stranka ni oporekala tožbi, čeprav ji je bilo to omogočeno. Njena pasivnost ima za posledico priznavanje navedb tožeče stranke, tudi tistih, ki za toženo stranko niso ugodne. Obseg izpodbijanja zamudne sodbe je omejen, ker se ta ne more izpodbijati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (drugi odstavek 338. člena ZPP). Zato ni mogoče z dodatnimi navedbami v reviziji vplivati na to, da bi se materialnopravna presoja obravnavala glede na širše ali drugačno dejansko stanje od tistega, ki izhaja iz tožbe. Izhajati je treba samo iz dejanskega stanja, ki je navedeno v tožbi. Ta pa navaja in z ustreznimi dokazi podpira vsa dejstva, na katerih temelji aktivna legitimacija tožeče stranke za kolektivno uveljavljane avtorskih honorarjev malih avtorskih pravic za glasbo, ki jo v okviru svoje dejavnosti tožena stranka predvaja. Ker gre za zahtevek, s katerim stranke lahko prosto razpolagajo, glede izračuna višine zahtevka ne more biti nobenega obravnavanja. Bistvo presoje je le v tem, ali mora tožena stranka kot uporabnik avtorskih del avtorjem plačati honorar in ali je za njegovo uveljavljanje aktivno legitimirana tožeča stranka. Dolžnost plačila honorarja izhaja iz 15. in 81. člena ZASP. Glede na tako dejansko stanje je tožbeni zahtevek utemeljen. Vse ostalo, s čimer skuša tožena stranka izpodbiti utemeljenost zahtevka, temelji na zatrjevanih dejstvih, ki jih tožba ne vsebuje. Materialnopravni preizkus izpodbijane sodbe zato v tem obsegu ni mogoč.

Revizijsko sodišče je neutemeljeno revizijo zavrnilo po določbi 378. člena ZPP, pri čemer je o stroških revizijskega postopka uporabilo določbi prvega odstavka 155. člena in prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožeča stranka v revizijskem odgovoru ne navaja razlogov, ki bi prispevali k odločitivi, zaradi česar sama trpi svoje revizijske stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.