Sodba II Ips 611/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-07-05

darilna pogodba - pravna podlaga darilne pogodbe - nagib - vrnitev darila - neupravičena pridobitev - kondikcija

Po sodni praksi je pravna podlaga darilne pogodbe v neodplačni naklonitvi neke premoženjske koristi v korist obdarjenca, kar je lahko pogojeno z različnimi motivi (nagibi). Nagib pri darilni pogodbi je lahko zato tako pomemben, da brez njega do daritve ne bi prišlo, kar pomeni, da postane nagib del pravne podlage take pogodbe. Ker posla brez podlage ni (prvi odstavek 51. člena ZOR), obstoječ posel preneha veljati, če je zaradi pozneje nastalih okoliščin odpadla pravna podlaga. V posledici takega stanja morata stranki prejeto vrniti oziroma nadomestiti vrednost prejetega. Tako obveznost določa četrti odstavek 210. člena ZOR.

Tožničin zahtevek za povrnitev revizijskih stroškov se zavrne.

Tožnica, ki je toženčeva teta, je tožencu 12.7.1993 darovala 1/4 nepremičnine parc. št. 427, stavbišče s hišo v izmeri 89 m2, dvorišče v izmeri 262 m2, vpisane v vl. št. 210, sedaj 2378 k.o... Tožnica je s tožbo z dne 20.6.1996 zahtevala, da se navedena darilna pogodba razveljavi in naloži tožencu, da mora izročiti tožnici v posest darovano nepremičnino in izstaviti zemljiškoknjižno listino, na podlagi katere bo lahko dosegla prepis lastninske pravice na svoje ime. Sodišče prve stopnje je tožničin zahtevek na razveljavitev darilne pogodbe zavrnilo, ker ni ugotovilo razlogov za izpodbojnost njene veljavnosti, dajatveni zahtevek pa je zavrnilo, ker je toženec nepremičnino že prodal, čeprav je ugotovilo, da je zaradi toženčevega ravnanja po sklenitvi darilne pogodbe odpadla pravna podlaga posla. Sodišče druge stopnje je tožničini pritožbi delno ugodilo in dajatveni del odločitve spremenilo tako, da je tožencu naložilo, da mora izročiti tožnici v posest 2/12 sporne nepremičnine, glede cele darovane nepremičnine pa izstaviti na ime tožnice za vknjižbo lastninske pravice primerno listino, zaradi prenosa lastninske pravice na tožnico. Tako je ostal zavrnjen le tisti del tožničinega zahtevka, s katerim je zahtevala od toženca izročitev v posest tudi 1/12 nepremičnine, ki jo je toženec prodal pred sprožitvijo te pravde.

Zoper ugodilni del sodbe sodišča druge stopnje je vložil revizijo toženec, ki je uveljavljal zmotno uporabo materialnega prava ter predlagal, da naj se navedena sodba spremeni tako, da se tožničina pritožba zavrne. Toženec meni, da bi moralo sodišče v celoti zavrniti tožničin zahtevek. Zahtevek nima podlage v 210. členu ZOR, ker je toženec nepremičnino že prodal ter je tako pogodba v celoti realizirana kot določa 73. člen ZOR. Ker je pogodba v celoti realizirana, je kupec na nepremičnini veljavno pridobil lastninsko pravico. Vrnitev darila v naravi zato ni več možna. Dalje pa je pomembno, da darilna pogodba ne postavlja nobenih pogojev za njeno veljavnost. Dodaten dogovor s tožnico je zaradi njenega pritiska podpisal šele 13.7.1993, to je po sklenitvi darilne pogodbe. Pravi nagib darilne pogodbe je bil v popravi družinskih krivic iz preteklosti.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožnici, ki je nanjo odgovorila ter predlagala, da naj se revizija zavrne (tretji odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1977, v nadaljevanju ZPP, katerega določbe so bile uporabljene na podlagi 498. člena sedaj veljavnega Zakona o pravdnem postopku, Uradni list RS, št. 26/99).

V revizijskem postopku je sporna toženčeva obveznost, da mora tožnici vrniti v last celotno nepremičnino, ki mu jo je darovala s pogodbo 12.7.1993 ter ji izročiti v posest 2/3 darovane, ki pomeni 2/12 celotne nepremičnine vl. št. 2378 k.o... Sodišči nižjih stopenj sta za pravno presojo spora ugotovili naslednje dejansko stanje:

- darilno pogodbo, s katero je tožnica darovala tožencu 1/4 parc. št. 427, vl. št. 210, sedaj 2378 k.o..., ki predstavlja v naravi pritlično etažo hiše, sta pravdni stranki sklenili 12.7.1993,

- tožnica je navedeno nepremičnino, ki jo predstavljajo poslovni prostori, podarila tožencu z namenom, da bo v prostorih opravljal poslovno dejavnost,

- če bi tožnica vedela, da bo toženec nepremičnine prodal, mu poslovnih prostorov ne bi podarila,

- toženec je s kupoprodajno pogodbo 7.12.1995 prodal 1/3 podarjene nepremičnine, to je 1/12 od celote, kupovalki P. Š. ter ji prodani del, ki je bil v naravi opredeljen, izročil v posest ob sklenitvi pogodbe,

- s kupoprodajno pogodbo 28.2.1997 pa je toženec prodal še preostali del podarjene nepremičnine kupcu A. d.o.o. in mu nepremičnino prav tako izroči v posest.

Sodišči nižjih stopenj sta ocenili, da je tožnica darovala sporno nepremičnino tožencu z namenom, da bo v darovanih poslovnih prostorih opravljal poslovno dejavnost. Tako sta ugotovili tožničin razlog, namen, nagib obdaritve toženca. Sodišči obeh nižjih stopenj sta skladno presodili, da je zaradi toženčevega ravnanja z nepremičnino (prodajo le-te) odpadla podlaga posla. Skladno sta na podlagi četrtega odstavka 210. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR) presodili, da je toženec zato dolžan prejeto darilo vrniti tožnici, razlikovali sta se le v presoji, ali mora vrniti darilo v naravi (stališče sodišča druge stopnje) ali pa v obliki dosežene koristi (kot je bilo stališče sodišča prve stopnje). Pri tem pa sta obe sodišči skladno zaključevali, da toženec še vedno lahko pravno razpolaga s celotno nepremičnino, ki mu jo je tožnica darovala, ker je še vedno zemljiškoknjižni lastnik le-te.

Po presoji revizijskega sodišča je stališče sodišča druge stopnje materialnopravno pravilno. Po sodni praksi je pravna podlaga darilne pogodbe v neodplačni naklonitvi neke premoženjske koristi v korist obdarjenca, kar je lahko pogojeno z različnimi motivi (nagibi). Nagib pri darilni pogodbi je lahko zato tako pomemben, da brez njega do daritve ne bi prišlo, kar pomeni, da postane nagib del pravne podlage take pogodbe. Ker posla brez podlage ni (prvi odstavek 51. člena ZOR), obstoječ posel preneha veljati, če je zaradi pozneje nastalih okoliščin odpadla pravna podlaga. V posledici takega stanja morata stranki prejeto vrniti oziroma nadomestiti vrednost prejetega. Tako obveznost določa četrti odstavek 210. člena ZOR. Odločitev sodišča druge stopnje je zato v skladu z navedenimi predpisi, dejansko podlago pa ima v ugotovljenem dejanskem stanju in zato drugačna toženčeva revizijska izvajanja niso utemeljena.

Pravno sporna je tudi oblika vrnitve darila. Toženčevo v reviziji izraženo stališče, češ da darila ne more vrniti tožnici v naravi, ker da je zaradi realizacije kupoprodajne pogodbe postal kupec lastnik kupljenega dela nepremičnine (čeprav zemljiškoknjižni prenos ni bil izvršen), pri čemer se sklicuje na 73. člen ZOR, ni utemeljeno.

Določilo 73. člena ZOR uzakonja zgolj veljavnost oblično pomanjkljivih pogodb (zaradi realizacije postane posel veljaven, čeprav ni sklenjen v predpisani obliki). V tem primeru pa ni sporna veljavnost darilne pogodbe (ta je veljavno nastala, zaradi pozneje odpadle pravne podlage pa so prenehali njeni učinki). Odločilnega pomena za ugoditev dajatvenemu zahtevku je bila okolnost, da je toženec še vedno lastnik sporne nepremičnine (kupec bi jo pridobil šele na podlagi vpisa lastninske pravice v zemljiški knjigi).

Ugotovljeno dejansko stanje je utemeljevalo odločitev, po kateri je toženec dolžan vrniti prejeto nepremičnino v obliki, kot jo je prejel (saj ni bilo ovire za tako vrnitev in zaradi česar bi lahko nastopila obveznost nadomestitve vrednosti prejetega darila). Ker se z določilom četrtega odstavka 210. člena ZOR vzpostavlja prejšnje premoženjsko stanje pogodbenikov, mora obdarjenec, kadar je predmet darila nepremičnina, vrniti darovalcu lastnino in posest nepremičnine. Z drugimi besedami, vrača to, kar je prejel z darilom. Drugačna toženčeva revizijska izvajanja (povezana z izvajanjem posesti), po povedanem niso utemeljena. Revizijsko sodišče v skladu z obrazloženim stanjem ugotavlja, da je sodišče druge stopnje pravilno odločilo o sporu in zato ni podan v reviziji uveljavljen razlog zmotne uporabe materialnega prava. Uradoma upoštevne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP pa ni ugotovilo. Zato je toženčevo revizijo v celoti zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Po oceni revizijskega sodišča tožničin odgovor na revizijo ni vseboval kakšnih razlogov, ki jih med postopkom že ne bi navedla. Zato z odgovorom na revizijo nastali stroški niso bili potrebni stroški postopka. Revizijsko sodišče je zato zahtevek za povrnitev revizijskih stroškov zavrnilo (prvi odstavek 166. in 155. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.