TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 194/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-11-07

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Tožnik je v obravnavani zadevi vrednost spornega predmeta označil v tožbi z zneskom 2.500,00 tedanjih din, pri čemer je navedena dinarska označba bila spremenjena v 2.500,00 SIT. Ta znesek pa ne presega v drugem odstavku 367. člena ZPP predpisanega zneska, zaradi česar je bilo treba po določbi 377. člena ZPP revizijo zavreči.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da je tožnik lastnik zemljišč s parcelno št. 2182/1, 1919, 1920, 1921, 2236, 2258, 2459, in 2995/1, vpisanih v z.k. vložek št. 465 ter parcele št. 2271, vpisane v z.k. vložek 2858, vse k.o..., kar naj bi imelo za posledico vpis lastninske pravice na tožnikovo ime na solastninskem deležu toženih strank. Pritožbo tožeče stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Tožeča stranka vlaga revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo tožbenemu zahtevku.

Odločitev sodišča druge stopnje ne vsebuje resnega odgovora na pritožbene trditve in pritožbene obrazložitve ter na nesporno dejstvo, da toženi stranki nista imeli na spornih nepremičninah nobene posesti. Pritožbe tudi ni mogoče zavrniti z absurdnimi razlogi o neprepričljivosti, ker naj bi v pritožbi šlo le za pravno razlogovanje.

Toženi stranki na revizijo nista odgovorili, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1999, v nadaljevanju ZPP).

Sodba, s katero se je v tej zadevi postopek pred sodiščem prve stopnje končal, je bila izdana dne 19.06.2000, torej po uveljavitvi ZPP 1999 (po določbi 503. člena je navedeni zakon začel veljati 90. dan po objavi v Uradnem listu dne 15.04.1999, torej 14.07.1999), zaradi česar se po določbi prvega odstavka 498. člena ZPP postopek nadaljuje po določbah ZPP iz leta 1999. Dovoljenost revizije je zato treba presojati po drugem odstavku 367. člena ZPP: revizija ni dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega 1.000.000,00 SIT.

Tožnik je v obravnavani zadevi vrednost spornega predmeta označil v tožbi z zneskom 2.500,00 tedanjih din, pri čemer je navedena dinarska označba bila spremenjena v 2.500,00 SIT. Ta znesek pa ne presega v drugem odstavku 367. člena ZPP predpisanega zneska, zaradi česar je bilo treba po določbi 377. člena ZPP revizijo zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 75/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-11-22

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz drugih tehtnih razlogov

Zgolj dejstvo, da na sodišču dela kot administrativna delavka žena dolžnika, ni samo po sebi razlog, ki bi utemeljeval delegacijo drugega sodišča.

Predlogu za delegacijo drugega sodišča se ne ugodi.

Pri Okrajnem sodišču v Žalcu je upnica predlagala izvršbo na podlagi pravnomočne sodbe Okrajnega sodišča v Celju z dne 03.04.2001, opr. št. P 239/98, zaradi izterjave 473.308,00 SIT s pripadki. Ker je dolžnikova žena administrativna delavka na izvršilnem oddelku Okrajnega sodišča v Žalcu, je navedeno sodišče predlagalo, da se za rešitev zadeve določi drugo pristojno sodišče.

Po določilu 67. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) lahko vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Delegacija drugega sodišča je tako lahko utemeljena, če so izpolnjene v navedenem predpisu zahtevane predpostavke. Te v tem primeru glede na razloge, ki jih vsebuje predlog Okrajnega sodišča v Žalcu, po oceni vrhovnega sodišča niso podane. Namreč zgolj dejstvo, da na sodišču dela kot administrativna delavka žena dolžnika, ni samo po sebi razlog, ki bi utemeljeval delegacijo drugega sodišča. Drugih okolnosti, ki bi morda predstavljale tehtne razloge za predlagano delegacijo, pa predlog ne vsebuje. Glede na tako stanje vrhovno sodišče zaključuje, da predlog za določitev drugega pristojnega sodišča ni utemeljen ter mu zato ni ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 145/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-11-22

premoženjskopravni spor - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Revizija glede na prenizko opredeljeno vrednost spornega predmeta v premoženjskopravnem sporu ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je v zadevi odločalo na podlagi tožbe, vložene 29.4.1996. Po izvedenem dokaznem postopku je dne 3.2.2000 s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala plačilo 134.735 tolarjev z zamudnimi obrestmi, ki so določene v zakonu in tečejo od 1.2.1995. Po pritožbi tožeče stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo neutemeljeno pritožbo in potrdilo izpodbijano sodbo.

Proti sodbi pritožbenega sodišča je pravočasno vložila revizijo tožeča stranka. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo sodbe, tako da se ugodi tožbenemu zahtevku. Tožeča stranka je predlagala tudi vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, toda Državno tožilstvo Republike Slovenije tega izrednega pravnega sredstva ni vložilo.

Uvodoma je treba pojasniti, da je bila tožba sicer vložena v času veljavnosti Zakona o pravdnem postopku iz leta 1977 (Ur. l. SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in RS, št. 55/92), ki pa je prenehal veljati z uveljavitvijo novega Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št.

26/99, v nadaljevanju ZPP), po katerem je treba nadaljevati postopek po prejšnjih pravilih samo v primeru, če se je končal postopek pred sodiščem prve stopnje pred uveljavitvijo novega zakona. Sicer se uporabljajo določila ZPP, ki je začel veljati 14. julija 1999 (z nekaterimi izjemami, ki so posebej navedene v 499. členu ZPP).

Revizija je izredno pravno sredstvo, ki je po 367. členu ZPP dovoljeno proti pravnomočni sodbi, izdani na drugi stopnji v primerih, ki so natančno določeni v zakonu. Kadar gre za premoženjskopravni spor, je po 367. členu ZPP mogoče vložiti revizijo zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 1.000.000,00 tolarjev. Ker je v konkretni zadevi vtoževani znesek prenizek, da bi omogočal revizijo, revizija ni dovoljena.

Tako se izkaže, da je tožeča stranka vložila revizijo proti sodbi, proti kateri je po zakonu ni mogoče vložiti, zato je Vrhovno sodišče po 377. členu ZPP zavrglo nedovoljeno revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep II Ips 536/2001, enako tudi sklep II Ips 348/2001
Sodba II Ips 213/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-11-22

Za izdajo sodbe zaradi izostanka so bili izpolnjeni vsi v zakonu predvideni pogoji.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zaradi izostanka tožencu naložilo, da mora tožeči stranki plačati znesek 150.740,00 SIT ter ji povrniti pravdne stroške. Pritožbo toženca je sodišče druge stopnje zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga toženec revizijo, v kateri vsebinsko uveljavlja revizijski razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter predlaga izdajo ustrezne revizijske odločbe. Trdi, da se glavne obravnave pred sodiščem prve stopnje ni udeležil zaradi izsiljevanja in groženj tožničinega fanta.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1977, v nadaljevanju ZPP (1977)).

Sodbo zaradi izostanka sodišče izda ob pogojih 332. člena ZPP (1977). Sodišče prve stopnje je zanesljivo obrazložilo, da so ti pogoji izpolnjeni (1. do 6. točka prvega odstavka 332. člena ZPP (1977)). Sodišče druge stopnje ob preizkusu prvostopne sodbe tudi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 365. člena ZPP (1977)) ni našlo kršitev, ki bi jih bilo mogoče opredeliti v skladu s 6. točko drugega odstavka 354. člena ZPP (1977).

Revizijski preizkus izpodbijane sodbe v skladu s 1. točko prvega odstavka 385. člena ZPP (1977) je pokazal, da vsebinsko uveljavljani revizijski razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ni podan. Za izdajo sodbe zaradi izostanka so bili izpolnjeni vsi v zakonu predvideni pogoji. Toženec z vlogo tožbenemu zahtevku ni oporekal, bil je v redu vabljen, utemeljenost uveljavljanega zahtevka pa izhaja iz dejstev, ki so navedena v tožbi. Revizijsko uveljavljana trditev, da si toženec ni upal priti na glavno obravnavo zaradi groženj, pa je pravno neupoštevna.

Zavrnitev revizije temelji na določbi 393. člena ZPP (1977).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 76/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-19

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz razlogov smotrnosti - zapuščinski postopek - bivališče dedičev

Okoliščina, da imajo nekateri dediči bivališča izven sedeža krajevno pristojnega sodišča, v zapuščinskem postopku sama po sebi ne more narekovati prenosa pristojnosti iz razlogov smotrnosti. Po določbi 208. člena Zakona o dedovanju je namreč mogoče dedno izjavo pisno predložiti zapuščinskemu sodišču ali pa osebno pred katerimkoli drugim po zakonu stvarno pristojnim rednim sodiščem.

Pred Okrajnim sodiščem v Črnomlju je pod opr. št. D 281/2001 uveden zapuščinski postopek po dne 17.09.2001 umrli A. P. iz M. Iz podatkov smrtovnice je razvidno, da se zapuščina pokojne nahaja na območju Okrajnega sodišča v Črnomlju.

Po določbi prvega odstavka 168. člena Zakona o dedovanju opravi zapuščinsko obravnavo po zakonu stvarno pristojno redno sodišče. Po določbi 177. člena citiranega zakona pa je za zapuščinsko obravnavo krajevno pristojno redno sodišče, na katerega območju je imel zapustnik ob smrti stalno bivališče, pri čemer je po določbi tretjega odstavka navedene zakonske določbe za zapuščinsko obravnavo krajevno pristojno po zakonu stvarno pristojno redno sodišče, na katerega območju je pretežni del zapuščine. Tako ni dvoma, da je Okrajno sodišče v Črnomlju stvarno in krajevno pristojno sodišče za opravo zapuščinske obravnave.

Po določbi 67. člena ZPP lahko vrhovno sodišče na predlog pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postoka v zadevi, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi. Predlagatelj prenosa krajevne pristojnosti utemeljuje svoj predlog z dejstvom, da naj bi se dediči po pokojni A. P. že ob sestavi smrtovnice dogovorili, naj se zapuščinska obravnava opravi na Okrajnem sodišču Jesenice, ker naj bi večina dedičev živela na območju tega sodišča. Razlogi smotrnosti naj bi torej narekovali prenos krajevne pristojnosti (163. člena Zakona o dedovanju v zvezi s 67. členom ZPP).

Vrhovno sodišče pa predlogu za prenos pristojnosti ni ugodilo.

Zapustnica je imela stalno bivališče na območju krajevno pristojnega sodišča, tu pa se nahaja tudi njeno premoženje. Okoliščina, da imajo nekateri dediči bivališča izven sedeža krajevno pristojnega sodišča, v zapuščinskem postopku sama po sebi ne more narekovati prenosa pristojnosti iz razlogov smotrnosti. Po določbi 208. člena Zakona o dedovanju je namreč mogoče dedno izjavo pisno predložiti zapuščinskemu sodišču ali pa osebno pred katerimkoli drugim po zakonu stvarno pristojnim rednim sodiščem.

Okoliščina, da nekateri od dedičev stalno žive izven območja zapuščinskega sodišča, torej sama po sebi in brez navedbe drugih tehtnih razlogov ne more predstavljati podlage za ugoditev predlogu za prenos krajevne pristojnosti. Vrhovno sodišče zato predlogu Okrajnega sodišča v Črnomlju ni ugodilo.

ZPP člen 67.ZD člen 163, 168, 168/1, 177, 208.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Cp 7/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-11

žalitev sodišča v vlogi - kaznovanje udeležencev postopka z denarno kaznijo

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je odločalo o tožnikovi reviziji v tej pravdni zadevi (opr. št. II Ips 434/2000). Zaradi nekaterih navedb v reviziji je s sklepom z dne 08.03.2001, opr. št. II R 52/2001 tožnika za žalitev sodnikov kaznovalo z denarno kaznijo v znesku 25.000,00 SIT.

Tožnik se je proti izreku denarne kazni pritožil z navedbami, da se manipulira z dvema iztrganima citatoma iz revizije in da gre za izmišljene žaljive vrednostne ocene, iztrgane iz revizijskega besedila. Žaljive besede so navedli z enako dikcijo o moralni propadlosti tožnika tudi toženci med trajanjem pravde. Med drugim tožnik v svoji pritožbi navede, da so sodniki druge stopnje zlorabili svojo sodniško funkcijo, ko so potrdili "vulgarno in žaljivo vrednostno oceno kriminalne listine z dne 06.05.1983". Sodniki tretje stopnje pa naj bi storili naklepna kazniva dejanja prikrivanja kaznivih dejanj sodnikov druge stopnje. Zato bi jih bilo treba razrešiti.

Pritožbeni senat je preizkusil vsebino tožnikove pritožbe proti izpodbijanemu sklepu in ugotovil, da razlogi, ki jih ta navaja v zvezi s sklepom o izreku denarne kazni, niso utemeljeni. Zakon o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP 1977) zahteva, da se udeleženci sodnega postopka vedejo dostojno in v 110. členu predvideva kazen za tistega, ki v vlogi žali sodišče, stranko ali drugega udeleženca v postopku. Ni dvoma, da je tožnik z zapisom v reviziji "da je treba po uradni dolžnosti odstraniti s funkcije drugostopne sodnike ..., ker do temelja moralno pohabljeni podtikajo tožniku neresnične sklepe...", storil razžalitev v smislu citirane zakonske določbe. Pritožbeni senat se strinja z razlogi izpodbijanega sklepa, da gre za napad na čast in dobro ime poimensko navedenih sodnikov v obliki žaljive vrednostne ocene, za izničevanje dostojanstva in preziranje ugleda omenjenih kot posameznikov pa tudi v njihovi funkciji sodnikov, torej tistih, ki izvajajo na sodišču sodno oblast. Podobne žaljive vrednostne ocene navaja tožnik tudi v obravnavani pritožbi.

Po določbi prvega odstavka 110. člena ZPP (1977), ki predvideva kazen za žalitev sodišča, stranke ali drugega udeleženca v znesku do 25.000,00 SIT je v izpodbijanem sklepu izrečena kazen v znesku 25.000,00 SIT ustrezna.

Ker v pritožbi navedeni razlogi niso utemeljeni in ker sodišče ni našlo razlogov, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (365. člen ZPP 1977), je po določbi 368. člena ZPP (1977) pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in izpodbijani sklep potrdilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 68/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-19

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti zaradi dvoma v nepristranost sodišča

Predlogu se ne ugodi, saj ni okoliščin iz 67. člena ZPP.

Tožnik je na Okrožnem sodišču v Kranju vložil tožbo proti toženi stranki, s katero uveljavlja plačilo denarne terjatve. Tožena stranka je na tožbo odgovorila in v posebni vlogi predlagala, naj se v številnih postopkih, ki tečejo pred Okrajnim sodiščem v Radovljici in v Kranju, določi drugo stvarno pristojno sodišče. V svojem predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča tožena stranka poimensko navaja nekaj oseb, ki naj bi sestavljale skupino, katere namen je uničenje toženega podjetja. Opisane so okoliščine, zaradi katerih tožena stranka stvarno pristojnemu sodišču (v tej zadevi Okrožnemu sodišču v Kranju) ne zaupa.

Po določbi 67. člena ZPP (Zakona o pravdnem postopku iz leta 1999) lahko vrhovno sodišče na predlog stranke določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Vendar pa tožena stranka v tej zadevi ni navedla utemeljenih okoliščin, zaradi katerih naj bi se postopek laže opravil pri drugem stvarno pristojnem sodišču. Poleg tega iz vsebine predloga niso razvidne tehtne okoliščine, ki naj bi se nanašale na določitev drugega stvarno pristojnega okrožnega sodišča. Zahteva za delegacijo zato nima podlage v določbi 67. člena ZPP; z drugimi navedbami tožene stranke, ki bi morda predstavljale podlago za postopanje sodišča po drugem in ostalih odstavkih 11. člena ZPP, pa se vrhovno sodišče ni ukvarjalo, ker za odločitev o predlagani delegaciji niso pomembna.

Ker tožene stranka svoje zahteve za prenos pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče ni utemeljila, Vrhovno sodišče Republike Slovenije njenemu predlogu ni ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Cp 15/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-05

žalitev sodišča v vlogi - kaznovanje udeležencev postopka z denarno kaznijo

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

Višje sodišče v Ljubljani je kot pritožbeno sodišče odločalo o pritožbi toženca proti sodbi Okrožnega sodišča v Ljubljani z dne 08.05.2000, opr. št. I P 460/98, ter pritožbi ugodilo, sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem delu (drugi do peti odstavek njenega izreka) razveljavilo, zadevo pa v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Istočasno pa je s sklepom toženca zaradi žalitve sodišča v pritožbi z dne 12.05.2000 kaznovalo z denarno kaznijo v znesku 60.000,00 SIT.

Proti sklepu o denarni kazni je toženec vložil pritožbo in predlagal njegovo razveljavitev. Nikogar ni nameraval žaliti. Besede feminizem, lezbijanstvo in podobno se že dalj časa pojavljajo v slovenskih javnih občilih. Gre za šaljiv in obroben značaj celotnega teksta. Pri laični pritožbi je dopustno drugačno izražanje, kakor pa ga je sodišče vajeno s strani odvetnikov. Gre za pomanjkanje smisla za humor.

Po prečitanju celotnega teksta pritožbe, ki jo je toženec dne 12.05.2000 vložil proti sodbi sodišča prve stopnje, ni mogoče sprejeti teze, da bi izrazi, zaradi katerih je sodišče prve stopnje toženca denarno kaznovalo, bili kot citati iztrgani iz celotnega besedila in da bi zato bili napak razumljeni. Res je, da se skozi vlogo prepletajo navedbe, ki žaljivo obravnavajo "žensko zasedbo" sodišča, ki se je "morda zato sprevrglo v feministični servis in brezprizivni tribunal". Take trditve so, ne glede na utemeljenost pritožbe proti sodbi sodišča prve stopnje, objektivno žaljive in izražajo prezir ter zaničevanje do sodstva, predvsem pa do predsednice senata in sodnic porotnic prvostopnega sodišča. Zato se je mogoče strinjati z ugotovitvijo izpodbijanega sklepa, da gre za žaljive vrednostne ocene.

Opredelitev toženčevega pisanja s stališča ugotovitve, da gre za žaljivo vsebino, temelji na določbi 109. člena Zakona o pravdnem postopku, po kateri sodišče kaznuje tistega, ki v vlogi žali sodišče. Kaznovanje pri tem temelji na določbah tretjega do sedmega odstavka 11. člena. Višina izrečene kazni (60.000,00 SIT) je po oceni vrhovnega sodišča primerna.

V pritožbi torej niso navedeni utemeljeni razlogi, zaradi česar jo je bilo treba po določbi 353. člena ZPP zavrniti in izpodbijani sklep potrditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 560/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-06

zvišanje preživnine - dopustnost revizije v sporu zaradi zvišanje preživnine - zavrženje revizije

Ker se je v tem sporu zahtevalo zvišanje sodno določene preživnine (in ne prvo določitev preživnine ali njeno ukinitev), revizija zoper izpodbijano sodbo na podlagi določila tretjega odstavka 367. člena ZPP ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožničinemu zahtevku in zvišalo dne 28.05.1997 sodno določeno preživnino (revalorizirano na dan sojenja na 40.598,40 SIT), in sicer za prvo obdobje na znesek 47.829,00 SIT, zatem na 50.269,00 oziroma 52.381,00 SIT in za čas od 01.03.2000 dalje na znesek 56.100,00 SIT. Višji zahtevek je zavrnilo. Sodišče druge stopnje je na pritožbo toženca spremenilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje tako, da je celoten tožbeni zahtevek zavrnilo. Presodilo je, da na prvi stopnji ugotovljene okolnosti ne dokazujejo predpostavk za zvišanje preživnine na podlagi petega odstavka 132. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih.

Revizijo zoper sodbo sodišča druge stopnje je vložila tožnica, ki je uveljavljala nepopolno ugotovitev dejanskega stanja in kršitev materialnega prava ter predlagala, naj se izpodbijana sodba spremeni tako, da se zahtevku ugodi. V reviziji obširno opisuje toženčevo premoženjsko stanje, ki da je dobro in predlaga vrsto dokazov, ki naj bi dokazovali prave toženčeve premoženjske razmere. Zakonita zastopnica mladoletne tožnice opisuje v reviziji tudi svoje slabo socialno stanje in zatrjuje, da so podani pogoji za zvišanje sporne preživnine.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožencu, ki nanjo ni odgovoril (tretji odstavek 375. člena Zakona o pravdnem postopku - v nadaljevanju ZPP).

Revizija je izredno pravno sredstvo, ki je v premoženjskih sporih dovoljena samo, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 1.000.000,00 SIT (drugi odstavek 367. člena ZPP), v sporih o preživljanju (kakršen je obravnavani primer), pa je revizija dovoljena, ko je prvič določena ali je ukinjena (1. točka tretjega odstavka 367. člena ZPP). Ker se je v tem sporu zahtevalo zvišanje sodno določene preživnine (in ne prvo določitev preživnine ali njeno ukinitev), revizija zoper izpodbijano sodbo na podlagi določila tretjega odstavka 367. člena ZPP ni dovoljena. Glede na tako stanje revizijsko sodišče ni moglo ocenjevati revizijskih izvajanj, pač pa je moralo na podlagi 377. člena ZPP zavreči tožničino revizijo kot nedovoljeno.

ZZZDR člen 132, 132/5.ZPP člen 367, 367/3-1, 377.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 79/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-05

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz razlogov smotrnosti - sedež podružnice pravdne stranke - hitrost postopanja sodišča

Niso razlogi za delegacijo dejstva, da ima tožena stranka podružnico na območju predlaganega sodišča in da to posluje hitreje ter da je kraj izplačevanja zavarovalnice na omenjenem območju.

V tej pravdi za izplačilo zavarovalnine na podlagi pogodbe o nezgodnem zavarovanju je tožena stranka predlagala iz razlogov ekonomičnosti pristojnost Okrajnega sodišča v Postojni, ker sta obe stranki na območju tega sodišča, ker je kraj izplačevanja v Postojni in ker se na postojnskem sodišču hitreje rešujejo pravdne zadeve.

Zakon o pravdnem postopku sicer določa v 67. členu, da lahko vrhovno sodišče na predlog stranke določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Vendar razlogov, navedenih v predlogu, ni mogoče uvrstiti med razloge iz omenjenega predpisa.

Tožena stranka ima svoj sedež v Ljubljani, kjer ima tudi pravno službo, katere delavci jo zastopajo pred sodišči. Dejstvo, da ima v Postojni podružnico (ki ni pravna oseba), bi bila lahko pomembna okoliščina le pri izbiri krajevne pristojnosti (60. člen ZPP), vendar je tožnica v tej zadevi izbrala pristojnost po sedežu tožene stranke. Ob sodobnih načinih denarnega prometa je videti neresna omemba kraja izplačila odškodnine. Tako je mogoče oceniti tudi zadnji razlog za predlagano delegacijo. Dokler sodišče lahko deluje, pač ni mogoče določiti drugega sodišča, ker naj bi tam morda postopek tekel hitreje. Po povedanem predlogu za smotrno delegacijo ni bilo mogoče ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.