Sklep II Ips 156/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-03-20

neupravičena pridobitev - kondikcija - družbena pogodba - societas - kdaj se ne more zahtevati vrnitev - elementi družbene pogodbe

Dogovor med d.o.o. A in d.o.o. B ter družbeniki d.o.o. A o delnem opravljanju finančnih poslov d.o.o. B za d.o.o. A; o razdelitvi opravljanja dejavnosti d.o.o. A med njenimi družbeniki in njihovi enakomerni udeležbi pri ustvarjeni denarni razliki v d.o.o. A; o subsidiarni odgovornosti družbenikov d.o.o. A za dolgove d.o.o. A do d.o.o. B in njihovi skupni rešitvi pravnih in finančnih vprašanj v slučaju prenehanja d.o.o. A, vse to za dosego skupne koristi -

predstavlja družbeno pogodbo iz paragrafa 1175 ODZ.

Reviziji se ugodi, sodba sodišča druge stopnje pod tč. 2. in 3. se razveljavi in se zadeva v tem obsegu vrne sodišču druge stopnje v novo sojenje.

Izrek o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Glede na določilo prvega odstavka 498. člena ZPP se revizijski postopek nadaljuje po določilih ZPP iz leta 1977 (v nadaljevanju ZPP).

Sodišče prve stopnje je s sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke tako, da mora toženi M. K. plačati tožniku S. d.o.o. T.

znesek 1,573.823,40 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 29.5.1996 in stroške postopka, v presežku glede zamudnih obresti pa je tožbeni zahtevek zavrnilo; s sklepom je še vzelo na znanje skrčitev tožbenega zahtevka za znesek 186.060,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi in v tem delu postopek končalo.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke proti zavrnilnemu delu prvostopne sodbe zavrnilo kot neutemeljeno (pod tč. 1.), ugodilo pa je pritožbi tožene stranke in tožbeni zahtevek iz obsodilnega dela sodbe sodišča prve stopnje zavrnilo ter tožeči stranki naložilo v plačilo pravdne stroške tožene stranke (pod tč. 2. in 3.).

Proti sodbi sodišča druge stopnje o zavrnitvi tožbenega zahtevka tožeče stranke za glavnico 1,573,823,40 SIT s pripadki vlaga tožeča stranka revizijo zaradi bistvene kršitve določil postopka in zmotne uporabe materialnega prava iz 1. točke oziroma 3. točke prvega odstavka 385. člena ZPP ter predlaga razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje in vrnitev zadeve sodišču druge stopnje v novo sojenje, zahteva pa tudi povrnitev stroškov revizijskega postopka.

Državno tožilstvo Republike Slovenije se o reviziji ni izjavilo, medtem ko tožena stranka v odgovoru predlaga zavrnitev revizije kot neutemeljene in povrnitev stroškov za odgovor.

Sodišče prve stopnje je obsodbo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki znesek 846.670,85 SIT (kot del glavnice 1,573.823,40 SIT), utemeljilo z ugotovitvijo, da "je toženec dal osebno zavezo, da jamči za dolgove firme D.C. s svojim osebnim premoženjem, je torej pasivno legitimiran", kajti "z dogovorom z dne 20.8.1990... so vsi štirje družbeniki (opomba: med njimi tožnik M. K.) prevzeli obveznosti, da bodo s svojim osebnim premoženjem jamčili za dolgove družbe D.C., ker firma D.C. ni imela lastnega kapitala, je bila podana osebna zaveza družbenikov za morebitne dolgove firme D.C.", pri čemer je sodišče prve stopnje zaključilo, "da je toženec lastnoročno podpisal... zapisnik z dne 20.8.1990". Poleg tega je sodišče prve stopnje razsodilo, da mora toženec plačati tožeči stranki tudi znesek 727.152,00 SIT s pripadki za blago, ki ga je zase osebno prevzel toženec, ki ga je zanj plačala upniku Obrtni zadrugi U. T. (kratko: OZ U.) tožeča stranka. - Sicer pa je sodišče prve stopnje še ugotovilo, da je terjatev tožeče stranke tudi po višini dokazana in da tudi ni zastarala, kot je to ugovarjala tožena stranka.

Sodišče druge stopnje je zaradi drugačne materialnopravne presoje obravnavanih pravnih razmerij spremenilo sodbo sodišča prve stopnje tako, da je tožbeni zahtevek za znesek 1,573.823,40 SIT s pripadki zavrnilo. Menilo je, da je tožeča stranka plačala dolgove D. C.

d.o.o. Ljubljana (kratko: D.C.) upniku OZ U. v znesku 846.744,35 SIT in dolgove toženca istemu upniku v znesku 727.152,60 SIT s pripadki, čeprav je vedela, da ona ni dolžnik OZ U. ter da plačuje tuje dolgove. Zato tožeča stranka ne more zahtevati vrnitve plačanega, kajti po določilu 211. člena ZOR "kdor kaj plača, čeprav ve, da ni dolžan, nima pravice zahtevati nazaj, razen če si je pridržal pravico zahtevati nazaj ali če je plačal, da bi se izognil sili" - slednjih dveh okoliščin pa tožeča stranka ne zatrjuje. Sodišče druge stopnje še ugotavlja, da D.C. kot družba z omejeno odgovornostjo odgovarja sama za svoje dolgove, ne pa tudi družbeniki in tako tudi ne toženec M. K., ki je sicer ustanovitelj D.C., kakšne druge pravne podlage za plačilo tujih dolgov pa tožeča stranka tudi ne zatrjuje. Po mnenju sodišča druge stopnje dogovor vseh štirih družbenikov D.C., se pravi tudi toženca, z dne 20.8.1990 "lahko predstavlja le ureditev notranjih družbeniških razmerij. V odnosu do tretjih oseb (to pa sta tako tožeča stranka kot tudi upnik OZ U.) sporazum ne more posegati v ureditev ZGD, ki določa, da družbeniki d.o.o. za družbene obveznosti nasproti tretjim osebam ne odgovarjajo. Ko je sodišče prve stopnje štelo, da sporazum vpliva na odgovornost družbenikov do tretjih oseb... je zmotno uporabilo materialno pravo".

Revizijsko sodišče ugotavlja, da je sodišče druge stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, kot to uveljavlja revizija.

Iz omenjenega dogovora z dne 20.8.1990 (priloga v spisu št. A5 ali B2), ki sta ga obravnavali sodišči druge in prve stopnje, sledi, da so ga sklenili v L. "na sestanku... prisotni vsi spodaj podpisani" družbeniki D.C.: J. B.-Š. (tihi družbenik in direktor D.C.), N. P., (tudi direktor tožeče stranke S. d.o.o.), B. K. in M. K.. Iz vsebine izhaja, da bo "poslovanje naše firme D. C. potekalo v celoti preko OZ U. T., ki bo financirala posel preko S. d.o.o.... mesečno se bodo preko S. in U. opravljali obračuni in ustvarjena razlika se bo delila na štiri enakovredne dele.... vpogled v dokumentacijo - finančno imajo vsi partnerji kadarkoli. M. je zadolžen za prodajo..., B. je zadolžen za skladišče, J. ima čez pridobivanje novih strank in tekoče zadeve, N. pa poslovanje preko U. (konto S.). Vsi spodaj podpisani smo se združili z namenom, da dosežemo čimboljši poslovni uspeh in finančni rezultat. Glede na to, da D.C. ni direktni kooperant U., soglašamo, da bomo skupno skrbeli za finančno kritje v primeru obresti, izgube. Ker D.C. nima lastnega kapitala se strinjamo, da vsi jamčimo tudi osebno, če bo potrebno (z lastnim premoženjem). Na D.C. je zaposlena samo J. kot direktor, ostali trije pa imajo vsak svojo obrt in bodo preko tega tudi izstavili račune na U.. V primeru, da se hočejo družbeniki raziti, je potrebno sklicati kolegij, ugotoviti trenutno nastalo situacijo in skupno zadevo finančno in pravno rešiti".

Iz navedene vsebine dogovora sledi, da so podpisniki ustanovili civilnopravno družbo - societas, kar je v skladnosti s temeljnim načelom obligacijskega prava iz 10. člena ZOR z marginalnim naslovom:

"Svoboda urejanja obligacijskih razmerij", da "udeleženci v prometu svobodno urejajo obligacijska razmerja...". Ne glede na to, da je v pogodbenem pravu odločilna vsebina sporazuma med strankami za ugotavljanje njihovih pravic in obveznosti oziroma pravnih razmerij in njihovih učinkov, in da poimenovanje pravnega akta ni neizbežno nujno, pa iz vsebine dogovora z dne 20.8.1990 izhaja, da gre za "Pogodbo o skupnosti imovine", kot je družbeniško pogodbo - societas poimenoval o.d.z. in jo definiral v paragrafu 1175: "S pogodbo, s katero privolita dve ali več oseb, da združijo samo svoj trud ali tudi svoje stvari v skupno korist, se ustanovi družba za skupno pridobivanje".

Iz določil dogovora z dne 20.8.1990 izhaja, da so podpisniki soglasno določili način poslovanja D.C. preko OZ U. in S. d.o.o.; da so določili področja dela posameznega družbenika in družbe S. d.o.o.; "da bodo delovali za dosego čimboljšega poslovnega in finančnega uspeha"; da so prevzeli tudi osebno obveznost pokritja finančne izgube z lastnim premoženjem, če bi ta nastala pri poslovanju D.C. (ki ima minimalni kapital); in da bodo v primeru prenehanja družbe D.C. skupno rešili nastalo finančno in pravno situacijo.

Bistveni elementi družbeniške pogodbe so skupno delovanje;

premoženjski vložek družbenika v obliki prispevka v stvari (denarju) ali v delu; vse to za pridobitev skupne koristi. Dogovor z 20.8.1990 vse te elemente pogodbe vsebuje.

Dogovor z 20.8.1990 predstavlja samostojni pravni akt, iz katerega sledi tudi samostojna obveznost podpisnikov, konkretno tudi družbenikov D.C. in s tem toženca, za plačilo dolgov oziroma izgube, če bi do te prišlo pri D.C.. Na to posebej določeno zavezo nima nobenega vpliva dejstvo, da seveda odgovarja primarno za svoje obveznosti sama družba D.C., kot je to določal v petem odstavku 104. člena Zakon o podjetjih (Uradni list SFRJ, št. 77/88 do 61/90), ki je veljal v tistem času, oziroma kot to določa sedaj drugi odstavek 5. člena ZGD. Dogovor predstavlja le dodatno zavezo družbenikov za plačilo terjatev upnikov do družbe D.C., če bi ta bila plačilno nesposobna. Kot je že navedeno, se v poslovnem svetu oblikujejo avtonomna, tudi originalna pravna razmerja in celo pogodbeni tipi (omejitev predstavljajo le kogentne pravne norme), kar samo odraža prilagajanje poslovanja tržnemu gospodarstvu, kjer zaradi razvoja prihaja do vedno novih in drugačnih poslovnih odnosov.

Dogovor z dne 20.8.1990 ne predstavlja le zaveze družbenikov znotraj družbe D.C., temveč tudi izven tega okvirja, kar revizija posebej uveljavlja. Dogovor sta namreč sklenili tudi J. B. Š. kot direktorica družbe D.C. in N. P. kot direktorica S. d.o.o., ki se v tem svojstvu v dogovoru tudi posebej omenjata. Zato je tudi tožeča stranka S.

d.o.o. pogodbena stranka v obravnavani družbeniški pogodbi z dolžnostjo, da preko nje poteka finančno poslovanje D.C. z OZ U. in s pravico, da ji v primeru neplačevitosti D.C. družbeniki povrnejo to, kar je konkretno plačala za D.C. upniku OZ U..

S tem je načelno tožbeni zahtevek tožeče stranke S. d.o.o. do toženca M. K. utemeljen. Pravno zmotno je stališče sodišča druge stopnje, da predstavlja dogovor z 20.8.1990 le zavezo družbenikov znotraj same družbe D.C. in je zato neutemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek zoper toženca M. K.. Sodišče druge stopnje bi moralo v skladu z obveznostjo iz drugega odstavka 365. člena ZPP glede na ugotovljeno dejansko stanje, kot izhaja zlasti iz dogovora z dne 20.8.1990, materialno pravo ugotoviti v zgoraj obrazloženi smeri.

Glede na to pomanjkljivost v materialnopravni oceni obstoječih pravnih razmerjih in sledeče zavrnitve tožbenega zahtevka tožeče stranke, se sodišče druge stopnje ni spuščalo v nekatere ugotovitve sodišča prve stopnje, ki jih je tožena stranka v svoji pritožbi izpodbijala in ki so lahko tudi odločilnega pomena za sodno odločitev. Tako ni zavzelo stališča do pritožbene trditve, da toženec M. K. sploh ni podpisal dogovora z dne 20.8.1990 in da je uveljavljana terjatev zastarala. Pomembno je tudi vprašanje utemeljenosti toženčevega izpodbijanja tožnikove trditve, da je dolg za D.C. dejansko tudi plačal.

Gornja izvajanja se pretežno nanašajo na terjatve OZ U. do dolžnika D.C. - v znesku 846.744,35 SIT. Preostali vtoževani znesek 727.152,60 SIT se nanaša na plačilo tožeče stranke za toženca M. K. za blago, ki ga je ta sam zase dvignil pri OZ U.. Sodišče druge stopnje je zavrnilo ta del tožbenega zahtevka glede na določilo 211. člena ZOR, ker da je tožnik enako kot ostali del terjatve plačal, čeprav je vedel, da tega ni dolžan. Toda pri tem se sodišče druge stopnje ni opredelilo do navedbe v dogovoru z dne 20.8.1990, da "ostali trije (opomba: družbeniki, med njimi M. K.) pa imajo vsak svojo obrt in bodo preko tega tudi izstavili račune na U.." V zvezi s tem revizija tožene stranke uveljavlja, da so družbeniki vsak posamično kot nosilci obrtnega podjetja poslovali z U. in D.C.. Sodišče druge stopnje stališča do tega ni zavzelo očitno zaradi zavrnitve celotnega tožbenega zahtevka iz razlogov 211. člena ZOR, kot že navedeno.

Revizija uveljavlja še odgovornost toženca M. K. na podlagi določila šestega odstavka 580. člena ZGD, da družbeniki v kapitalskih družbah, ki se niso uskladile v zakonsko določenem roku z določili ZGD, odgovarjajo za obveznosti take družbe do upnikov kot družbeniki v družbi z neomejeno odgovornostjo oziroma kot podjetniki. Toda revizijsko sodišče ugotavlja, da je to nova trditev z novo dejansko podlago, ki je tožeča stranka doslej ni uveljavljala, in je zato v skladu z določilom tretjega odstavka 385. člena ZPP ni mogoče upoštevati.

Revizija uveljavlja tudi absolutno bistveno kršitev določil postopka, vendar je ne obrazloži. Iz vsebine se lahko povzame, da očita relativno kršitev postopka, ker je sodišče druge stopnje meritorno obravnavalo tudi tisti del tožbenega zahtevka, ki se nanaša na skrčitev v znesku 186.060,00 SIT z obrestmi, za kar je sodišče prve stopnje postopek s sklepom končalo. Vendar pa ta kršitev ni bistvena, saj to ni vplivalo na samo odločitev sodišča druge stopnje.

Glede na obrazloženo načelno odgovornost tožene stranke za vtoževano terjatev je bilo treba sodbo sodišča druge stopnje v izpodbijanem delu razveljaviti v skladu z določilom drugega odstavka 395. člena ZPP, ker zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje ni bilo popolno ugotovljeno. V novem postopku bo moralo sodišče druge stopnje upoštevati gornja izvajanja in nato o stvari pravilno odločiti.

Izrek o stroških temelji na določilu tretjega odstavka 166. člena ZPP.

ZOR člen 10, 211. ZGD člen 5, 5/2. ODZ paragraf 1175.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.