Sklep II Ips 89/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-05-31

denacionalizacija - napake volje - grožnja, sila ali zvijača državnega organa oziroma predstavnika oblasti - prodaja nepremičnin zaradi poravnave zapadlih davčnih obveznosti - izvršba

Ob ugotovitvi, da je bil uveden izvršilni postopek in da je F. M. sam predlagal poravnavo zapadlih davčnih obveznosti za leto 1962 in 1963 s prenosom parcel, ki jih je sam izbral, v družbeno lastnino, sta sodišči pravilno presodili, da tako vedenje pogodbenih strank ne kaže niti na silo in grožnjo, niti na zvijačo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog za denacionalizacijo parc. št. 630/76, 630/77 in 630/102, vse k.o... Po pritožbi predlagateljic, je sodišče druge stopnje zavrnilo pritožbo in potrdilo izpodbijani sklep.

Proti sklepu pritožbenega sodišča sta - v zvezi s sklepom sodišča prve stopnje - predlagateljici pravočasno vložili revizijo.

Uveljavljata revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije predlagata, naj ugodi reviziji in razveljavi izpodbijana sklepa ter vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Navajata, da se jima zdi odločitev krivična, ker je namen Zakona o denacionalizaciji v popravi krivic in ne v povzročanju novih. Menita, da sodišči pri ugotavljanju okoliščin iz 5. člena ZDen nista upoštevali, da so tedanji organi oblasti vodili en izvršilni postopek proti obema zakoncema M., čeprav je šlo za dva davčna zavezanca. D. M. je imela višji delež dolga in se je zaposlila v ..., da bi odplačala svoj dolg. Kljub temu, da zakonca ne odgovarjata solidarno za davčne dolgove in da je šlo za plačilo davka iz samostojne poklicne dejavnosti vsakega izmed zakoncev (za pokojnega F. M. davek iz kmetijstva, za D. M. pa iz njene poklicne dejavnosti), so hoteli oblastni organi dolg obeh davčnih zavezancev izterjati na ta način, da so prenesli v družbeno lastnino premoženje F. M., ki ga je podedoval in je spadalo v njegovo posebno premoženje. Kako nizka je bila ocena vrednosti zemljišča, je izpovedal priča R., katerega izpovedi sodišči nista upoštevali. Tudi priča K. je potrdil, da komisija nikoli ni opravljala dela na terenu, sodišče pa ni hotelo postaviti izvedenca, da bi ugotovil, če so obveznosti F. M. presegale 30% prave vrednosti podržavljenih zemljišč. Predvsem pa predlagateljici očitata sodiščema, da sta spregledali okoliščino, da je bil pokojni upravičenec alkoholik, ki se ni zavedal, kaj se od njega zahteva, zaradi česar so ga oblastveni organi prevarali. V družbeno premoženje je prenesel nekaj, česar ni bil dolžan storiti.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. list RS, št.

26/99), ki se uporablja v zvezi z 56. členom Zakona o denacionalizaciji (ZDen, Ur.l. RS, št. 27/91 do 66/2000) in 37.

členom Zakona o nepravdnem postopku (ZNP, Ur.l. SRS, št. 30/86 do RS, št. 55/92), je bila revizija vročena zavezanki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizijsko sodišče uvodoma ugotavlja, da je revizija izredno pravno sredstvo, ki jo je mogoče vložiti le iz omejenih in v zakonu taksativno predpisanih razlogov (370. člen ZPP v povezavi s 37.

členom ZNP). Gre namreč za pravno sredstvo zoper pravnomočno odločbo, ki je namenjeno predvsem poenotenju uporabe procesnega in materialnega prava, zaradi česar drugi odstavek 370. člena ZPP izrecno prepoveduje vložitev revizije zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Graja dokazne ocene sodišč prve in druge stopnje zato ni dovoljena, čeprav predlagateljici v reviziji trdita, da uveljavljata revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava.

V zvezi z uporabo materialnega prava je ugotoviti, da sta sodišči prve in druge stopnje pravilno uporabili 5. člen ZDen, ko sta izvajali dokaze o tem, ali je F. M. 21.1.1963 sklenil pogodbo, s katero je prodal sporne parcele, zaradi grožnje, sile ali zvijače upravnega organa. Toda po ugotovitvi, da je bil uveden izvršilni postopek in da je F. M. sam predlagal poravnavo zapadlih davčnih obveznosti za leto 1962 in 1963 s prenosom parcel, ki jih je sam izbral, v družbeno lastnino, sta sodišči pravilno presodili, da tako vedenje pogodbenih strank ne kaže niti na silo in grožnjo, niti na zvijačo.

Poudarjanje revizije, da je šlo za dva davčna zavezanca in da se je tožnica zaposlila, da bi odplačala svoj dolg, sicer kaže na to, da bi davek morda lahko plačala v obrokih, na kar pa oblastni organ po več opominih in uvedenem postopku za izterjavo neplačanih davkov z rubežem ni bil dolžan pristati. Tudi navajanje revizije, da F. M. ni bil dolžan plačati davkov svoje žene iz svojega posebnega premoženja, na odločitev sodišč ne more vplivati, ker sta sodišči ugotovili, da je F. M. ves davčni dolg štel za svojega, saj je bil lastnik gostilne "P. Z." in je do 8.12.1961 z gostilno tudi upravljal ter je (kot sta sodišči ugotovili na podlagi izpovedi D. M.) tudi povzročil davčni dolg, žena pa je bila nosilka obrti. Zato ugotavljanje, če je davčni dolg F. M. presegel 30% vrednosti parcel, ni pomembno za odločitev; revizijskih navedb o prenizki ceni pa ni mogoče upoštevati, ker sta sodišči prve in druge stopnje ugotovili, da je komisija cenila parcele potem, ko jih je F. M. sam določil oz. izbral. Tudi revizijske navedbe o tem, da je bil F. M. alkoholik, ne izključujejo njegove poslovne volje, saj mu ni bila odvzeta poslovna sposobnost, sodišče prve stopnje pa je na podlagi izpovedi priče R. ugotovilo, da je pogodbo podpisal trezen.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, in ne razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti (371. člen ZPP). Zato je sodišče po določilu 378. člena v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena ZPP zavrnilo neutemeljeno revizijo. Ker revizija ni utemeljena, predlagateljici nista upravičeni do povrnitve revizijskih stroškov (prvi odstavek 165. člena v zvezi s prvim in drugim odstavkom 154. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.