Sodba II Ips 519/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-04-18

odgovornost države - podlage odškodninske odgovornosti - protipravnost - vzročna zveza

Protipravnost v ravnanju državnega (upravnega) organa bi se lahko kazala kot kršitev službe, kot ravnanje v nasprotju z zakoni in podzakonskimi akti. Tako ravnanje ni bilo ugotovljeno, niti ne vzročna zveza med domnevno nepravilnim ravnanjem in nastankom škode.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek, da mu morata toženki nerazdelno plačati 15,522.000 SIT odškodnine z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ker je ugotovilo, da tožbeni zahtevek ni utemeljen. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zoper navedeno sodbo zavrnilo kot neutemeljeno in prvostopenjsko sodbo potrdilo.

Z revizijo uveljavlja tožnik zmotno uporabo materialnega prava ter predlaga, da se sodbi sodišč nižjih stopenj razveljavita. V reviziji vztraja na trditvi, da sta toženki odgovorni za nastalo škodo.

Odgovornost tožene stranke je podana zato, ker je njen upravni organ v Mariboru prijavil tožniku stalno bivališče v Mariboru, preden mu je nekdanja JLA dodelila stanovanje v Mariboru. Tožnik je lahko le na podlagi prijave stalnega bivališča v Sloveniji dobil v najem sedanje stanovanje. To dejanje prejšnjega upravnega organa pa je imelo za posledico, da je kot bivši oficir JLA stanovanje v Hrvaški oddal in se preselil v Republiko Slovenijo. Navedeni upravni organ je ravnal nezakonito in je spravil tožnika v zmoto, da je stanovanje v Hrvaški oddal in s tem izgubil pravico do ugodnega odkupa stanovanja, zaradi česar mu je nastala iztoževana škoda.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženkama, ki nanjo nista odgovorili (tretji odstavek 375. člena Zakona o pravdnem postopku, naprej ZPP).

Pred sodiščema nižjih stopenj je bilo ugotovljeno, da je imel tožnik kot vojaški upokojenec stanovanje v Splitu. Avgusta 1991 se je odločil, da se bo preselil v Slovenijo. Dne 13.08.1991 je tožnik stanovanjskemu organu JLA v Splitu vrnil stanovanje, na katerem je imel stanovanjsko pravico, dne 19.08.1991 je prijavil stalno bivališče v stanovanju v Mariboru, ki mu ga je Garnizijska komanda v Mariboru dodelila iz stanovanjskega sklada JLA dne 19.08.1991. Med postopkom ni bilo sporno, da je izrečena pravnomočna sodba o tem, da mora tožnik stanovanje v Mariboru izprazniti, ker dodelitvena stanovanjska odločba JLA z dne 19.08.1991 ni pravno veljavna ter je zato tožnikovo bivanje v stanovanju nezakonito. Sodišči nižjih stopenj sta tožnikov odškodninski zahtevek zoper toženki zavrnili, ker sta presodili, da tožnik ni dokazal odškodninske odgovornosti toženk. Med ravnanjem tožene stranke (ki je opravila prijavo tožnikovega stalnega bivališča v Mariboru) in zatrjevano škodo (ki naj bi jo predstavljala vrednost izgubljenega stanovanja v Splitu), ni vzročne zveze; sicer pa se je tožnik iz prejšnjega stanovanja izselil, še preden je prijavil svoje stalno bivališče v Sloveniji.

Po presoji revizijskega sodišča izpodbijana sodba sodišča druge stopnje ni materialnopravno zmotna. Tožnikov zahtevek je odškodninski. Toženki bi mu lahko za zatrjevano škodo odgovarjali le, če bi bile ugotovljene predpostavke civilnega delikta, med drugim vzročna zveza med nedopustnim ravnanjem povzročitelja in nastankom škode. Po ugotovitvah sodišč nižjih stopenj zatrjevana vzročna zveza ni podana, ker se je tožnik iz svojega prejšnjega stanovanja v Splitu izselil že 13.08.1991, šele zatem pa se je na podlagi odločbe Garnizijske komande Mariboru z dne 19.08.1991 še istega dne vselil v dodeljeno stanovanje v Mariboru, pri pristojnem upravnem organu pa prijavil svoje novo stalno bivališče. Tožnik se je tako izselil iz stanovanja v Splitu (kar naj bi imelo za posledico nastanek sporne škode, ker je z izselitvijo izgubil pravico do ugodnega nakupa navedenega stanovanja), že pred spornim ravnanjem toženk. Zatrjevana škoda tako ni mogla biti posledica očitanega ravnanja toženk. Sodišči nižjih stopenj pa tudi nista ugotovili protipravnosti v ravnanju državnega oziroma upravnega organa toženk. Ta bi se lahko kazala kot kršitev službe, to je v ravnanju pristojnih organov v nasprotju z zakoni in podzakonskimi akti. Tako ravnanje ni bilo ugotovljeno, niti ne vzročna zveza med domnevno nepravilnim ravnanjem in nastankom škode (kot je bilo navedeno že spredaj). Revizijsko poudarjanje, da je bila prijava stalnega bivališča pogoj za dodelitev stanovanja v Mariboru, le potrjuje pravilnost zaključkov sodišč nižjih stopenj, da se je tožnik sam s svojim ravnanjem spravil v položaj, v kakršnem je (z načinom, kako je urejal vprašanje pridobitve stanovanja v Sloveniji). Revizijsko sodišče na podlagi navedenih razlogov sprejema presojo sodišč nižjih stopenj, da ugotovljeno dejansko stanje ni potrdilo vzročne zveze med zatrjevanim ravnanjem toženk in nastankom iztoževane škode. Ker predpostavke za obstoj odškodninske odgovornosti toženk niso podane, sta sodišči nižjih stopenj pravilno zavrnili tožnikov odškodninski zahtevek zoper toženki kot neutemeljen. Izpodbijana odločitev je zato materialnopravno pravilna. Neutemeljeno revizijo je revizijsko sodišče zato moralo zavrniti (378. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.