Sodba II Ips 412/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-04-25

denacionalizacija nepremičnin - nadomestilo zaradi nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja - obseg povračila - najemnina

ZDen v drugem odstavku 72. člena določa, da se odškodninski zahtevki iz naslova nezmožnosti uporabe oz. upravljanja premoženja v času od podržavljenja do dneva uveljavitve ZDen, ne priznavajo. V tem obdobju so oblasti na različne načine gospodarile s tako imenovano družbeno lastnino, zato izgubljenih koristi ni mogoče zanesljivo ugotoviti, niti ni mogoče pojasniti porabe. Nobenega razloga pa ni, da bi se tudi po uveljavitvi ZDen, ko so zavezanci vedeli, da bo treba vrniti nacionalizirano premoženje, kakorkoli okoristili s tem, da so ga zadrževali in gospodarili z njim.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku in razsodilo, da morata toženi stranki plačati zahtevanih 6.996.295 tolarjev z zamudnimi obresti, ki so določene v zakonu in tečejo od 13.7.1995 do plačila. Tako je odločilo zato, ker je ugotovilo, da je tožnik skrbnik upravičencev, ki sta pred upravnim organom zahtevala denacionalizacijo nepremičnin, in sta na podlagi delne pravnomočne odločbe upravnega organa dne 12.7.1995 prejela v last in posest skoraj vso zgradbo na naslovu ... V času od uveljavitve Zakona o denacionalizaciji (ZDen, Ur.l. RS, št. 27/91 do 66/2000) do vrnitve, sta z nepremičnino upravljali toženi stranki, ki sta se z najemnino obogatili za vtoževani znesek.

Toženi stranki, ki se s sodbo nista strinjali, sta vložili pritožbo in sodišče druge stopnje ji je delno ugodilo ter razveljavilo izpodbijano sodbo za znesek 949.294,70 tolarjev, v presežku pa jo je zavrnilo in potrdilo za plačilo 6.047,001 tolarjev. Upoštevalo je ugovor toženih strank, da sta imeli z upravljanjem stavbe stroške za upravljanje 273.042 tolarjev in stroške za vzdrževanje 676.252,70 tolarjev.

Proti obsodilnemu delu sodbe drugostopenjskega sodišča, s katero je postala pravnomočna sodba za plačilo 6.047.001 tolarjev, sta toženi stranki pravočasno vložili revizijo. Uveljavljata revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz prvega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99) in zmotne uporabe materialnega prava. Predlagata spremembo sodb in zavrnitev tožbenega zahtevka ali njuno razveljavitev in vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Revizija navaja, da sta sodišči zmotno uporabili materialno pravo, kar je vplivalo na višino prisojenega zneska in na začetek teka zamudnih obresti od prisojene glavnice. Ker je tožnik upravičen do izgube koristi, ki bi jo dosegel, če bi nepremičnino sam uporabljal, menita, da bi morali sodišči ugotoviti, koliko bi lahko ob normalnem teku stvari iztržil kot najemnino. To bi lahko ugotovili samo z izvedencem finančne stroke, ki bi upošteval, da bi moral tožnik kot fizična oseba plačevati najmanj 25% davek na dobiček od premoženja, poleg tega pa bi upošteval normirane stroške za upravljanje s premoženjem, ki jih Zakon o dohodnini normira v višini najmanj 40%. Ker je sodišče upoštevalo le odbitke, ki sta jih uveljavljali toženi stranki, je tožnik neupravičeno obogaten. Revizija graja tudi datum, od katerega tečejo zamudne obresti, ker trdi, da gre za tako imenovano "nečisto" denarno terjatev in da je od takih zahtevkov mogoče prisoditi zamudne obresti šele od odločitve sodišča prve stopnje dalje. Toženi stranki še navajata, da sodišče prve stopnje ni pravilno razsodilo o ugovoru pasivne legitimacije, pritožbeno sodišče pa o tem sploh nima razlogov. Po mnenju revizije je sodišče prve stopnje zmotno ocenilo listine: Odlok o ustanovitvi Stanovanjskega sklada Občine Laško in Pogodbo o prenosu poslovnih objektov v upravljanje in gospodarjenje. Sodišču prve stopnje očitata, da ni pravilno presodilo, da je bila lastnica nepremičnine, ki je bila kasneje denacionalizirana, prva

tožena stranka. Po njenem je prva tožena stranka oz. njena pravna prednica prenesla v last (oz. v času družbene lastnine v uporabo) drugotožene stranke ves stanovanjski fond, poslovne prostore pa je oddala v gospodarjenje. Ker je z nepremičnino dejansko upravljala le druga tožena stranka, tožbeni zahtevek proti prvi toženi stranki ni utemeljen.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99) je bila revizija vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

ZDen, ki ureja denacionalizacijo podržavljenega premoženja, v 72. členu ZDen ureja tudi nadomestilo za izgubo koristi, ki bi jih dosegel upravičenec, če bi sam uporabljal ali upravljal nepremičnino. V drugem odstavku tega člena določa, da se odškodninski zahtevki iz naslova nezmožnosti uporabe oz. upravljanja premoženja v času od podržavljenja do dneva uveljavitve ZDen, ne priznavajo. V tem obdobju so oblasti na različne načine gospodarile s tako imenovano družbeno lastnino, zato izgubljenih koristi ni mogoče zanesljivo ugotoviti, niti ni mogoče pojasniti porabe. Nobenega razloga pa ni, da bi se tudi po uveljavitvi ZDen, ko so zavezanci vedeli, da bo treba vrniti nacionalizirano premoženje, kakorkoli okoristili s tem, da so ga zadrževali in gospodarili z njim.

V postopku pred sodiščem prve stopnje je tožnik pojasnil, da je ob prevzemu nepremičnine prejel tudi pogodbe o najemninah in da je na njihovi podlagi izračunal vsoto najemnin, ki jih vtožuje. Sodišče, ki je vezano na tožbeni zahtevek in na razpolaganja pravdnih strank v zvezi z njim, ni bilo dolžno ugotavljati vsote najemnin mimo volje pravdnih strank, saj tožena stranka seštevku ni izrecno ugovarjala in pravočasno ni predložila drugačnega dokaza. Če bi tožena stranka na glavni obravnavi dne 30.11.1999 pozorno sledila dogajanju, bi že tedaj ugotovila, da sodišče ni pregledalo listin, ki bi jih bila morala predložiti, in bi se lahko takoj pojasnil razlog. Prilaganja dokaznih listin v pritožbi ZPP načeloma ne dopušča, zato ni utemeljen očitek sodišču, češ da je na to ni opozorilo. Tudi očitek, da je sodišče druge stopnje kršilo procesna pravila, ker je razveljavilo le del izpodbijane sodbe, ni utemeljen, saj je pritožbeno sodišče razveljavilo odločitev v mejah ugovorov tožene stranke o izdatkih, ki jih je podala pred sodiščem prve stopnje in katere je nato izpodbijala v pritožbi. Postavitev izvedenca finančne stroke je zato utemeljena samo v zvezi s tistim dejanskim stanjem, kateremu je tožena stranka ugovarjala in to je sodišče druge stopnje tudi upoštevalo. Širjenje ugovorov v reviziji procesno ni dopustno.

Revizijske navedbe o tem, da bi bilo treba upoštevati davščine, ki bi jih moral plačati tožnik iz dohodka od najemnin, so poleg tega, da so nove, tudi materialnopravno neutemeljene. Toženi stranki morata pač vrniti koristi, ki sta jih imeli, kako bo tožnik napovedal svoj dohodek in kakšne prispevke bo moral plačati, pa je odvisno od razmerja med njim in državnimi organi in ne zadeva toženih strank. Tudi ugovor, češ da Zakon o dohodnini (ZDoh, Ur.l. št. 71/93 s kasnejšimi novelami) v 67. členu omogoča odbitek normiranih stroškov v višini 40% od najemnine, ni utemeljen, ker zakonodajalec v prvem odstavku tega člena omogoča odbitek normiranih stroškov samo v primeru, če jih plačuje lastnik oz. najemodajalec sam. Ker toženi stranki sami navajata, da nista plačevali davkov in ker določila ZDoh, da se plačuje davek le od 60% najemnine, velja za plačilo davkov in ne za matematični izračun, na podlagi katerega bi si neupravičeni najemodajalec zaračunal koristi, revizijski ugovor nima utemeljitve v materialnem pravu.

V zvezi s pomisleki o datumu, od katerega tečejo zamudne obresti, je treba pojasniti, da iz navedb pravdnih strank ne izhaja, da bi sodišče prve stopnje za sporno obdobje ocenilo izgubljeni dohodek tožeče stranke na podlagi cen ob sojenju, zato ne gre za tako imenovano "nečisto" denarno terjatev. Sodišče prve stopnje je na 3. strani sodbe zapisalo, da je verjelo tožniku, da sta bili toženi stranki v spornem obdobju na račun čiste pobrane najemnine obogateni za 6.996.295 tolarjev, iz česar izhaja, da gre za navaden seštevek najemnin in da ne gre za oceno vrednosti izgubljene najemnine v času sojenja.

Na koncu je treba odgovoriti še na revizijske ugovore v zvezi s pasivno legitimacijo. Te je tožena stranka omenjala v odgovoru na tožbo, ki ga je vložila dne 3.11.1999, in z navedbami na glavni obravnavi dne 30.11.1999, toda samo za prvotoženo stranko. Ker je tedaj tudi pojasnila, da je bil opravljen prenos upravljanja oz.

lastništva stanovanj oz. poslovnih prostorov (s pogodbo brez datuma), na drugotoženo stranko dne 1.1.1994, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo materialno pravo in vsaj za čas od uveljavitve ZDen, do datuma prenosa, zavezalo k plačilu prvotoženo stranko. Ker pa je iz Odloka o ustanovitvi Stanovanjskega sklada Občine Celje ugotovilo, da se lastninskopravni status poslovnih in stanovanjskih prostorov ni spremenil in da je prvotožena stranka ustanovila drugotoženo stranko za upravljanje, je našlo pasivno legitimacijo prvotožene stranke tudi za čas po ustanovitvi drugotožene stranke. Da je prvotožena stranka obdržala lastninsko pravico na poslovnih prostorih, je izrecno tudi sama priznala v pritožbi, zato dodatno odgovarjanje in pojasnjevanje sodišča druge stopnje ni bilo potrebno. Revizijsko sodišče torej ugotavlja, da je tožena stranka pravočasno ugovarjala samo pasivno legitimacijo prvotožene stranke, da je ta podana in da tožena stranka med pravdo ni skušala razmejiti obveznosti prve in drugotožene stranke. Dolžnost plačila je sodišče prve stopnje natančno pojasnilo v svoji sodbi, sodišče druge stopnje pa tega sicer ni ponovilo, a je pravilno potrdilo prvo sodbo, da morata tožnikovo terjatev izpolniti obe toženi stranki, ki naj nato sami uredita medsebojna razmerja.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, in ne razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti, zaradi česar je vrhovno sodišče v skladu s 378. členom ZPP zavrnilo neutemeljeno revizijo. Tudi zahtevek za povrnitev revizijskih stroškov je zavrnilo, ker revizija ni bila utemeljena (prvi in drugi odstavek 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.