Sodba II Ips 381/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-02-21

povrnitev negmotne škode - trajanje sodnega postopka in višina denarne odškodnine - enako varstvo pravic - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti

Čakanje na odškodnino ni posebna oblika nepremoženjske škode, za katero bi se številčno opredeljeno odmerila posebna odškodnina. Je le okoliščina, ki jo sodišče po ustaljeni sodni praksi ne upošteva v vsakem primeru, temveč izjemoma, kadar gre za posebne okoliščine, ki to upravičujejo. Med take okoliščine spada predvsem dolgotrajnost postopka. V obravnavani zadevi je od vložitve tožbe do izdaje sodbe sodišča prve stopnje preteklo le dobri dve leti in torej ne gre za izjemne okoliščine. Neutemeljeno je tožnikovo stališče o kršitvi njegove ustavne pravice do enakega varstva ker v primerjavo ponujeni primeri niso ustrezni, saj je pri teh oškodovancih šlo za hujše poškodbe.

Tožnik se je poškodoval v prometni nesreči 21.04.1997, ko je kot voznik spregledal, da nima prednosti in v križišču trčil v drug osebni avtomobil. Ob trčenju je utrpel zvin vratne hrbtenice.

Odškodnino uveljavlja iz naslova tako imenovanega AO-plus zavarovanja. Od zahtevanih 1,100.000 SIT za telesne bolečine mu je sodišče prve stopnje prisodilo 600.000 SIT, od zahtevanih 1,000.000 SIT za duševne bolečine zaradi zmanjšanih življenjskih aktivnosti pa 400.000 SIT. Zato je toženi stranki naložilo, da mora plačati tožniku skupaj 1,000.000 SIT odškodnine, presežni tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Prisodilo mu je tudi vseh zahtevanih 31.587 SIT za premoženjsko škodo in še odločilo o pravdnih stroških.

Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik v pravočasni reviziji proti sodbi sodišča druge stopnje uveljavlja revizijske razloge več bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga tako spremembo obeh sodb, da se njegovemu tožbenemu zahtevku ugodi tudi za nadaljnjih 1,100.000 SIT, podrejeno pa razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje in vrnitev zadeve temu sodišču v novo sojenje. V obširnih revizijskih izvajanjih povzema potek postopka, izvedenčeve ugotovitve, strankino izpoved in ugotovitve obeh sodišč ter poudarja bodočo škodo. Sodiščema očita, da nista upoštevali čakanja na odškodnino, saj je do škode prišlo že pred štirimi leti, da sta grobo kršili tožnikovo ustavno pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave Republike Slovenije ter povzema deset primerov iz prakse revizijskega sodišča in enega iz prakse okrožnega sodišča. V uveljavljanih primerih prisojene odškodnine valorizira in ob njihovi primerjavi zaključuje, da je sam za istovrstno poškodbo dobil dva do trikrat nižjo odškodnino, zaradi česar se počuti kot tretjerazredni državljan. Sodišče druge stopnje je kršilo postopek, ker v pritožbi ponujenih primerov sploh ni pregledalo, ampak je navedlo samo, da gre za neupoštevne primere z drugačno dejansko in pravno podlago. Ker ni presodilo tožnikovih pomembnih pritožbenih navedb o primerljivih zadevah, je kršilo določbo prvega odstavka 360. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 - v nadaljevanju ZPP, ki ga je treba v tej pravdni zadevi uporabiti glede na dan uveljavitve novega zakona in dan izdaje sodbe prve stopnje). Enako kršitev predstavlja dejstvo, da sodišče ni odgovorilo na pritožbeno uveljavljano okoliščino o potrebnem upoštevanju čakanja na odškodnino. Sicer pa je zmotno stališče, da se ta okoliščina upošteva tako, da se odškodnina določi glede na razmere v času izdaje sodbe. Če škodno stanje dolgo traja, pripada oškodovancu večja odškodnina. Ob pravilni uporabi materialnega prava bi morali sodišči številčno opredeliti, za koliko večjo odškodnino sta prisodili zaradi čakanja. Ker v tej smeri ni nobenih razlogov, sta obe sodišči bistveno kršili določbe pravdnega postopka. Ugotovitve sodišča druge stopnje, da je tožnik oblikoval tožbeni zahtevek v vlogi z dne 15.02.2000, je v nasprotju z listinami v spisu. Takrat je tožnik le drugače porazdelil zahtevano odškodnino pri obeh oblikah škode, skupni znesek pa je ostal isti kot v odškodninskem zahtevku z dne 08.07.1997. Čeprav tožnik ve, da revizija o stroških ni dovoljena, ponavlja očitke o nepravilnem stališču, od katerega datuma se priznava davek na dodano vrednost od odvetniške nagrade.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena ZPP).

Revizijsko sodišče ugotavlja, da tožnik neutemeljeno očita sodiščema prve in druge stopnje, da sta bistveno kršili določbe pravdnega postopka. Če sodišče druge stopnje ni odgovorilo na obširne pritožbene navedbe o ponujenih primerljivih zadevah na način, ki ga je pričakoval tožnik, to še ne pomeni, da primerjave ni opravilo. Revizijsko sodišče je tudi pregledalo revizijske zadeve, na katere se tožnik sklicuje. Pri tem je ugotovilo, da nobena od ponujenih zadev za primerjavo ni ustrezna. V vseh naštetih zadevah je sicer šlo za zvin vratne hrbtenice, vendar so bile poškodbe hujše zato, ker je šlo za hujše zvine od tožnikovega ali hujše posledice ali tudi dodatne poškodbe, ne samo na primer dodatne okvare vezivnega aparata vratne hrbtenice, ampak tudi pretres možganov, več udarnin, celo postkomocionalni sindrom in tudi sindrom zamrznjene rame. Razlogi sodišča druge stopnje, da gre za primere z drugačno dejansko podlago, so zato pravilni, pa čeprav so kratki. Sodišče s takimi razlogi ni storilo nobene procesne kršitve.

Zmotna je revizijska trditev o materialnopravnih in procesnopravnih napakah, ker sodišči nista upoštevali čakanja na odškodnino. Čakanje na odškodnino ni posebna oblika nepremoženjske škode, za katero bi se številčno opredeljeno odmerila posebna odškodnina. Je le okoliščina, ki jo sodišče po ustaljeni sodni praksi ne upošteva v vsakem primeru, temveč izjemoma, kadar gre za posebne okoliščine, ki to upravičujejo. Med take okoliščine spada predvsem dolgotrajnost postopka. V obravnavani zadevi je od vložitve tožbe do izdaje sodbe sodišča prve stopnje preteklo le dobri dve leti in torej ne gre za izjemne okoliščine. V tem delu je revizija sama nelogična, ko kot procesno kršitev uveljavlja pomanjkanje razlogov v zvezi s čakanjem na odškodnino oziroma neodgovor sodišča druge stopnje na te pritožbene trditve, v nadaljevanje pa graja razloge sodišča druge stopnje o temu vprašanju.

Neutemeljen je revizijski očitek sodišču druge stopnje o nasprotju med listinami v spisu in razlogi tega sodišča. Tožnik napačno razume navedene razloge, saj je sodišče druge stopnje na tretji strani svoje sodbe pri ugotovitvi, da je tožnik oblikoval tožbeni zahtevek 15.02.2000, takoj v istem stavku nadaljevalo, da pri tem skupne višine imaterialne škode ni spremenil. Gre torej za enako ugotovitev, kot jo tožnik uveljavlja v reviziji in ki tudi ni v nasprotju z navedeno vlogo.

Da je neutemeljeno tožnikovo stališče o kršitvi njegove ustavne pravice do enakega varstva, izhaja iz že prej poudarjenega razloga. V primerjavo ponujeni primeri niso ustrezni, ker je pri teh oškodovancih šlo za hujše poškodbe. Revizijsko sodišče je opravilo primerjavo s takimi zadevami, ki so primerljive s tožnikovo, ko je torej šlo za tak lažji zvin vratne hrbtenice, ki je povzročil omejeno gibljivost vratne hrbtenice lažje stopnje. Pri tem je ugotovilo, da se izpodbijana prisoja 1,000.000 SIT ustrezno umešča v okvir prisoje za tako poškodbo in za le dve obliki nepremoženjske škode.

Dejanska podlaga za odločanje o višini pravične odškodnine je bila naslednja. Tožnik je bil v času nesreče 50 let star tehnolog dela, ki je opravljal in še opravlja delo s pomočjo računalnika. Zaradi zvina vratne hrbtenice je 4 tedne nosil Schanzevo ovratnico, prestal je 4 rentgenska slikanja in eno EMG preiskavo, 10 fizioterapij, opravljal je razgibavanje tudi doma ter hodil na preglede h kirurgu in v domačo ambulanto. Hude telesne bolečine je trpel en dan, srednje 7 dni, pojemajoče zmerne 10 dni in lažje 14 dni. Bodoče občasne bolečine bo trpel ob naporih in spremembah vremena. Poškodba mu je po izvedenčevih ugotovitvah povzročila zmanjšano gibljivost vratne hrbtenice lažje stopnje, kar ga ovira pri prisiljeni drži glave, predvsem delu za računalnikom, težko dviguje predmete nad glavo, oviran je pri domačih fizičnih opravilih, pri vzvratni vožnji, športno pa se praktično ne more rekreirati. Tožnik pa je izpovedal, da mora pri delu v službi, kjer uporablja računalnik, večkrat vstati in razgibati vrat, bolečine čuti pri dvigovanju rok in pri občasnem prenašanju bremen, zjutraj mora razgibavati otrdel vrat, občasno čuti mravljince v rokah, zaradi nastajajočih bolečin po eni uri težje vozi avtomobil, omejen je pri fizičnih delih in pomoči na materinem posestvu, opustiti je moral rekreativno igranje odbojke, smučanje, plavanje in kolesarjenje. Zaradi vsega tega prestaja in bo tudi v bodoče prestajal duševne bolečine.

Tako objektivno konkretizirana tožnikova škoda, ki je tudi subjektivno individualizirana, in že obrazložena primerjava s prisojo odškodnin v zadevah, ki so primerljive s tožnikovo, tudi ob upoštevanju revizijsko poudarjene bodoče škode ne upravičujejo prisoje večje odškodnine za obe uveljavljani obliki nepremoženjske škode od 1,000.000 SIT. Večji znesek ne bi materialnopravno pravilno ovrednotil in upošteval vseh kriterijev za prisojo pravične denarne odškodnine za nepremoženjsko škodo iz 200. in 203. člena Zakona o obligacijskih razmerjih.

Ker tožnik sam poudarja, da mu je znano, da revizija proti izreku o pravdnih stroških ni dovoljena, je težko razumljivo, zakaj vztraja pri svojih obširnih pritožbenih trditvah glede zatrjevano nepravilne stroškovne odločitve. Revizijsko sodišče zaradi tožniku znanega razloga tega dela revizijskih trditev ni obravnavalo.

Po vsem obrazloženem je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo neutemeljeno tožnikovo revizijo in z njo tudi njegove priglašene revizijske stroške.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.