Sklep II Ips 13/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-09-26

povrnitev škode - nesreča pri delu - padec na spolzkih tleh - odgovornost delodajalca - sokrivda - ravnanje oškodovanca - konkurenca krivdne in objektivne odgovornosti

Sokrivda oziroma soprispevek oškodovanca ima različno težo pri objektivni ali pa pri subjektivni odgovornosti odgovorne osebe.

Reviziji se ugodi. Sodba sodišča druge stopnje se razveljavi in vrne zadeva temu sodišču v novo odločanje.

Odločitev o revizijskih stroških se pridrži za končno odločbo.

V tej odškodninski pravdi v zvezi z nezgodo 3.9.1992, ko je tožnica padla na delovnem mestu, je sodišče prve stopnje z vmesno sodbo razsodilo, da je tožena stranka v celoti odgovorna za škodo, ki je takrat nastala tožnici. Ugotovilo je, da je tožnici spodrsnilo na mokrih in spolzkih tleh. Toženka bi morala poskrbeti za nedrseče tlake ali vsaj za to, da ne bi voda brizgala iz lupilca za krompir, morala pa bi tudi poskrbeti za primerno obutev zaposlenih. Gre za zavestno malomarno ravnanje toženke in tako za njeno krivdno odgovornost. Podana je bila tudi objektivna odgovornost, ker pomenijo mokre in spolzke ploščice povečano nevarnost v primerjavi z običajno nevarnostjo.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo, saj je sodišče ob neizpodbijanem dejanskem stanju pravilno sklepalo tako o subjektivni kot tudi o objektivni odgovornosti tožene stranke. Zoper ti sodbi je tožena stranka vložila revizijo iz razlogov bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlagala, naj vrhovno sodišče sodbi spremeni, tako da tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa, da ju razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodiščema očita, da nista zavzeli stališča do dejstva, da je tožnica dobila dva meseca pred dogodkom nove čevlje, kot je izpovedala sama. Izvedenec ni ugotovil, da bi bil tlak neprimeren in da tudi ni spolzek, če je moker. Tega dokaza sodišči nista dokazno ocenili. Bistveno je, da je imel objekt uporabno dovoljenje. Od vsakega povprečnega človeka se pričakuje, da bo obul pravo obutev, in v nasprotnem primeru nosi škodne posledice sam. Na strani tožene stranke ni bilo nobene opustitve, delovno okolje pa tudi ni bilo takšno, da bi šlo za delo s povečano nevarnostjo. Do škodnega dogodka je prišlo le zaradi nepravilnega ravnanja tožnice. Že to izključuje odgovornost tožene stranke, če ne v celoti pa vsaj v pretežnem delu.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo.

Sodišče druge stopnje res ni zavzelo stališča do pomembne v pritožbi zatrjevane okoliščine, da je tožena stranka poskrbela za obutev svojih delavcev. Ugotovilo je le, da tožena stranka v pritožbi ni navajala nobenih okoliščin, iz katerih bi izhajalo, da je poskrbela za varne pogoje dela. Na prvi stopnji sojenja je bilo namreč ugotovljeno, da je imela tožnica ob nesreči obutev z izrabljenimi podplati in da je bil tudi to eden izmed vzrokov za njen zdrs in da je tudi v tem podano malomarno ravnanje tožene stranke. Ob vprašanju soodgovornosti za škodo, pa naj gre za subjektivno ali objektivno obliko, je pomembno, ali je tožnica imela takšno obutev, ker tožena stranka ni poskrbela za varno obutev, ali pa jo je tožnica sicer od nje prejela, ni je pa ob nesreči uporabljala, kot je to izpovedala med dokazom z zaslišanjem strank. Pritožbeno sodišče do opisane pritožbene trditve ni zavzelo stališča oziroma ni pojasnilo, zakaj ta ne bi bila pomembna.

Nadalje, pritožbeno sodišče je pri svoji odločitvi upoštevalo izvedenčevo mnenje v tistem delu, kjer na splošno gledano pove, da so mokre ploščice spolzke, ni pa zavzelo stališča do tistega dela mnenja, v katerem je zapisano, da ni bilo ugotovljeno, da bi bil tlak neprimeren, saj tudi, če je moker ni (bil) spolzek. Izvedenec je sicer omenil spremenjene razmere ob ogledu glede na čas nezgode, vendar pa ne tudi tega, da bi bila poprej drugačna tla kot ob ogledu. Gre za pomembno okoliščino, saj je odgovornost tožene stranke zgrajena prav na drsnosti tal.

Z opisanih dveh vidikov izpodbijane sodbe ni mogoče preizkusiti. Tako se pokaže kot utemeljen revizijski očitek, da gre za kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kar je narekovalo ugoditev reviziji in razveljavitev sodbe sodišča druge stopnje in vrnitev zadeve temu sodišču v novo odločanje (prvi odstavek 379. člena ZPP).

Reviziji pa ne gre pritrditi v njenem stališču, da je glede odgovornosti tožene stranke bistveno, da je njen objekt dobil uporabno dovoljenje. Takšno dovoljenje nikakor ne preprečuje in ne odvezuje sodišča dolžnosti, da ugotavlja, ali je kakšen gradbeni element takšen, da je po pravilih civilnega prava nevarna stvar, ki torej za njenega uporabnika pomeni kljub ustrezni skrbnosti večjo od običajne nevarnosti, ki jo je težko nadzorovati oziroma odvrniti.

Ob vnovičnem preizkusu prvostopenjske sodbe bo moralo pritožbeno sodišče zavzeti stališča do prej omenjenih spornih vprašanj in svoja stališča obrazložiti. Ob tem velja opozoriti še, da se ni mogoče strinjati s stališčem pritožbenega sodišča, da ko je ugotovljena subjektivna odgovornost tožene stranke po prvem odstavku 154. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR), ni potrebno razlagati, zakaj je podana tudi objektivna odgovornost (drugi odstavek tega člena). Če se bo namreč izkazalo, da je tožnica tudi sama malomarno ravnala, kar zadeva obutev, ima njen del krivde oziroma njen prispevek k škodi v konkurenci s subjektivno odgovornostjo tožene stranke (192. člen ZOR) oziroma njeno objektivno odgovornostjo (tretji odstavek 177. člena ZOR) v obeh primerih (205. člen ZOR) različno težo.

Sodišče bo moralo hkrati odločiti tudi o pritožbi tožene stranke zoper končno sodbo, ki je bila izdana po vloženi reviziji zoper vmesno sodbo.

Odločitev o revizijskih stroških temelji na tretjem odstavku 165. člena ZPP.

ZOR člen 154, 154/1, 154/2, 177, 177/3, 192, 205.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.