Sodba II Ips 541/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-05-10

denacionalizacija nepremičnine - nadomestilo zaradi nemožnosti uporabe oziroma upravljanja premoženja - obseg povračila - davek na dohodek od premoženja

ZDen v 72. členu predvideva nadomestilo za izgubo koristi, ki bi jih dosegla upravičenka, če bi sama uporabljala ali upravljala nepremičnino. Tožnica uveljavlja svoj zahtevek samo za obdobje od vložitve zahteve za denacionalizacijo pred upravnim organom, do pravnomočne odločitve in dejanske vrnitve nepremičnine. V tem času je tožena stranka oddajala poslovni prostor brez ustreznega pravnega naslova, zato mora vrniti tožnici to, kar je dejansko prejela.

Iz odločbe v zadevi II Ips 218/97, ki jo navaja revidentka in ki je objavljena v Zbirki civilnih odločb Vrhovnega sodišča Republike Slovenije iz leta 1998, GV, Založba, št. 65, str. 357 res izhaja, da bi morala zavezanka vrniti tisto, kar je iztržila za najemnino, zmanjšano za odstotek, ki bi šel za davščine, ki bi jih morala plačevati od takih prejemkov, ter za stroške upravljanja in vzdrževanja nepremičnine. Plačilo davka določa Zakon o dohodnini (ZDoh, Ur. l. št. 71/93 s kasnejšimi novelami), po katerem je treba plačevati davek iz dohodkov iz premoženja v primeru, ko je dohodek dosežen z oddajanjem premoženja v najem. Toda sodišči prve in druge stopnje sta v konkretnem primeru ugotovili, da je tožena stranka prejemala najemnino v čistem znesku, ker sta po pogodbah najemnika plačevala davke od najemnine in stroške v zvezi z uporabo poslovnih prostorov (električna energija, vodarina, komunalne storitve, telefon in podobno), pri čemer tožena stranka ni izkazala lastnih stroškov v zvezi z obratovanjem in vzdrževanjem stavbe. Za tak primer ni mogoče uporabiti 67. člena ZDoh, ki omogoča odbitek normiranih stroškov v višini 40 % od najemnine, ker zakonodajalec v prvem odstavku tega člena omogoča odbitek normiranih stroškov samo v primeru, če jih plačuje lastnik oz. najemodajalec sam. Ker jih v obravnavanem primeru ni plačevala tožena stranka, ni upravičena do njihove povrnitve in mora tožnici plačati vso najemnino, ki jo je prejemala v vtoževanem obdobju. Sklicevanje tožene stranke na ZDoh pa ni utemeljeno tudi zato, ker določila zakona, da se plačuje davek le od 60 % najemnine, velja za plačilo davkov in ne za matematični izračun, na podlagi katerega bi si najemodajalka upravičeno zaračunala koristi.

Tožena stranka mora povrniti tožeči stranki 96.390 SIT pravdnih stroškov za odgovor na revizijo, v 15 dneh, da ne bo potrebna prisilna izvršitev.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in razsodilo, da ji mora tožena stranka plačati zahtevanih 3.962.776 tolarjev z zamudnimi obresti, ki so določene v zakonu in tečejo od 16.5.1997 do plačila. Tožbeni zahtevek in nasprotne tožbe, s katerim je tožena stranka zahtevala plačilo 4.338.997 tolarjev z zamudnimi obresti, ki so določene v zakonu in tečejo od 16.5.1997 do plačila, pa je zavrnilo. Tako je odločilo zato, ker je ugotovilo, da je tožnica dne 18.3.1992 vložila zahtevek za denacionalizacijo nepremičnin, ki jih je prejela v last in posest na podlagi delne pravnomočne odločbe upravnega organa dne 27.12.1995.V času od vložitve zahteve za denacionalizacijo, do vrnitve, je z nepremičnino upravljala tožena stranka, ki je oddajala gostinski lokal in za najemnino prejela vtoževani znesek. Ker tožena stranka za ta čas ni izkazala nobenih stroškov z upravljanjem ali konkretnih vlaganj v nepremičnino, je tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe zavrnilo.

Tožena stranka, ki se s sodbo ni strinjala, je vložila pritožbo, toda sodišče druge stopnje jo je zavrnilo in je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje s tem, da je tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe zavrglo (in ne zavrnilo), ker odločanje o njem spada v upravni in ne v sodni postopek.

Proti pravnomočni sodbi drugostopenjskega sodišča je tožena stranka pravočasno vložila revizijo. Uveljavlja vse možne revizijske razloge in predlaga razveljavitev sodb ter vrnitev zadeve prvostopenjskemu sodišču v novo sojenje. Navaja, da so sklepi pritožbenega sodišča v nasprotju s sklepanjem sodišča v zadevi II Ips 218/97, iz katere izhaja, da je odmena za nezmožnost uporabe poslovnih prostorov le čisti dobiček oz. dohodek, od katerega je treba plačati davščine in ostale stroške vzdrževanja. Ker se po Zakonu o dohodnini kot osnova za odmero davščin upošteva 60% najemnine, tožnici ne gre višji znesek, sodba pritožbenega sodišča pa o tem nima razlogov. Revidentka še trdi, da je prispevala k večji vrednosti nepremičnine 25,27%, zaradi česar ji gre po 23. členu ZTLR ustrezno solastninsko razmerje ali 1/4 vrednosti nepremičnine. Če je torej tožeča stranka lastnica le do 3/4, ji pripada samo 75% najemnine. Uveljavlja tudi zastaranje terjatve za čas do leta 1992. Sodiščema očita, da nista pojasnili pravne podlage za njuno odločitev, kar je prav tako bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Dejstvo je, da je tožnica prejela brez povračila za 25% več vredno nepremičnino, kar bi moralo sodišče upoštevati v pravdnem postopku, saj "se v upravnem postopku po določilih ZDen višina vlaganj le kriterij za vrnitev v naravi po čl. 25 ZDen." Ne zdi se ji prav, da je tožeča stranka upravičena do zakonskih zamudnih obresti (čeprav gre za terjatev v nemških markah), vlaganja pa je dolžna poravnati šele v 10 letih, ne glede na svojo starost. Po mnenju tožene stranke povzroča tako stanje pravno negotovost, saj se tožnici vrača premoženje s plodovi, ne upošteva pa se določila 23. člena ZTLR, ki ga ZDen ne more razveljaviti. Na koncu uveljavlja tožena stranka še bistveno kršitev 15. člena Zakona o pravdnem postopku. Navaja, da uveljavlja svojo terjatev iz povečane vrednosti nepremičnine, za kar je pristojno sodišče v pravdnem postopku, ki ne bi smelo zavreči tožbe.

Po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP 1977, Ur. l. SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in RS, št. 55/92) je bila revizija vročena tožeči stranki, ki je nanjo odgovorila. Predlaga zavrnitev revizije in poudarja, da je delna upravna odločba pravnomočna in da v denacionalizacijskem postopku ni bila določena solastnina, marveč je bila nepremičnina vrnjena brez bremen. Določilo 25. člena ZDen tedaj še ni bilo spremenjeno, kasnejša sprememba pa ne more veljati retroaktivno. Poleg tega ima tožena stranka pri upravni enoti vložen zahtevek za vrnitev vlaganj v smislu 25. in 73. člena ZDen, zaradi česar ne more teči pravda o isti stvari. V zvezi z zastaranjem navaja, da bi ga morala tožena stranka ugovarjati do konca glavne obravnave, pa tudi sicer ni nastopilo. Na koncu dodaja, da je ureditev po ZDen specifična in da se pri denacionalizaciji ne uporabljajo določila ZTLR o nastanku solastništva, saj se poprava krivic ne izvaja po pravilih civilnega prava.

Revizija je bila vročena tudi Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Uvodoma je treba pojasniti, da je julija 1999 začel veljati nov procesni zakon, vendar je sodišče v konkretnem primeru uporabljalo določila Zakona o pravdnem postopku iz leta 1977 (v nadaljevanju ZPP). Razlog za to je v prvem odstavka 498. člena novega Zakona o pravdnem postopku (Ur. list RS, št. 26/99), po katerem je treba nadaljevati postopek po prejšnjih pravilih, če je bila pred uveljavitvijo Zakona o pravdnem postopku na prvi stopnji izdana sodba, s katero se je končal postopek pred sodiščem prve stopnje.

Bistvene kršitve določb pravdnega postopka niso podane, saj vsebujeta sodbi sodišč prve in druge stopnje vse predpisane sestavine (338. in 375. člen ZPP). V obrazložitvi prve sodbe je sodišče navedlo ugotovljeno dejansko stanje in predpise, na katere je oprlo sodbo, sodišče druge stopnje pa je povzelo pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena, in je nanje odgovorilo.

Sodišči prve in druge stopnje sta pravilno uporabili materialno pravo, ko sta izhajali predvsem iz določb Zakona o denacionalizaciji (ZDen, Ur.l. RS, št. 27/91 do 66/2000), ki ureja denacionalizacijo podržavljenega premoženja. V 72. členu ZDen predvideva tudi nadomestilo za izgubo koristi, ki bi jih dosegla upravičenka, če bi sama uporabljala ali upravljala nepremičnino. Tožnica uveljavlja svoj zahtevek samo za obdobje od vložitve zahteve za denacionalizacijo pred upravnim organom, do pravnomočne odločitve in dejanske vrnitve nepremičnine, zato je sodišče, ki je po 2. členu ZPP vezano na tožbeni zahtevek, odločalo samo o izgubljenih koristih za vtoževano obdobje, čeprav ZDen omogoča daljši čas. V tem času je tožena stranka oddajala poslovni prostor, čeprav je vedela, da je vložena zahteva za vrnitev nepremičnine, zato mora tožnici vrniti to, kar je prejela. Iz odločbe v zadevi II Ips 218/97, ki jo navaja revidentka in ki je objavljena v Zbirki civilnih odločb Vrhovnega sodišča Republike Slovenije iz leta 1998, GV, Založba, št. 65, str. 357, res izhaja, da bi morala zavezanka vrniti tisto, kar je iztržila za najemnino, zmanjšano za odstotek, ki bi šel za davščine, ki bi jih morala plačevati od takih prejemkov, ter za stroške upravljanja in vzdrževanja nepremičnine. Plačilo davka določa Zakon o dohodnini (ZDoh, Ur.l. št. 71/93 s kasnejšimi novelami), po katerem je treba plačevati davek iz dohodkov iz premoženja v primeru, ko je dosežen dohodek z oddajanjem premoženja v najem. Toda sodišči prve in druge stopnje sta v konkretnem primeru ugotovili, da je tožena stranka prejemala najemnino v čistem znesku, ker sta po pogodbah najemnika plačevala davke od najemnine in stroške v zvezi z uporabo poslovnih prostorov (električna energija, vodarina komunalne storitve, telefon in podobno), pri čemer tožena stranka ni izkazala lastnih stroškov v zvezi z obratovanjem in vzdrževanjem stavbe. Za tak primer ni mogoče uporabiti 67. člena ZDoh, ki omogoča odbitek normiranih stroškov v višini 40% od najemnine, ker zakonodajalec v prvem odstavku tega člena omogoča odbitek normiranih stroškov samo v primeru, če jih plačuje lastnik oz. najemodajalec sam. Ker jih v obravnavanem primeru ni plačevala tožena stranka, ni upravičena do njihove povrnitve in mora tožnici plačati vso najemnino, ki jo je prejemala v vtoževanem obdobju. Sklicevanje tožene stranke na ZDoh pa ni utemeljeno tudi zato, ker določilo zakona, da se plačuje davek le od 60% najemnine, velja za plačilo davkov in ne za matematični izračun, na podlagi katerega bi si najemodajalka neupravičeno zaračunala koristi.

V zvezi z ugovorom zastaranja je tožeča stranka v odgovoru na revizijo pravilno opozorila na to, da sme tožena stranka navajati materialne ugovore, med katere spada tudi ugovor ugasle pravice, do konca postopka pred sodiščem prve stopnje. Ne glede na to pa je zastaralni rok lahko začel teči šele tedaj, ko je bilo pravnomočno ugotovljeno, da je tožnica upravičena do vrnitve stanovanjske hiše v H. s pripadajočim funkcionalnim zemljiščem v last in posest, saj je vložitev zahteve za denacionalizacijo pravna podlaga za zavezanca, ki se uresniči šele v primeru, če denacionalizacijski upravičenec uspe s svojo zahtevo za vrnitev nepremičnine.

Na revizijska izvajanja o krivičnih določbah ZDen glede možnosti povrnitve zavezančevih vlaganj v nepremičnino Vrhovno sodišče Republike Slovenije ne odgovarja, ker za odločitev v zadevi niso pomembna. Zakonodajalec je tisti, ki je presodil, kaj je upravičencem do denacionalizacije mogoče povrniti in česa ne ter v kolikšni meri so k temu zavezani nasprotni udeleženci v postopku denacionalizacije. Ta poteka pred upravnim organom in je stvar upravnega postopka, če se bodo in kako se bodo upoštevala morebitna vlaganja zavezanca za denacionalizacijo. Zato je sodišče druge stopnje povsem pravilno presodilo, da zatrjevana večvrednost nepremičnine ne more biti predmet postopka za vrnitev neupravičeno pridobljenih koristi. Ker spada vprašanje povečanja vrednosti nepremičnine v postopek denacionalizacije, ki teče pred upravnim organom, in zanj ne veljajo določbe Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR, Ur.l. SFRJ, št. 6/80 do 36/90), je pritožbeno sodišče pravilno uporabilo drugi odstavek 16. člena ZPP in zavrglo nasprotno tožbo. Sodišče spoštuje pravnomočno odločbo upravnega organa, iz katere izhaja, da je nepremičnina vrnjena brez bremen v izključno last in posest tožnici.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija, in ne razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti, zaradi česar je vrhovno sodišče v skladu s 393. členom ZPP zavrnilo neutemeljeno revizijo. Tudi zahtevek za povrnitev revizijskih stroškov je zavrnilo, ker revizija ni bila utemeljena (prvi in drugi odstavek 154. člena v zvezi s prvim odstavkom 166. člena ZPP). V zvezi z odgovorom na revizijo pa je ugotovilo, da je bil ta dovoljen, vsebinsko korekten in potreben, zato je toženi stranki naložilo povrnitev stroškov za sestavo odgovora na revizijo v višini zahtevanih 900 točk po Odvetniški tarifi (Ur.l. RS, št. 7/95 do 49/2000).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.