Sodba VIII Ips 110/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-02-26

delovno razmerje pri delodajalcu - konkurenčna klavzula - nadomestilo za spoštovanje konkurenčne klavzule

Delodajalec ne more z enostransko izjavo odstopiti od zahteve po nadaljnjem spoštovanju konkurenčne klavzule. Če delavec ne prekrši svojih obveznosti iz konkurenčne klavzule, je upravičen do pogodbeno dogovorjenega nadomestila.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da je toženka dolžna plačati tožniku znesek 6,901.884,60 SIT iz naslova nadomestila zaradi spoštovanja konkurenčne klavzule in odpravnine zaradi prenehanja delovnega razmerja. Ugotovilo je, da obveznost plačila nadomestila za spoštovanje konkurenčne klavzule temelji na določbi 3. člena pogodbe o zaposlitvi. Taka obveznost bi lahko ugasnila le s soglasno voljo obeh pogodbenih strank, ne pa zgolj z enostransko izjavo volje ene od njiju.

Sodišče druge stopnje je na pritožbo tožene stranke sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je dolgovani znesek znižalo na 3.543.756, 45 SIT, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. To je storilo na podlagi presoje, da je za izračun nadomestila treba upoštevati neto in ne bruto plačo. Glede temelja je sprejelo stališče, da bi delodajalec lahko odstopil od omejitev, ki jih za delavca predstavlja konkurenčna klavzula, tudi brez soglasja delavcu. Toda ker je v obravnavanem primeru to storil šele potem, ko je njegova obveznost že zapadla, tak odstop ne more učinkovati za nazaj.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožena stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Sodbo izrecno izpodbija le v delu, ki se nanaša na ugoditev zahtevku na plačilo odškodnine zaradi konkurenčne klavzule. Navaja, da pridobi delavec pravico do izplačila odškodnine šele, če delodajalec uveljavlja konkurenčno klavzulo. Enostranski odstop od uveljavljanja konkurenčne klavzule pa pomeni, da je tožeča stranka izgubila pravico do nadomestila zanjo.

Postopek na prvi stopnji je bil končan pred pričetkom veljavnosti Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP), zato je treba v skladu s prvim odstavkom 498. člena ZPP pri odločanju upoštevati prej veljavni Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in nasl. - v nadaljevanju ZPP-77).

Revizija je bila v skladu s 390. členom ZPP-77 vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Po določbi 386. člena ZPP-77 revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP-77, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče kršitve iz 10. točke 354. člena ZPP-77 ni ugotovilo.

Po določbi 7. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR; sedaj edini določbi tega člena, v času sklenitve pogodbe pa določbi četrtega odstavka) se delavec in delodajalec (lahko) dogovorita o medsebojnih pravicah in obveznostih po prenehanju delovnega razmerja v zvezi z izkoriščanjem tehničnih, proizvodnih in poslovnih znanj ter poslovnih zvez, pridobljenih z delom ali v zvezi z delom pri delodajlcu. Stranki sta se o tem dogovorili s pogodbo o zaposlitvi, sklenjeno 30. 9. 1991 in dopolnjeno 10. 11. 1993.

Pogodba o zaposlitvi je dvostranska in odplačna pogodba. Za njeno sklenitev velja avtonomija strank, kolikor ni ta izrecno omejena s predpisi. ZDR dopušča dogovor med delavcem in delodajalcem glede omejitev, ki bodo delavcu ob spoštovanju konkurenčne klavzule nastale po prenehanju delovnega razmerja zaradi zmanjšane možnosti zaposlitve oziroma ustvarjanja dohodka s pridobitno dejavnostjo. V teh primerih je delavec upravičen do določenega materialnega nadomestila, saj gre tudi za poseg v njegove ustavne pravice do svobodne izbire zaposlitve (49. člen Ustave) in do svobodne gospodarske pobude (74. člen Ustave).

Udeleženci v obligacijskem (pogodbenem) razmerju so dolžni izpolniti svojo obveznost in odgovarjajo za njeno izpolnitev. Obveznost ugasne samo s soglasno voljo udeležencev v obligacijskem razmerju ali na podlagi zakona (17. člen Zakona o obligacijski razmerjih, Uradni list SFRJ št. 29/78 in nasl. ZOR; enako 9. člen Obligacijskega zakonika, Uradni list RS, št. 83/01 - OZ). V skladu s temi temeljnimi načeli obligacijskega prava je tudi 10. člen pogodbe o zaposlitvi, da se bosta pogodbeni stranki sporazumno dogovorili o morebitnih spremembah pogodbe in da lahko predlog za spremembo poda katerakoli od njiju. Zato ni sprejemljivo pravno stališče v izpodbijani sodbi, da lahko delodajalec z enostransko izjavo volje (brez soglasja delavca)

odstopi od pogodbe oziroma od zahteve po nadaljnem spoštovanju konkurenčne klavzule. Sprememba ali razveza pogodbe je mogoča le ob soglasju obeh pogodbenih strank, ali v primerih in pod pogoji, ki jih določa zakon.

Iz obrazložitve izpodbijane sodbe izhaja, da je sodišče druge stopnje štelo dopis tožene stranke z dne 12. 5. 1994 o "odstopu od konkurenčne klavzule" kot zahtevo za razvezo ali spremembo pogodbe zaradi spremenjenih okoliščin po 133. členu ZOR. Po teh določbah namreč velja, da se stranka, ki zahteva razvezo, ne more sklicevati na spremenjene okoliščine, nastale po izteku roka za izpolnitev obveznosti. Po presoji revizijskega sodišča za tak primer sploh ne gre, saj se tudi tožena stranka v citiranem dopisu ne sklicuje na spremenjene okoliščine. Iz dopisa izhaja le, da se želi tožena stranka otresti svoje obveznosti tako, da tožnika "odvezuje" njegovih obveznosti po spoštovanju konkurenčne klavzule. Tako vlogo pa je mogoče šteti le kot predlog za sporazumno spremembo pogodbe o zaposlitvi, ki bi imela pravne učinke šele, če in ko bi se z njo strinjal tudi tožnik kot druga pogodbena stranka.

Ne glede na navedena zmotna stališča v izpodbijani sodbi, je odločitev sodišč glede na ugotovljeno dejansko stanje pravilna. Že ob sklenitvi pogodbe je bilo ugotovljeno, da bodo zaradi dogovorjenih omejitev iz naslova prepovedi konkurence, tožnikove možnosti pri iskanju nove zaposlitve ali opravljanja dejavnosti zmanjšane. Tožnik je na omejitve pristal ob dogovorjenem nadomestilu, ki se izplača ob prenehanju delovnega razmerja v enkratnem znesku. Tožnik do tega nadomestila ne bi bil upravičen, če sam ne bi izpolnil svoje obveznosti. V dokaznem postopku pa je bilo ugotovljeno, da tožnik svojih obveznosti iz konkurenčne klavzule ni prekršil. Dejansko stanje je podobno položaju, ki ga je ZOR urejal kot razvezo pogodbe zaradi neizpolnitve (124. do 132. člen ZOR). Tožnik, ki je svojo pogodbeno obveznost izpolnil, bi imel možnost izbire: zahtevati od tožene stranke izpolnitev njene obveznosti ali razdreti pogodbo. V vsakem primeru pa bi imel kot pogodbi zvesta stranka pravico do odškodnine.

Ker je glede na navedeno izpodbijana odločitev materialno pravno pravilna, je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (393. člen ZPP-77).

Sodišče je določbe ZPP-77 in ZOR uporabilo kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.