Sodba VIII Ips 173/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-04-10

delovno razmerje pri delodajalcih - prenehanje delovnega razmerja - sporazum o prenehanju delovnega razmerja - pogoji in njihov učinek

Pogodba je sklenjena pod pogojem, če sta njen nastanek ali prenehanje odvisna od negotovega dejstva (prvi odstavek 74. člen ZOR).

Sodišče prve stopnje je razveljavilo sklep tožene stranke z dne 7.10.1996 o prenehanju delovnega razmerja tožnice. Ugotovilo je, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo dne 31.12.1996, temveč je trajalo do 5.1.1998 z vsemi pravicami iz delovnega razmerja. Toženi stranki je naložilo, da v delovni knjižici izvrši dopolnitev vpisa trajanja delovnega razmerja, da za tožnica vplača ustrezne davščine, razliko v nadomestilu za bolniški stalež z zamudnimi obrestmi, regres za prehrano ter stroške za prevoz na delo z zamudnimi obrestmi in regres za letni dopust za leto 1996 ter 1997 z zamudnimi obrestmi. Toženi stranki je naložilo, da je dolžna tožnici vrniti znesek 455.000,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 24.6.1998 ter ji povrniti odmerjene stroške. Kar je tožnica zahtevala več, je sodišče zavrnilo. Ugotovilo je, da je bila tožnica pri toženi stranki zaposlena na delovnem mestu čevljarja. S toženo stranko se je dogovorila, da bo vzela v najem čevljarsko delavnico tožene stranke ter pričela opravljati dejavnost kot samostojna podjetnica. Če do tega ne bi prišlo zaradi višje sile ali če ne bi pravočasno uveljavila svojega statusa samostojne podjetnice ali če iz kakršnegakoli razloga ne bi mogla prevzeti čevljarske delavnice, bi ji tožena stranka vrnila akontacijo najemnine, tožnica pa bi toženi stranki na žiro račun vplačala vse dohodke za zaračunane in plačane čevljarske storitve. Ta pogodba, sklenjena 14.6.1996, je bila dopolnjena 24.6.1996, 6.10.1996 pa sta stranki podpisali dodatek k omenjenima pogodbama, s katerim sta se med drugim dogovorili, da bo tožnici 31.12.1996 pri toženi stranki prenehalo delovno razmerje. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da omenjene pogodbe niso bile izvedene, ker tožnica ni vzela v najem čevljarske delavnice, niti ni pridobila statusa samostojne podjetnice. Zato je sodišče prve stopnje razsodilo, da delovno razmerje tožnici 31.12.1996 ni moglo prenehati. Tožena stranka je pripoznala zahtevek tožnice glede razveljavitve sklepa z dne 7.10.1996 o prenehanju delovnega razmerja iz drugih razlogov.

Zoper sodbo sodišča prve stopnje se je pritožila tožena stranka. Pri odločanju o statusu tožnice bi tožena stranka morala upoštevati dogovor med strankama z dne 6.10.1996, ki je v 5. točki določal, da bo tožnici delovno razmerje prenehalo 31.12.1996 brez vsakih obeznosti tožene stranke do tožnice. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke delno ugodilo in razsodilo, da je tožnici delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo dne 31.12.1996, torej je v delu, v katerem je sodišče prve stopnje odločilo o statusu tožnice, sodbo sodišča prve stopnje spremenilo. Ugotovilo je, da sta stranki v dodatku k pogodbam z dne 14.6. in 24.6.1996 sklenili dogovor o tem, da bo tožnici dne 31.12.1996 delovno razmerje prenehalo. Dogovor o prenehanju delovnega razmerja je bil jasen in brez kakršnihkoli nasprotij. Pri tožnici ni bilo mogoče ugotoviti napak volje pri sklenitvi dogovora, zato je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ker je štelo, da je tožnici delovno razmerje trajalo do 5.1.1998.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožnica vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava s predlogom, da revizijsko sodišče sodbo sodišča druge stopnje v zavrnilnem delu tako spremeni, da zahtevku tožnice ugodi pri čemer navaja, da je v obravnavani zadevi ostalo sporno, ali je tožnici delovno razmerje prenehalo 31.12.1996 na temelju sporazuma strank ali ne, tako da ji je v zadnjem primeru trajalo do 5.1.1998. Navaja, da je pritožbeno sodišče, ki je spremenilo sodbo sodišča prve stopnje in štelo, da je tožnici delovno razmerje prenehalo na podlagi sporazuma, zmotno uporabilo materialno pravo. Pri obravnavanju vprašanja veljavnosti sporazuma o prenehanju delovnega razmerja tožnice bi sodišče moralo obravnavati celotno razmerje med strankama kot je bilo to razmerje urejeno s tremi pogodbami. Pogodba z dne 6.10.1996 je le dodatek k že prej sklenjenima pogodbama. Tožena stranka svojih pogodbenih obveznosti ni izpolnila in je pri tem kršila načelo vestnosti in poštenja (12. člen Zakona o obligacijskih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 29/78 do 57/89, v nadaljevanju: ZOR), česar ni storila tožnica, ki svojega statusa samostojne podjetnice ni uredila zaradi bolezni. Sodišče druge stopnje je navedlo, da bi bilo treba morebitne napake volje (111. člen ZOR) izpodbijati v zakonsko določenih rokih, moralo pa bi upoštevati, da je bilo pogodbeno razmerje med strankama vezano na pogoj, ki se ni uresničil. Z izpodbijanim sklepom o prenehanju delovnega razmerja je tožnica izpodbijala tudi pogodbe, ker pogoji za njihovo veljavnost niso bili izpolnjeni, s tem pa tudi ni bil izpolnjen pogoj za izdajo sklepa o prenehanju delovnega razmerja tožnice. Na to kaže tudi pravilna ugotovitev sodišč, da se namen pogodbe med strankama ni uresničil (4. odstavek 210. člena ZOR), in da je bila tožena stranka zato obsojena, da mora tožnici vrniti akontacijo najemnine. Iz istega razloga pa tudi ni bilo mogoče realizirati sporazuma o prenehanju delovnega razmerja.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94 - v nadaljevanju: ZPP) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Te kršitve pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče ni ugotovilo. Revizijsko sodišče pazi po uradni dolžnosti tudi na pravilno uporabo materialnega prava (386. člen ZPP).

Določila 74. člena ZOR določajo, da je pogodba sklenjena pod pogojem, če sta njen nastanek ali prenehanja odvisna od negotovega dejstva. Če se pogoj izpolni, deluje pogodba od trenutka sklenitve, razen če iz zakona, narave posla ali volje strank ne izhaja kaj drugega. Iz treh aktov, s katerimi sta stranki urejali njuno medsebojno razmerje, je razvidno, da sta pri tem urejali dvoje različnih vprašanj, to je, medsebojna premoženjska razmerja in vprašanje statusa zaposlene osebe tožnice. Stranki sta se dogovorili, da bo tožnica zaradi sklenitve najemne pogodbe uveljavila status samostojne podjetnice, kar bi bilo mogoče le, če bi ji delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo. Zato sta se dogovorili, da bo delovno razmerje tožnici prenehalo dne 31.12.1996, pri čemer v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja nista določili nobenega pogoja, medtem ko sta glede uveljavitve in izvajanja najemne pogodbe dogovorili možnost tožnice, da odstopi od pogodbe in uredili tudi posledice odstopa. Predmet te revizije je pisni sporazum o prenehanju delovnega razmerja, ne pa drugi deli pogodb, ki so civilnopravnega (obligacijskega) značaja. Zato revizijski ugovori, da tožnica iz opravičljivih razlogov ni mogla pridobiti statusa samostojne podjetnice z vidika presoje veljavnosti sporazuma o prenehanju delovnega razmerja tožnice, niso pomembni. S tega vidika tudi ni pomembno vprašanje obsega izpolnitve dogovora med strankama o sklenitvi in izvršitvi najemne pogodbe in plačila najemnine.

Pogodbena določila o najemu poslovnih prostorov in strojev sta stranki v praksi že izvrševali, torej pogodba med njima ni bila sklenjena z odložnim pogojem. Pravice tožnice, da odloči ali si bo uredila status samostojne podjetnice ali ne, ni mogoče obravnavati kot razvezni pogoj, katerega uveljavitev bi imela za posledico prenehanje obravnavanega pogodbenega razmerja med strankama, saj tožničina uveljavitev statusa samostojne podjetnice ne bi pomenila konca že vzpostavljenega pogodbenega razmerja, temveč bi le zagotovila enega izmed pogojev za zakonito vzpostavitev poslovnega razmerja, ki sta ga stranki želeli vzpostaviti. Stranki sta svoj dogovor delno uveljavili že prej, preden je bil izpolnjen omenjeni pogoj, saj sta stranki medsebojne pravice in obveznosti iz dogovora o najemu poslovnih prostorov in strojev pričeli izpolnjevati že v juniju 1996.

Sodišče druge stopnje je pravilno ugotovilo, da je sporazum o prenehanju delovnega razmerja tožnice veljaven, in da pri njegovi sklenitvi niso bile ugotovljene napake volje strank pogodbenega razmerja. Revidentka se ne more sklicevati na to, da sporazuma o prenehanju delovnega razmerja ni bilo mogoče izvršiti, ker se namen pogodbe med strankama ni uresničil in je bila tožena stranka obsojena, da mora tožnici vrniti akontacijo najemnine, ker je vprašanje vrnitve omenjenih sredstev vprašanje zakonitosti in izpolnitve najemne pogodbe, od izpolnitve katere ni odvisna izpolnitev medsebojnih pravic in obveznosti iz sporazuma o prenehanju delovnega razmerja.

Revizijsko sodišče ni ugotovilo, da je sodišče druge stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, zato je revizijo na temelju določil 393. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

Določbe ZPP ter ZOR je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) kot predpise Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.