Sodba II Ips 584/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-06-19

prodaja stanovanja - tožba na razveljavitev prodajne pogodbe - višina kupnine - čezmerno prikrajšanje - očitno nesorazmerje vzajemnih dajatev - pravica do posesti stanovanja

Tožnik si je do smrti izgovoril le pravico do posesti stanovanja, vendar ta tožnikova pravica ni v neskladju s kupno pogodbo. Pomeni le modaliteto pri plačilu kupnine, ki z določili o tožnikovi renti vsebuje tudi elemente tveganih pogodb. Po četrtem odstavku 139. člena ZOR takih pogodb ni mogoče izpodbijati zaradi čezmernega prikrajšanja. Ne glede na to pa sta sodišči prve in druge stopnje tudi ugotovili, da je cena v pogodbi realna in da ni očitnega nesorazmerja, zaradi katerega bi bil tožnik upravičen do razveljavitve pogodbe. Poleg tega sta še ugotovili, da je bila tožniku ob prodaji znana prava vrednost stanovanja.

Tožeča stranka mora povrniti toženi stranki 103.173 SIT pravdnih stroškov za odgovor na revizijo v roku 15 dni, da ne bo potrebna prisilna izvršitev.

Sodišče prve stopnje je pod I. točko izreka zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik zahteval razveljavitev prodajne pogodbe, ki jo je 29.07.1998 sklenil s toženko in ji prodal stanovanje v prvem nadstropju stanovanjske hiše v Ljubljani, s pripadajočo kletjo, v skupni izmeri 41,85 m2 in s solastninskim deležem na skupnih prostorih, delih in napravah ter na funkcionalnem zemljišču hiše na parceli št. 809/80 k.o... Pod II. točko izreka je odločalo tudi o tožbenem zahtevku iz nasprotne tožbe, s katero je toženka zahtevala vračilo kupnine za primer razveljavitve pogodbe iz I. točke izreka. Ker se tožnik ni mogel sprijazniti s sodbo, se je pritožil, toda sodišče druge stopnje je njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo.

Proti sodbi pritožbenega sodišča, s katero je postala pravnomočna sodba o zavrnitvi njegovega tožbenega zahtevka, je tožnik pravočasno vložil revizijo. Uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava.

Predlaga razveljavitev sodb in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da gre pri obravnavani prodajni pogodbi za nadpolovično prikrajšanje, ker je stanovanje vredno precej več, kot ga je ocenil cenilec, ki ga je naročila toženka. Cenilca nista naročila skupaj in tožnik cenitve ni videl. Morda bi kupnina še bila primerna, če bi bila plačana v enkratnem znesku ob sklenitvi pogodbe, ne pa v obrokih in še to le toliko časa, kolikor bo tožnik živel. Tako določena kupnina v kupoprodajni pogodbi je neveljavna in je zato neveljavna tudi pogodba. Veljavna pogodba s takšno vsebino bi bila pogodba o dosmrtnem preživljanju, ki bi morala biti sklenjena v notarski obliki. Toženka bi morala tožniku nuditi v pogodbi določeno oskrbo, a je ni, zato se je moral tožnik poročiti, da je k njemu prišla starejša oseba, ki ga neguje. Dodaja, da sodišče ni izvedlo vseh predlaganih dokazov in bi bilo treba zaslišati predlagane priče o okoliščinah ob sklepanju pogodbe in postaviti novega cenilca, da bi sodišče lahko pravilno ugotovilo dejansko stanje. Sicer pa je velika verjetnost, da je bil tožnik ob sklepanju pogodbe zmanjšano poslovno sposoben, ker ni točno vedel, kakšno pogodbo sklepa in ni poznal vrednosti stanovanja.

Po 375. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99) je bila revizija vročena toženi stranki, ki je nanjo odgovorila, ter predlagala, naj jo sodišče zavrne. Opozarja na to, da tožnik uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava, a ne navede, katera od naštetih dejstev pomenijo zmotno uporabo materialnega prava, niti v čem so bile storjene bistvene kršitve postopka, torej ne utemelji razlogov, ki so potrebni za revizijo. Navaja, da je pravna podlaga za tožnikov tožbeni zahtevek nadpolovično prikrajšanje, ki ga ni dokazal. V zvezi s trditvijo, da bi bila kupnina primerna, če bi bila plačana v enkratnem znesku tožnik pozablja, da mu je toženka to ponudila. Glede revizijskih izvajanj o tistih pogodbenih določilih, s katerimi se je toženka zavezala, da bo poskrbela za pogreb in da bo tožniku priskrbela pomoč, pa navaja, da niso taka, kot v izročilni pogodbi, ker se toženka ni zavezala, da bo skrbela za tožnika niti fizično, niti finančno. Glede izraženega dvoma v tožnikovo opravilno sposobnost ob sklepanju pogodbe pa poudarja, da je opravilna sposobnost stranke pomemben dejavnik, ki vpliva na način in kvaliteto človeka, zato se odvzame s posebnimi postopki, ki zagotavljajo utemeljenost odločitve in se z njo ni primerno poigravati in uveljavljati dvom le v primerih, ki naj bi bili koristni za posameznika. Če tožnik ne bi bil opravilno sposoben, potem bi bilo tudi vprašljivo pooblastilo za zastopanje, ki ga je tožnik podpisal odvetniku, sicer pa se je tožnik kasneje tudi poročil in tedaj nihče ni dvomil v njegovo opravilno sposobnost.

Revizija je bila vročena tudi Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizijsko sodišče uvodoma ugotavlja, da je revizija izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti le iz omejenih in v zakonu izrecno določenih razlogov (370. člen ZPP). Gre namreč za izredno sredstvo zoper pravnomočno odločbo, ki je namenjeno predvsem poenotenju procesnega in materialnega prava, v drugem odstavku 370. člena pa ZPP izrecno prepoveduje vložitev revizije zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Graja dokazne ocene sodišč prve in druge stopnje zato ni dovoljena.

Očitek bistvenih kršitev določb pravdnega postopka pred sodiščem prve in druge stopnje je tožnik v reviziji samo pavšalno omenil, ni pa pojasnil, za katere kršitve naj bi šlo in na kakšen način naj bi jih sodišči storili. Ker po 371. členu ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, sodišče ne more upoštevati očitanih kršitev postopka.

Sodišči prve in druge stopnje sta tudi pravilno uporabili materialno pravo, saj vsebuje izpodbijana prodajna pogodba z dne 29.07.1998 vse bistvene elemente kupne pogodbe, ki so predpisani v 454. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR, Uradni list SFRJ, št. 29/78-57/89). Tožnik se je namreč zavezal prodati svoj solastninski delež na stanovanju v prvem nadstropju stanovanjske hiše v Ljubljani in toženki omogočiti pridobitev lastninske pravice; toženka pa se je zavezala, da mu bo plačala kupnino. Kupnina je določena v III. točki pogodbe, v kateri je naveden tudi način plačila. Revizijska izvajanja, češ da sta pogodbeni stranki sklepali pogodbo o dosmrtnem preživljanju, niso utemeljena, saj je v pogodbi predviden takojšen prehod lastninske pravice in tožnik ni podal izjave iz 117. člena Zakona o dedovanju (ZD, Uradni list SRS, št. 15/76-23/78 in RS, št. 13/94-67/2001), da toženki zapušča sporno nepremičnino kot dediščino, torej izročitev ni bila odložena do tožnikove smrti.

Tožnik si je do smrti izgovoril le pravico do posesti stanovanja, vendar ta tožnikova pravica ni v neskladju s kupno pogodbo. Pomeni le modaliteto pri plačilu kupnine, ki z določili o tožnikovi renti vsebuje tudi elemente tveganih pogodb. Po četrtem odstavku 139. člena ZOR takih pogodb ni mogoče izpodbijati zaradi čezmernega prikrajšanja. Ne glede na to pa sta sodišči prve in druge stopnje tudi ugotovili, da je cena v pogodbi realna in da ni očitnega nesorazmerja, zaradi katerega bi bil tožnik upravičen do razveljavitve pogodbe. Poleg tega sta še ugotovili, da je bila tožniku ob prodaji znana prava vrednost stanovanja.

Trditev, češ da je bil tožnik ob sklepanju pogodbe verjetno zmanjšano poslovno sposoben, je bila navržena že v pritožbi in sodišče druge stopnje je pravilno opozorilo na procesna pravila, po katerih v pritožbi načeloma ni mogoče navajati novih dejstev. Ponovitev te trditve v reviziji je neutemeljena in revizijsko sodišče v celoti pritrjuje tistemu, kar je napisala tožena stranka v odgovoru na revizijo. Dodaja še, da pisanje pooblaščenca tožeče stranke v reviziji ni v skladu z njegovimi pravicami in dolžnostmi po Zakonu o odvetništvu (ZODV, Uradni list RS, št. 18/93 in 24/96), kajti če je domislica njegova, je tudi skrajno neetična, če je zapisano po predlogu tožnika, pa bi ga moral pooblaščenec opozoriti na določbe v procesnih zakonih in še posebej na negativne posledice, določene v materialnem pravu.

Tako se izkaže, da revizija ni utemeljena. Zato jo je revizijsko sodišče zavrnilo, kot je predvideno v 378. členu ZPP. S tem je zavrnilo tudi predlog tožeče stranke za povrnitev stroškov revizije, ker ta ni bila uspešna. Drugače je z odgovorom na revizijo, ki ga je podala tožena stranka in je bil dovoljen ter potreben. Zato mora tožeča stranka povrniti stroške, ki so nastali toženi stranki in jih je sodišče odmerilo v skladu z odvetniško tarifo tako, da je za konferenco s stranko in odgovor na revizijo priznalo 850 točk po 100 tolarjev, poleg tega je priznalo 2 odstotka manipulativnih stroškov, vse to pa je povečalo za davek na dodano vrednost v višini 19 odstotkov, tako da je tožena stranka upravičena do povrnitve 103.173 tolarjev.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.