TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep VIII Ips 261/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-09-10

starostna pokojnina - nova odmera pokojnine - postopek v socialnih sporih - odločba pristojnega organa o pritožbi stranke - izdaja odločbe v zakonitem roku - procesna predpostavka za vložitev tožbe

Po 3. odstavku 32. člena ZDSS ne more zahtevati sodnega varstva pravic stranka, preden so potekli v 1. odstavku istega člena določeni roki. To pomeni, da je iztek zakonskih rokov za odločitev pristojnih organov tožene stranke o uveljavljeni pravici iz socialne varnosti procesna predpostavka, to je pogoj, ki mora biti izpolnjen, da je dovoljena vložitev tožbe pred pristojnim sodiščem.

Sodišče prve stopnje je na podlagi 3. odstavka 32. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 in 20/98 - ZDSS) kot preuranjeno zavrglo tožbo tožnika, vloženo dne 22.12.1997 zaradi molka drugostopnega organa tožene stranke. Sodišče druge stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrnilo tožnikovo pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočni sklep sodišča druge stopnje je tožnik vložil revizijo, v kateri navaja razloge za ugoditev njegovemu tožbenemu zahtevku za ponovno odmero sorazmernega dela starostne pokojnine in opozarja, da je tožena stranka kršila mednarodno konvencijo, ko je pri izračunu pokojnine upoštevala tudi delovno dobo, dopolnjeno v Nemčiji. Zato predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in ustrezno spremeni izpodbijani sklep.

Revizija je bila v skladu z določbo 375. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se v zakonskem roku o njej ni izjavilo.

Sodišči prve in druge stopnje sta ob ugotovitvi, da je tožnik tožbo vložil že pred iztekom zakonsko določenega roka, svojo odločitev pravilno oprli na določbo 3. odstavka 32. člena ZDSS. Po tej določbi ne more zahtevati sodnega varstva pravic stranka, predno so potekli v 1. odstavku istega člena določeni roki. To pomeni, da je iztek zakonskih rokov za odločitev pristojnih organov tožene stranke o uveljavljeni pravici iz socialne varnosti procesna predpostavka, to je pogoj, ki mora biti izpolnjen, da je dovoljena vložitev tožbe pred pristojnim sodiščem. Ker ta pogoj v obravnavanem primeru ni bil izpolnjen, je bila tožba, s katero je tožeča stranka zahtevala razveljavitev odločbe tožene stranke o zavrnitvi zahtevka za novo odmero sorazmernega dela starostne pokojnine, v skladu z določbo 3. odstavka 32. člena ZDSS pravilno zavržena.

Revizijo tožnika je zato Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi 378. člena v zvezi s 384. členom ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 166/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-10-15

revizija - dovoljenost revizije - pooblaščenec za vložitev

Stranka lahko sama vloži revizijo le, če ima opravljen pravniški državni izpit, sicer pa jo lahko vloži le po pooblaščencu, ki je odvetnik.

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo tožnika, ker jo je vložil po osebi, ki ne more biti pooblaščenec: odvetnik ali oseba, ki ima pravniški državni izpit. Tožnik tudi ni lastoročno podpisal vložene tožbe, čeprav je bil k temu izrecno pozvan.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožnika (vloženo sicer po istem pooblaščencu, vendar tudi osebno podpisano) zavrnilo kot neutemeljeno.

Zoper pravnomočni sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča je tožnik sam vložil revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo, vloženo 7. 4. 2000, spreminjano oziroma dopolnjevano še s kasnejšimi vlogami. Pri odločanju je zato v tej zadevi treba upoštevati Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP, ki je pričel veljati 14. 7. 1999), vključno z določbami o pooblaščencih v revizijskem postopku (tretji odstavek 86. člena v zvezi s prvim odstavkom 499. člena ZPP). To pomeni, da lahko stranka v revizijskem postopku opravlja pravdna dejanja (vključno z vložitvijo revizije) samo po pooblaščencu, ki je odvetnik. Stranka lahko sama opravlja vsa pravdna dejanja le, če ima opravljen pravniški državni izpit. Ker tožnik tega pogoja očitno ne izpolnjuje in za kaj takega tudi ne predlaga nobenega dokaza, je njegova revizija nedovoljena (drugi odstavek 374. člena ZPP.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 - ZDSS) ima glede zastopanja delavcev v delovnih sporih sicer nekatere posebne določbe (16. člen ZDSS), ki pa ne morejo vplivati na odločitev v primeru, ko delavec vlaga izredna pravna sredstva sam, brez pooblaščenca.

Glede na navedeno je revizijsko sodišče na podlagi 377. člena v zvezi s prvim odstavkom 374. člena ZPP revizijo kot nedovoljeno zavrglo.

ZPP člen 86, 86/3, 374, 374/1, 374/2, 377.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 19/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-12-17

Iz podatkov tožbe izhaja, da gre za spor med dvema fizičnima osebama, torej za spor iz civilnopravnega razmerja med dvema fizičnima osebama. Iz navedb v tožbi tudi ne izhaja, da bi drugotoženi ravnal v imenu ali po pooblastilu prvotoženca, drugotoženi pa je samostojni podjetnik, torej možni delodajalec, postal šele kasneje. Gre torej za premoženjski spor, za rešitev katerega je na podlagi 1. člena in prvega odstavka 30. člena ZPP pristojno redno sodišče.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrajno sodišče v Mariboru.

Tožnik zahteva od toženih strank plačilo za opravljeno delo. Navaja, da ga je za delo najel drugotoženi, ki takrat še ni bil podjetnik, temveč je delal pri prvotoženi stranki. Tožbo je vložil pri Okrajnemu sodišču v Mariboru, ki pa se je s sklepom št. III P 260/99-6 z dne 11. 7. 2002 izreklo za stvarno nepristojno in je zadevo odstopilo Delovnemu sodišču v Mariboru.

Delovno sodišče v Mariboru pristojnosti ni sprejelo in je s predlogom z dne 25. 9. 2002 predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da odloči o nastalem sporu o pristojnosti. Navaja, da gre v obravnavani zadevi za spor, ki je iztožljiv po splošnih pravilih civilnega prava in ne za delovni spor po 4. točki 4. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 in 20/98 - ZDSS).

Po določbi 4. točke 4. ZDSS so delovna sodišča pristojna odločati v individualnih delovnih sporih iz pogodb o delu za opravljanje začasnih oziroma občasnih del. Gre za spore iz pogodb o delu, ki jih kot pogodbe delovnega prava ureja Zakon o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR, 107. do 110. člen), to je le za pogodbe o delu, ki jih za opravljanje začasnih oziroma občasnih del sklene s prevzemnikom dela organizacija oziroma delodajalec.

V obravnavani zadevi pa iz utemeljitve tožbe izhaja, da je tožnika za delo "najel" drugotoženi, takrat tudi sam še delavec pri prvotoženem kot samostojnem podjetniku. Drugotoženi naj bi tudi zavrnil plačilo za opravljeno delo. Iz podatkov tožbe torej izhaja, da gre za spor med dvema fizičnima osebama, torej za spor iz civilnopravnega razmerja med dvema fizičnima osebama. Iz navedb v tožbi tudi ne izhaja, da bi drugotoženi ravnal v imenu ali po pooblastilu prvotoženca, drugotoženi pa je samostojni podjetnik, torej možni delodajalec, postal šele kasneje.

Gre torej za premoženjski spor, za rešitev katerega je na podlagi 1. člena in prvega odstavka 30. ZPP pristojno redno in sicer okrajno sodišče. Zato je Vrhovno sodišče odločilo kot izhaja iz izreka tega sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 290/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-12-17

Ker vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega z zakonom določenega zneska, za vsebinsko obravnavo revizije ni izpolnjen zahtevan pogoj. Zato je revizijsko sodišče revizijo kot nedovoljeno zavrglo na podlagi določbe 377. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki stroške specializacije in sicer nadomestilo plač, izplačanih za čas specializacije in kotizacijo za specializacijo. S pogodbo o specializaciji se je tožena stranka zavezala ostati v delovnem razmerju najmanj toliko časa, kot je trajala specializacija, v primeru predčasnega prenehanja delovnega razmerja po lastni volji ali krivdi pa je bila dogovorjena vrnitev celotnega zneska za specializacijo. Sodišče je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo zamudnih obresti za čas od izplačila posameznih zneskov nadomestil, toženo stranko je zavezalo k plačilu zamudnih obresti od dneva, ko je tožeča stranka vračilo zahtevala.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Soglašalo je z ugotovljenim dejanskim stanjem in pravnim stališčem sodišča prve stopnje, da pogodbeno določilo o obveznosti vrnitve stroškov specializacije ni nično in da je tožena stranka kršila pogodbeno obveznost.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožena stranka vložila revizijo iz vseh revizijskih razlogov.

Revizija je bila v skladu s 375. členom ZPP vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Z izpodbijano sodbo je pravnomočno odločeno o tožbenem zahtevku za plačilo zneska 758.866,00 SIT, tožbeni zahtevek za razliko do zneska 3.666.691,00 SIT pa je bil prav tako pravnomočno zavrnjen - v zavrnilnem delu se tožeča stranka zoper sodbo sodišča prve stopnje ni pritožila. Predmet spora je denarna terjatev iz naslova kršitve pogodbe, torej gre za premoženjski spor. Po določbi 21. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 14/94 in 20/98 - ZDSS) je tudi v delovnih sporih, če gre za premoženjski spor, zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, dovoljena revizija v primerih, ki jih dopušča Zakon o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP). ZPP v drugem odstavku 367. člena določa, da je v premoženjskih sporih revizija dovoljena, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe presega 1,000.000,00 SIT.

Predmet revizije tožene stranke je pravnomočna sodba, s katero ji je bilo naloženo plačilo zneska 758.866,00 SIT. Ker vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe tako ne presega z zakonom določenega zneska, za vsebinsko obravnavo revizije ni izpolnjen zahtevan pogoj. Zato je revizijsko sodišče revizijo kot nedovoljeno zavrglo na podlagi določbe 377. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep III Ips 128/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-02-07

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - pobotni ugovor

Pobotni ugovor deli procesno usodo tožbenega zahtevka in glede njega revizija ne more biti dovoljena, če ni dovoljena glede tožbenega zahtevka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v veljavi v delu, s katerim je bilo toženi stranki naloženo, da mora tožeči stranki plačati vrsto računov za dobavljeno blago in embalažo ter za najemnino, in več obračunov zamudnih obresti, skupaj v znesku 15.130.405,30 SIT. Zavrnilo je pobotni ugovor tožene stranke, s katerim je v pobot ugovarjala svojo odškodninsko terjatev, ki naj bi po njeni navedbi znašala okoli 11.000.000,00 SIT.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo.

Revizijskemu sodišču predlaga, naj sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje pred spremenjenim senatom.

Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Sodba sodišča prve stopnje je bila izdana po uveljavitvi novega ZPP, zato se revizijski postopek opravi po njegovih določbah (prvi odstavek 498. člena ZPP). Po določbi 490. člena ZPP revizija v gospodarskem sporu ni dovoljena, če vrednost spornega predmeta glede izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega 5.000.000,00 SIT. Tožeča stranka je v tej pravdi zahtevala plačilo mnogih terjatev, od katerih nobena ne presega 5.000.000,00 SIT. Zahtevki v njeni tožbi imajo različno dejansko in pravno podlago. Temeljijo namreč na najemni pogodbi (znesek zahtevane najemnine skupaj znaša 2.197.690,00 SIT) ter na številnih računih, ki imajo vsak svojo podlago (ne gre na primer za sukcesivne dobave na podlagi ene pogodbe, ampak izvirajo računi vsak na svoji pogodbi). Glede na določbo 41. člena ZPP bi se dovoljenost revizije presojala po seštevku vrednosti vseh zahtevkov samo, če bi se opirali na isto dejansko in pravno podlago, če ne pa se upošteva vrednost vsakega posameznega zahtevka. Zato glede tožbenega zahtevka revizija ni dovoljena.

Tožena stranka je v pobot uveljavljala svojo terjatev, ki je večja od 5.000.000,00 SIT. Vendar pa pobotni ugovor deli procesno usodo tožbenega zahtevka in glede njega revizija ne more biti dovoljena, če ni dovoljena glede tožbenega zahtevka. To izhaja tudi iz tega, da je podanih toliko pobotnih ugovorov, kolikor je tožbenih zahtevkov, čeprav je v pobot ugovarjana ena sama terjatev.

Revizijsko sodišče je zato na podlagi določbe 377. člena ZPP nedovoljeno revizijo zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 38/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-01-11

spor o pristojnosti - eventualno sosporništvo

Če predpostavke eventualnega sosporništva niso izpolnjene, ravna sodišče, na katerega je tožnik vložil tožbo, s tožbo zoper eventualne sospornike kot z vlogo, ki je ni mogoče obravnavati. Nadaljnje ravnanje sodišča bo določil rezultat postopka po 108. členu ZPP.

Za odločanje o tožbah proti eventualnim sospornikom (drugi do sedmi toženi stranki) je krajevno pristojno Okrožno sodišče v Ljubljani.

Tožeča stranka je na Okrožno sodišče v Ljubljani vložila tožbo, s katero zahteva od prve tožene stranke plačilo 373.361.787,60 SIT z zamudnimi obrestmi. Podrejeno, če bi sodišče tožbeni zahtevek zoper prvo toženo stranko zavrnilo, pa predlaga, da sodišče obsodi drugo do sedmo toženo stranko na solidarno plačilo zneska 159.572.000,00 SIT z zamudnimi obrestmi.

Na ugovor druge tožene stranke, da Okrožno sodišče v Ljubljani ni krajevno pristojno za odločanje o tožbi zoper njo, je Okrožno sodišče v Ljubljani postopek po tožbi zoper drugo do sedmo toženo stranko izločilo, se izreklo za krajevno nepristojno za odločanje o podrejenem tožbenem zahtevku in tožbo zoper omenjene tožene stranke odstopilo Okrožnemu sodišču v Mariboru.

Okrožno sodišče v Mariboru je sprožilo spor o pristojnosti. Meni, da je Okrožno sodišče v Ljubljani preuranjeno odstopilo zadevo zoper drugo do sedmo toženo stranko Okrožnemu sodišču v Mariboru. Za takšno ravnanje naj ne bi bilo razloga, ker je bila tožba zoper omenjene tožene stranke vložena samo pogojno za primer, če bi sodišče ugotovilo, da tožbeni zahtevek zoper prvo toženo stranko ni utemeljen.

Tožeča stranka je uporabila institut eventualnega sosporništva, ki ga ureja ZPP v 192. členu.

Tožba zoper eventualnega sospornika je vložena pogojno. Sodišče bo presojalo njeno utemeljenost šele in samo, če bo pravnomočno zavrnilo tožbeni zahtevek proti nepogojno toženemu tožencu (prvi odstavek 192. člena ZPP). Institut eventualnega sosporništva pa lahko tožnik uporabi samo, če so za to izpolnjene predpostavke iz drugega odstavka 192. člena ZPP. Ali so te predpostavke izpolnjene, pa preizkusi sodišče, na katerega je tožnik tožbo vložil. Če meni, da niso, eventualno sosporništvo ni dovoljeno. V takšnem primeru pa sodišče postopka po tožbi zoper eventualnega sospornika ne sme izločiti.

Pogojno vložene tožbe z izločitvijo iz postopka proti nepogojno toženemu tožencu ne more samo preoblikovati v nepogojno vloženo tožbo, samostojne pogojne tožbe pa ZPP ne pozna. Zato ravna sodišče s tožbo zoper eventualnega sospornika, če predpostavke eventualnega sosporništva niso izpolnjene, kot z vlogo, ki je ni mogoče obravnavati, torej po 108. členu ZPP, in nato, glede na rezultat postopka po omenjenem zakonskem določilu, ravna naprej.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče Republike Slovenije, ki je pristojno za odločitev v tem sporu o pristojnosti po 5. točki 106. člena Zakona o sodiščih, odločilo tako, kot to izhaja iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 4/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-01-31

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta v gospodarskem sporu - zavrženje revizije

Vrednost glavnega zahtevka ne presega 5.000.000,00 SIT, zato revizija po določbi 490. člena ZPP ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 4.287.326,00 SIT z zamudnimi obrestmi.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

Zoper sodbo pritožbenega sodišča je tožeča stranka vložila revizijo.

V gospodarskem sporu je za dovoljenost revizije z določbo 490. člena ZPP predpisano, da mora vrednost spornega predmeta znašati več kot 5.000.000,00 SIT. Pri določitvi vrednosti spornega predmeta se upošteva le vrednost glavnega zahtevka (prvi odstavek 39. člena ZPP). V obravnavanem primeru vrednost glavnega zahtevka ne presega 5.000.000,00 SIT, zato revizija po določbi 490. člena ZPP ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče na temelju določbe 377. člena ZPP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep G 2/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-03-12

STEČAJNO PRAVO - IZVRŠILNO PRAVO - SODSTVO - BANČNO JAVNO PRAVO

postopek sodnega varstva - začasna odredba - prepoved uvedbe stečajnega postopka - presoja ustavnosti

Vrhovno sodišče ne more z začasno odredbo prepovedati okrožnemu sodišču, da odloči o stvari iz svoje pristojnosti.

Zavrne se predlog tožeče stranke za izdajo naslednje začasne odredbe:

"Okrožnemu sodišču v Novi Gorici se prepoveduje izdati sklep o začetku stečajnega postopka nad tožečo stranko."

Tožena stranka je z odločbo ugotovila, da so podani pogoji, da se nad tožečo stranko začne stečajni postopek. To odločbo izpodbija tožeča stranka s tožbo in zahteva njeno razveljavitev in odpravo.

Po vložitvi tožbe je tožeča stranka predlagala, naj vrhovno sodišče z začasno odredbo prepove Okrožnemu sodišču v Novi Gorici izdati sklep o začetku stečajnega postopka. Navedla je, da je pri Ustavnem sodišču Republike Slovenije vložila pobudo za oceno ustavnosti tistih določb Zakona o bančništvu (ZBan, Uradni list RS 7/99, 102/2000 in 59/2001), ki urejajo začetek stečajnega postopka proti bankam in hranilnicam. Z uvedbo stečajnega postopka bi ji nastala ogromna nenadomestljiva škoda, ki jo želi z začasno odredbo preprečiti.

Pristojnost sodišč določa zakon (prvi odstavek 126. člena Ustave RS). Ta zakon je Zakon o sodiščih (Uradni list RS 19/94 in 45/95). Po določbi II/5. točke prvega odstavka 101. člena tega zakona je za odločanje v zadevah stečaja pristojno okrožno sodišče. Okrožno sodišče mora zato v vsaki zadevi stečaja samo presoditi, ali so podani pogoji za izdajo sklepa o začetku stečajnega postopka ali ne. Njegova odločitev je podvržena presoji višjega kot pritožbenega sodišča (1. točka 104. člena Zakona o sodiščih). Vrhovno sodišče lahko v stečajni zadevi odloča kvečjemu na podlagi izrednega pravnega sredstva (4. točka 106. člena Zakona o sodiščih). Iz tega sledi, da vrhovno sodišče nima zakonske podlage za to, da bi okrožnemu sodišču prepovedalo, da odloči v zadevi, za katero je stvarno pristojno.

Okrožno sodišče mora v taki zadevi odločiti samostojno in neodvisno, na podlagi zakona. Zato predlog tožeče stranke za izdajo začasne odredbe, kakršno je predlagala, ni utemeljen in ga je vrhovno sodišče zavrnilo.

ZS člen 101, 101/1-II.5, 104, 104-1, 106, 106-4. ZBan.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 3/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-03-07

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz drugih tehtnih razlogov

Dejstvo, da je bivši pooblaščenec tožene stranke sedaj sodnik sodišča, pred katerim teče zadevni gospodarski spor, je tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. (To velja tudi, če bivši pooblaščenec v gospodarskem sporu ne sodi, temveč je na sodišču zgolj zaposlen kot eden od sodnikov.)

Kot drugo krajevno pristojno sodišče za odločanje v sporu se določi Okrožno sodišče v Mariboru.

Tožena stranka je predlagala, naj Vrhovno sodišče v gospodarskem sporu Pg 76/97, ki teče med njo in tožečo stranko, določi drugo stvarno pristojno sodišče. Navedla je, da je toženca v istem gospodarskem sporu že zastopal ..., ki je sedaj sodnik okrožnega sodišča v Slovenj Gradcu.

To, da je bivši pooblaščenec tožene stranke sedaj sodnik Okrožnega sodišča v Slovenj Gradcu in da pred tem sodiščem teče zadevni gospodarski spor, je tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča (67. člen ZPP). Vrhovno sodišče je odločilo, da bo to Okrožno sodišče v Mariboru.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 2/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-03-07

dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - kumulacija tožbenih zahtevkov - zavrženje revizije

Če tožeča stranka izterjuje več terjatev in imajo terjatve različno dejansko in pravno podlago, se dovoljenost revizije ne določi po seštevku terjatev, temveč se presodi za vsako terjatev posebej.

Sodišče prve stopnje je ugodilo zahtevku za plačilo 5.204.540,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 14.7.1995 naprej do plačila.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo.

Uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Revizijskemu sodišču predlaga, naj razveljavi sodbi sodišč druge in prve stopnje in zadevo vrne prvostopenjskemu sodišču v novo obravnavo.

Revizija je bila vročena tožeči stranki in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije. Tožeča stranka nanjo ni odgovorila, Državno tožilstvo pa se o njej ni izjavilo.

V gospodarskem sporu je za dovoljenost revizije z določbo 490. člena ZPP predpisano, da mora vrednost spornega predmeta znašati več kot 5.000.000,00 SIT. Če tožeča stranka uveljavlja zoper isto toženo stranko več zahtevkov, se vrednost spornega predmeta tudi za ugotovitev pravice do revizije ugotavlja po 41. členu ZPP.

Tožeča stranka je izterjevala štiri različne terjatve in sicer zaradi vnovčitve dela garancije v višini 4.389.696,00 SIT, kapitalizirane zamudne obresti od tega zneska za čas od 8.6.1995 do 10.7.1995 v višini 114.279,30 SIT in dve obračunani proviziji po garancijskih pogodbah v višini 516.805,66 SIT in 183.759,06 SIT. Vsota teh terjatev znaša 5.204.540,00 SIT. Tožeča stranka torej zahteva poplačilo terjatev, ki ne temeljijo na isti dejanski in pravni podlagi. Predpostavka iz prvega odstavka 41. člena ZPP, po kateri se tudi pravica do revizije (primerjaj: prvi odstavek 39. člena ZPP) določi na podlagi seštevka vrednosti vseh zahtevkov, torej ni izpolnjena. Zato je treba v obravnavanem primeru ugotoviti pravico do revizije po vrednosti vsakega posameznega zahtevka tako, kot to določa drugi odstavek 41. člena ZPP. Po tem zakonskem določilu pa tožena stranka nima revizije glede nobenega posameznega zahtevka. Najvišji znesek, ki je bil predmet posameznega zahtevka, je namreč 4.389.696,00 SIT. Glede na 490. člen ZPP pa je za upravičenost do revizije tudi to premalo.

Ker je vrednost spornega predmeta pri posameznem zahtevku nižja od tiste, določene v 490. členu ZPP, revizija po določbi 2. odstavka 374. člena ZPP ni dovoljena glede nobenega od zahtevkov. Revizijsko sodišče jo je zato na temelju določbe 377. člena ZPP zavrglo.

ZPP člen 39, 39/1, 41, 41/1, 41/2, 374, 374/2, 490.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep III Ips 137/2007, enako tudi III Ips 95/2008