Sodba I Ips 142/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-05-17

KAZENSKO MATERIALNO PRAVO - KAZENSKO PROCESNO PRAVO

časovna veljavnost kazenskega zakona - milejši zakon - kaznivo dejanje pranja denarja - zagovornik v primeru obvezne obrambe - zahteva za varstvo zakonitosti - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja

Ker je bilo kaznivo dejanje pranja denarja storjeno v drugi polovici leta 1995, je pravilna njegova pravna opredelitev po 1. odstavku 252. člena KZ, za katerega je predpisana kazen zapora do petih let.

Obtoženec je s svojim ravnanjem "opral" denarne zneske velike vrednosti, zato bi bilo po noveliranem KZ, ki je začel veljati 23.4.1999, dejanje opredeljeno po 3. odstavku 252. člena KZ. Zanj je predpisana kazen zapora do osmih let in denarna kazen, zato spremenjeni zakon ni milejši.

Zahteva zagovornika obt. S.Ž. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Po končani glavni obravnavi je bil obt. S.Ž. s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 22.3.2001 spoznan za krivega kaznivega dejanja pranja denarja po 1. odstavku 252. člena KZ in obsojen na kazen 4 let zapora. V izrečeno kazen mu je bil vštet pripor od 11.9.1996 do 11.12.1996 ter od 27.9.2000 do 3.10.2000. Na predlog višjega državnega tožilca v Mariboru, podanega na glavni obravnavi, je sodišče prve stopnje odločilo, da se zoper obt. S.Ž. odredi pripor iz pripornega razloga po 1. točki 1. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP). S sklepoma sodišča prve stopnje z dne 22.3.2001 je bil iz istega pripornega razloga odrejen pripor tudi zoper obtožena M.Č. in M.Č. Višje sodišče v Mariboru je s sklepom z dne 24.3.2001 pritožbi obt. S.Ž. in njegovega zagovornika zavrnilo kot neutemeljeni, s sklepoma z dne 24.3.2001 pa je kot neutemeljeni zavrnilo pritožbi zagovornikov obt. M.Č. in M.Č.

Zagovornik obt. S.Ž. v zahtevi za varstvo zakonitosti z dne 6.4.2001 uvodoma navaja, da jo vlaga zaradi kršitve kazenskega zakona in bistvenih kršitev določb ZKP. Predlaga, da Vrhovno sodišče prvostopenjski in drugostopenjski sklep spremeni tako, da predlog državnega tožilca za odreditev pripora zavrne ali pa odrejeni pripor nadomesti s hišnim priporom, podrejeno pa predlaga, da razveljavi prvostopenjski in drugostopenjski sklep ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločitev.

Vrhovna državna tožilka Republike Slovenije B.B. je na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP podala odgovor na zahtevo za varstvo zakonitosti. V njem navaja, da bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 3. točke 1. odstavka 371. člena ZKP ni podana, ker je iz zapisnika o glavni obravnavi razvidno, da je sodišče takoj, ko je državni tožilec zoper obt. S.Ž. predlagal odreditev pripora, obtožencu postavilo zagovornika po uradni dolžnosti, ki je bil seznanjem z argumenti državnega tožilca za odreditev pripora in je do njih tudi zavzel svoje stališče pred odločitvijo o odreditvi pripora. Po stališču vrhovne državne tožilke tudi ni podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke 1. odstavka 371. člena ZKP, ker je sodišče obrazložilo priporni razlog begosumnosti in njegovo neogibnost ter tudi ocenilo, da milejši ukrep ni na mestu.

Zahteva zagovornika obt. S.Ž. za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Kršitev kazenskega zakona je po stališču zagovornika obt. S.Ž. podana zato, ker je sodišče obtožencu izreklo kazen 4 let zapora, čeprav bi bilo z uporabo milejšega kazenskega zakona iz leta 1999 mogoče izreči obtožencu kazen zapora do 3 let. Tako stališče zagovornika obt. S.Ž. ni utemeljeno. Obtoženec je bil spoznan za krivega s sicer nepravnomočno sodbo kaznivega dejanja pranja denarja, storjenega v drugi polovici leta 1995, torej da je v finančnem poslovanju na način, opisan pod tč.3 sodbe sodišča prve stopnje, "opral" denarne zneske velike vrednosti. Za tako kaznivo dejanje je bila v nenoveliranem določilu 1. odstavka 252. člena KZ, ki je veljalo v času storitve kaznivega dejanja, predpisana kazen zapora do 5 let. Zato je sodišče prve stopnje v skladu z določilom 3. člena KZ dejanje obtoženca pravilno pravno opredelilo kot kaznivo dejanje po 1.

odstavku 252. člena KZ. Za storilca kaznivega dejanja se namreč uporablja zakon, ki je veljal ob storitvi kaznivega dejanja, milejši zakon pa se uporablja v primeru, če se po storitvi kaznivega dejanja zakon spremeni (enkrat ali večkrat). Zmotno torej zagovornik obt. S.Ž. meni, da bi moral biti uporabljen Zakon o spremembah in dopolnitvah KZ,ki je začel veljati 23.4.1999, s katerim so bila spremenjena tudi določila 252. člena KZ, saj bi bil v takem primeru kršen kazenski zakon na škodo obtoženca, ker je v noveliranem besedilu 3. odstavka 252. člena KZ, če je "oprani" denar velike vrednosti, kar se obtožencu očita, zagrožena kazen zapora do 8 let in denarna kazen.

Tudi ni podana zatrjevana kršitev določb kazenskega postopka po 3. točki 1. odstavka 371. člena ZKP. Zoper obtoženca namreč ni tekel kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja, za katero je v zakonu predpisana kazen 8 let zapora ali hujša kazen. Zato glede na določilo 3. odstavka 70. člena ZKP ni bilo potrebno, da bi imel na glavni obravnavi dne 22.3.2001 zagovornika. Stališče zagovornika obt. S.Ž., da bi moral imeti obtoženec zagovornika od trenutka dalje, ko je bil podan predlog za odreditev pripora, ni utemeljeno. Po določilu 2. odstavka 4. člena ZKP ima namreč osumljenec pravico do zagovornika od odvzema prostosti dalje. Kljub temu pa je sodišče prve stopnje takoj, ko je pristojni državni tožilec podal predlog za odreditev pripora tudi zoper obt. S.Ž., obtožencu postavilo zagovornika po uradni dolžnosti, ki je pred odločitvijo sodišča o odreditvi pripora podal odgovor na predlog za odreditev pripora.

Zoper obt. S.Ž. je bil odrejen pripor iz pripornega razloga po 1. točki 1. odstavka 201. člena ZKP, ker je sodišče ugotovilo, da je podana realna nevarnost, da bi obtoženec pobegnil v tujino ne le zato, ker mu je bila izrečena visoka kazen zapora, pač pa tudi zato, ker je lastnik firme v Nemčiji. Zagovornik obt. S.Ž. z navedbami v zahtevi za varstvo zakonitosti, da navedeno podjetje nima nobenega premoženja in nobenih poslovnih aktivnosti že od leta 1996 dalje, uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja, torej razlog, katerega s tem izrednim pravnim sredstvom po določilu 2. odstavka 420. člena ZKP ni mogoče uveljavljati.

V zvezi z navedbami, da pritožbeno sodišče ni obrazložilo zavrnitve izreka milejšega ukrepa, to je hišnega pripora, pa je potrebno pripomniti, da je že sodišče prve stopnje v razlogih sklepa o odreditvi pripora pojasnilo, da ne pride v poštev noben milejši ukrep za zagotovitev navzočnosti obtoženca v kazenskem postopku, taki ugotovitvi pa je pritrdilo tudi pritožbeno sodišče.

Ker se z zahtevo za varstvo zakonitosti deloma uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in ker je Vrhovno sodišče ugotovilo, da niso podane kršitve zakona, na katere se sklicuje vložnik v zahtevi, je bilo potrebno zahtevo zagovornika obt. S.Ž. za varstvo zakonitosti zavrniti kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

KZ člen 252, 252/1. KZ-A člen 252, 252/3.ZKP člen 70, 70/3, 371, 371/1-3, 420, 420/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.