Sodba I Up 9/2002
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-11-20

žrtev vojnega nasilja - otrok ubitega starša

Tožniku, glede na določbo 8. odstavka 2. člena ZZVN v povezavi s 1. členom, ni mogoče priznati statusa žrtve vojnega nasilja - otrok ubitega starša, ker njegov oče ni izgubil življenja zaradi nasilnega dajanja ali prisilnega ukrepa okupatorja, agresorja ali njunih sodelavcev.

Pritožba se zavrne in se potrdi sodba Upravnega sodišča Republike Slovenije v Ljubljani, št. U 403/2001-6 z dne 19.11.2001.

Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje na podlagi 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu (ZUS, Uradni list RS, št. 50/97 in 70/2000) zavrnilo tožnikovo tožbo zoper odločbo tožene stranke z dne 19. 2. 2001. S to odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Upravne enote H. z dne 29.8.2000, s katero je ta zavrnila njegovo zahtevo za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja - otroka, katerega starš je izgubil življenje v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja po določbi 8. odstavka 2. člena Zakona o žrtvah vojnega nasilja.

V obrazložitvi izpodbijane sodbe se sodišče prve stopnje sklicuje na določbi 1. člena in 8. odstavka 2. člena Zakona o žrtvah vojnega nasilja (ZZVN - Uradni list RS, št. 63/95 - 28/2000). Po 1. členu ZZVN je žrtev vojnega nasilja državljan Republike Slovenije, ki je bil v vojni ali vojaški agresiji na Republiko Slovenijo izpostavljen nasilnim dejanjem ali prisilnim ukrepom okupatorja, agresorja ali njunih sodelavcev. Po določbi 8. odstavka 2. člena ZZVN je žrtev vojnega nasilja ob pogojih iz 1. člena tega zakona tudi otrok, katerega starš je bil ubit zaradi sodelovanja v NOB ali je izgubil življenje v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja po tem zakonu ali je bil ubit kot talec. Sodišče prve stopnje navaja, da so tožnikovega očeta junija 1944 ubili partizani, ob napadu na rudnik H., kar ni sporno. Na tej podlagi je pravilen zaključek tožene stranke, da tožnikov oče ni umrl v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja in zato tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja, določenih v 8. odstavku 2. člena ZZVN. Tudi po presoji prvostopnega sodišča je pogoj za pridobitev statusa žrtve vojnega nasilja, po navedeni določbi ZZVN, izpostavljenost nasilnim dejanjem ali prisilnim ukrepom okupatorja, agresorja ali njunih sodelavcev.

Tožnik se v pritožbi zoper sodbo sklicuje na navedbe v pritožbi zoper prvostopno odločbo. V tej je navajal, da je oče sprejel službo v rudniški straži zato, da je rešil ženo, ki je bila zaradi suma sodelovanja z NOB aretirana in zaprta. V tej službi pa je njegov oče izgubil življenje ob napadu partizanov na rudnik. S tem, ko je mati leta 1970 dobila pokojnino po pokojnem očetu, je takratna oblast dala priznanje materi in s tem tudi očetu. Kdo od njiju je bil žrtev vojnega nasilja ni pomembno, saj sta oba delala za isto stvar.

Smiselno predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi.

Tožena stranka na pritožbo ni odgovorila.

Podlaga za priznanje uveljavljanega statusa je, kot pravilno navaja sodišče prve stopnje, določba 8. odstavka 2. člena ZZVN. To določbo je tudi po presoji pritožbenega sodišča razlagati v povezavi s 1. členom tega zakona, po kateri je mogoče status žrtve vojnega nasilja priznati otroku, katerega starš je izgubil življenje zaradi nasilnega dejanja ali prisilnega ukrepa okupatorja, agresorja ali njunih sodelavcev. Glede na navedeno in glede na dejansko ugotovitev, da so tožnikovega očeta ubili partizani, ki je tožnik ne izpodbija, je pravilen zaključek sodišča prve stopnje in tožene stranke, da tožnikov oče ni umrl v okoliščinah za priznanje statusa žrtve vojnega nasilja in zato tožnik ne izpolnjuje pogojev za priznanje uveljavljanega statusa. Ker so glede na navedeno ureditev v ZZVN, za priznanje uveljavljanega statusa pomembna le dejstva in okoliščine, v katerih je bil ubit tožnikov oče, na drugačno odločitev pritožbenega sodišča ne morejo vplivati v pritožbi navedena dejstva in okoliščine, ki se nanašajo na tožnikovo mater.

Glede na navedeno, in ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo razlogov, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je v skladu z določbo 73. člena ZUS, pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.