TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep III R 26/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-09-06

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - sporazum o krajevni pristojnosti - združitev pravd

Določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču na podlagi 67. člena ZPP ni možna, če sta se stranki spora o krajevni pristojnosti sodišča sporazumeli in ta sporazum tudi realizirali.

Ostvaritev možnosti za morebitno združitev dveh postopkov, ki jih vodita dve različni sodišči, ni razlog za odločanje po 67. členu ZPP.

Potem, ko je sklep o izvršbi, izdan na podlagi verodostojne listine, zaradi ugovora dolžnika v ustreznem delu razveljavilo, je izvršilno sodišče odstopilo zadevo Okrožnemu sodišču v Murski Soboti (takrat:

Temeljnemu sodišču v Murski Soboti, enoti v Murski Soboti). Tako je storilo, ker je upnik (sedanja tožeča stranka) predlagal, naj izvršilno sodišče v primeru dolžnikovega ugovora zoper sklep o izvršbi odstopi zadevo zaradi izvedbe pravdnega postopka Temeljnemu sodišču v Murski Soboti glede na to, da sta se stranki spora dogovorili za njegovo krajevno pristojnost.

Tožena stranka sedaj predlaga Vrhovnemu sodišču, naj na podlagi 67. člena ZPP določi Okrožno sodišče na Ptuju kot krajevno pristojno sodišče za postopanje v sporu. Opozarja, da obravnava omenjeno sodišče spor za plačilo iste storitve, katere plačilo zahteva tožeča stranka, samo tožnik je drug. Zato bi veljalo oba postopka združiti, ker bi s tem odpadla nevarnost nasprotujočih si odločitev, skupno obravnavanje pa bi bilo primernejše tudi iz razlogov ekonomičnosti.

ZPP 1977 (spor se je začel na sodišču v času veljavnosti ZPP iz leta 1977) je v 70. členu, ob izpolnjenih predpostavkah iz omenjene zakonske določbe, upravičil stranki (morebitnega) bodočega spora, da se dogovorita, katero sodišče, ki je stvarno pristojno, jima bo sodilo na prvi stopnji. Stranki spora (oziroma njuna pravna prednika), sta to upravičenje izkoristili in določili, da bo spore iz pogodbe št. 21/92 z dne 8.5.1992 reševalo sodišče, ki je krajevno pristojno po sedežu tožnika (20. člen pogodbe). Takšnega dogovora ni mogoče zaobiti sklicujoč se na razloge, navedene v 67. členu ZPP 1999, v nadaljevanju ZPP (primerjaj: 503. člen in prvi odstavek 498. člena ZPP). Določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču na podlagi 67. člena ZPP bi bila možna samo, če stranki spora ne bi izkoristili upravičenja iz 70. člena ZPP 1977.

Dodatno k zgoraj navedenemu to sodišče še opozarja, da morebitna možnost združitve dveh postopkov ni razlog za odločanje po 67. členu ZPP. Sodišče lahko združi več pravd v skupno obravnavanje iz razlogov, navedenih v 300. členu ZPP. Tega pa ni dolžno storiti.

Združi lahko samo tiste pravde, ki tečejo pred istim sodiščem (300. člen ZPP). Ustvaritev možnosti za (samo) morebitno združitev pravd pa, kot to izhaja iz 67. člena ZPP, ni razlog za odločanje po omenjenem zakonskem določilu.

Glede na navedeno Vrhovno sodišče predlogu tožene stranke ni ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 85/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-09-06

postopek za priznanje tuje sodne odločbe - dovoljenost revizije

V postopku za priznanje tuje sodne odločbe revizija ni dovoljena.

Vsaka stranka trpi svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je kot nedovoljeno zavrglo revizijo nasprotne stranke zoper sklep vrhovnega sodišča o pritožbi zoper sklep o priznanju tuje sodbe.

Pritožbeno sodišče je pritožbo nasprotne stranke zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Sklep pritožbenega sodišča izpodbija nasprotna stranka z revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču predlaga, naj razveljavi sklepa prve in druge stopnje ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Revizija je bila vročena predlagatelju, ki je odgovoril, da revizija ni utemeljena in predlagal njeno zavrnitev, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Postopek za priznanje tuje sodne odločbe po Zakonu o mednarodnem zasebnem pravu in postopku (ZMZPP, Uradni list RS št. 56/99) je poseben nepravdni postopek. Zato je v določbi 111. člena ZMZPP predpisano, da se takrat, ko v poglavju tega zakona o priznanju in izvršitvi tujih odločb ni posebnih določb, v postopku priznanja tujih sodnih odločb smiselno uporabljajo določbe zakona o nepravdnem postopku (ZNP). O dovoljenosti revizije zoper sklep o priznanju tuje sodne odločbe ZMZPP nima nobene določbe. Zato je treba za rešitev tega vprašanja smiselno uporabiti določbe ZNP. Ta pa v 34. členu predpisuje, da v nepravdnem postopku revizija ni dovoljena, razen če zakon določa drugače. Drugače bi za obravnavani primer lahko določil ZMZPP, a ni, ZNP pa posebej predpisuje postopke, v katerih je revizija dovoljena (pravilno so našteti v izpodbijanih sklepih), in med njimi ni postopka za priznanje tuje sodne odločbe. Neutemeljeno revizijo je zato revizijsko sodišče zavrnilo na podlagi določbe 378. člena v zvezi s 4. odstavkom 384. člena ZPP ter v zvezi s 37. členom ZNP in 111. členom ZMZPP.

Skladno z določbo 1. odstavka 35. člena ZNP v zvezi s 111. členom ZMZPP je revizijsko sodišče odločilo, da vsaka stranka trpi svoje stroške revizijskega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 55/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-08-30

gospodarski spor - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - objektivna kumulacija

Ker je bila sodba prve stopnje izdana po uveljavitvi novega ZPP, je za dovoljenost revizije odločilna vrednost spornega predmeta 5.000.000,00 SIT, pri njenem ugotavljanju pa se upošteva vsak posamezni glavni zahtevek.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v veljavi v delu, s katerim je bilo toženi stranki naloženo, da mora tožeči stranki plačati tri račune za dobavljen les z obračunanimi zamudnimi obrestmi, skupaj 8.384.571,10 SIT, z zamudnimi obrestmi od vložitve predloga za izvršbo dalje ter ji povrniti izvršilne stroške.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo.

Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Prvostopna sodba je bila v tej zadevi izdana dne 22.12.1999. Takrat je že veljal novi ZPP, ki je stopil v veljavo dne 14.7.1999 (503. člen ZPP). Po določbi 1. odstavka 498. člena ZPP se je postopek na prvi stopnji končal po določbah novega ZPP in je zato treba tudi pritožbeni in revizijski postopek opraviti po njegovih določbah.

V 490. členu ZPP je predpisano, da v gospodarskih sporih revizija ni dovoljena, če vrednost spornega predmeta ne presega 5.000.000,00 SIT. Pri ugotavljanju vrednosti spornega predmeta se po določbi 1.

odstavka 39. člena ZPP upošteva samo vrednost glavnega, ne pa tudi stranskega zahtevka (kot so obresti). V primeru, ko tožnik z isto tožbo uveljavlja več zahtevkov, ki nimajo skupne (dejanske ali pravne) podlage, pa se po določbi 2. odstavka 41. člena ZPP upošteva vrednost vsakega posameznega zahtevka. To pomeni, da je za odločitev o dovoljenosti revizije v obravnavanem primeru treba upoštevati vrednost vsakega od glavničnih zahtevkov po posameznem računu posebej, ker vsak račun temelji na drugi pogodbi ter zato zahtevki nimajo skupne dejanske in pravne podlage. Noben posamični zahtevek ne presega vrednosti 5.000.000,00 SIT, zaradi česar revizija v tej zadevi ni dovoljena (2. odstavek 374. člena ZPP) in jo je revizijsko sodišče na podlagi določbe 377. člena ZPP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 35/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-08-30

gospodarski spor - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - objektivna kumulacija

Če zahtevki na plačilo tečajnih razlik izvirajo iz različnih računov za različne dobave blaga (čeprav na podlagi pogodbe o medsebojnem sodelovanju), se dovoljenost revizije presoja po vrednosti vsakega zahtevka posebej.

Vsaka stranka nosi sama svoje stroške revizijskega postopka.

Glede na določbo 1. odstavka 498. člena ZPP je revizijsko sodišče izvedlo revizijski postopek po določbah ZPP 1977.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ostane sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine v veljavi v delu, s katerim je bilo toženi stranki naloženo, da mora tožeči stranki plačati tečajne razlike po več računih za dobavo različnega blaga (na podlagi komisijskega uvoza), v skupnem znesku 5.874.685,10 SIT z zamudnimi obrestmi ter ji povrniti izvršilne stroške.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo.

Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in revizijskemu sodišču predlaga, naj napadeno sodbo spremeni.

Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki je odgovorila, da revizija ni utemeljena in predlagala njeno zavrnitev, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Po določbi 1. odstavka 497. člena ZPP 1977 v gospodarskem sporu revizija ni dovoljena, če vrednost spornega predmeta ne presega 450.000,00 SIT. Po 2. odstavku 37. člena ZPP 1977 se takrat, ko ima več zahtevkov, uveljavljanih z isto tožbo, različno (dejansko ali pravno) podlago, vrednost spora za dovoljenost revizije ugotavlja po vrednosti vsakega posameznega zahtevka.

V obravnavanem primeru uveljavlja tožeča stranka z isto tožbo mnogo zahtevkov na plačilo tečajnih razlik. Iz dejanskih ugotovitev sodb prve in druge stopnje izhaja, da se vsak zahtevek nanaša na obračun tečajnih razlik za različno dobavo različnega blaga, torej vsakokrat na drugo pogodbo (na kar nič ne vpliva dejstvo, da je bilo medsebojno sodelovanje okvirno dogovorjeno z eno samo pogodbo). Zahtevki torej nimajo iste dejanske in pravne podlage. Vrednost nobenega od zahtevkov ne presega 450.000,00 SIT. Zato revizija po določbi 2.

odstavka 389. člena ZPP 1977 ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče na podlagi določbe 392. člena ZPP 1977 zavrglo.

V skladu z določbo 1. odstavka 166. člena ZPP 1977 je revizijsko sodišče odločilo tudi o stroških revizijskega postopka. Odločilo je, da vsaka stranka nosi svoje revizijske stroške. Tožena stranka zato, ker z revizijo ni uspela (1. odstavek 154. člena ZPP 1977); tožeča stranka pa zato, ker njeni stroški za odgovor na revizijo, kakršnega je vložila, za pravdo niso bili potrebni, saj se je lotila vsebinskega odgovora na revizijo, njegova vsebina pa je natančen prepis njenega odgovora na pritožbo tožene stranke zoper sodbo prve stopnje (1. odstavek 155. člena ZPP 1977).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III G 4/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-06-29

družba za upravljanje - dovoljenje za opravljanje funkcije člana uprave - nepopolna tožba - zavrženje tožbe

Če tožnik tožbi, s katero izpodbija odločbo Agencije za trg vrednostnih papirjev o zavrnitvi zahteve za izdajo dovoljenja za opravljanje funkcije člana uprave v družbi za upravljanje, kljub pozivu v danem roku ne priloži izvoda tožbe za toženo stranko in izpodbijane odločbe, sodišče tožbo zavrže.

Tožnik je vložil tožbo, s katero je izpodbijal odločbo tožene stranke o zavrnitvi zahteve za izdajo dovoljenja za opravljanje funkcije člana uprave družbe za upravljanje I... d.o.o., L..

Po določbah 9b člena Zakona o investicijskih skladih in družbah za upravljanje (v nadaljevanju ZISDU) odloča o izdaji dovoljenja za opravljanje funkcije člana uprave v družbi za upravljanje Agencija za trg vrednostnih papirjev (v nadaljevanju Agencija). Postopek odločanja je predpisan v določbah 309. in naslednjih členov Zakona o trgu vrednostnih papirjev (ZTVP-1). Po 2. odstavku 324. člena ZTVP-1 se za postopek sodnega varstva proti odločbam Agencije smiselno uporabljajo določbe Zakona o upravnih sporih (v nadaljevanju ZUS). Po 1. odstavku 28. člena ZUS mora tožnik priložiti tožbi, s katero izpodbija odločbo Agencije, to odločbo v izvirniku, prepisu ali kopiji, po 4. odstavku iste zakonske določbe pa mora priložiti tudi prepis ali kopijo tožbe za toženo stranko.

Tožnik svoji tožbi ni priložil niti izpodbijane odloćbe niti prepisa ali kopije tožbe za toženo stranko. Zato ga je sodišče v skladu z določbo 1. odstavka 29. člena ZUS pozvalo, naj to stori, in mu določilo rok 8 dni. Opozorilo ga je, da bo tožbo zavrglo, če pomanjkljivosti v danem roku ne bo odpravil. Tožnik je poziv prejel dne 9.5.2001, kar je razvidno iz povratnice v spisu. V določenem roku ni odpravil nobene pomanjkljivosti. Zato je sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 29. člena ZUS tožbo zavrglo.

ZUS člen 28, 28/1, 28/4, 29, 29/1, 29/2.ZISDU člen 9b.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba G 10/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-11-27

dovoljenje za opravljanje poslov zavarovalnega zastopanja - zavarovalni zastopniki

Samo oseba, ki je na dan uveljavitve ZZavar (3.3.2000) že tri leta opravljala posle zavarovalnega zastopanja na delovnem mestu zavarovalnega zastopnika je po zakonu samem pridobila dovoljenje za opravljanje poslov zavarovalnega zastopanja.

Tožena stranka je z odločbo z dne 27.7.2001, št..., zavrnila zahtevo tožnika za izdajo odločbe, da se po 358. členu Zakona o zavarovalništvu (Ur. list RS, št. 13/2000 in 91/2000 - pop; v nadaljevanju: ZZavar) šteje, da je pridobil dovoljenje za opravljanje poslov zavarovalnega zastopanja.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s tožbo. Sodišču predlaga, naj jo razveljavi (prav: odpravi), in toženi stranki naloži, da izda zahtevano ugotovitveno odločbo.

Tožena stranka predlaga v odgovoru na tožbo zavrnitev tožbe.

Po prvem odstavku 230. člena ZZavar lahko samostojno opravljajo posle zavarovalnega zastopanja samo fizične osebe, ki imajo dovoljenje Agencije za zavarovalni nadzor za opravljanje poslov zavarovalnega zastopanja. Zakon o zavarovalnicah (Ur. list RS, št. 64/94 in 22/97), ki je prenehal veljati z uveljavitvijo ZZavar dne 3.3.2000, takšnega dovoljenja za samostojno opravljanje poslov zavarovalnega zastopanja ni zahteval. Zato je ZZavar v 358. členu (prehodne določbe) določil, da se za osebe, ki imajo na dan uveljavitve ZZavar dopolnjena tri leta delovne dobe na delovnem mestu zavarovalnega zastopnika, šteje, da so pridobile dovoljenje za opravljanje poslov zavarovalnega zastopanja.

Sodišče preizkusi s tožbo izpodbijano odločbo Agencije za zavarovalni nadzor v mejah, ki jih določa 286. člen ZZavar. Tožnik uveljavlja v tožbi smiselno samo zmotno oziroma nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Sodišče se strinja s toženo stranko, da tožnik z dokazi, ki jih je predložil v postopku, ki ga je vodila tožena stranka na njegovo zahtevo, ni dokazal izpolnjevanja pogoja iz 358. člena ZZavar. Tožnik namreč svoji zahtevi ni priložil dokazov, da je imel na dan uveljavitve ZZavar dopolnjena tri leta delovne dobe na delovnem mestu zavarovalnega zastopnika niti potem, ko ga je tožena stranka dne 18.6.2001 k temu pozvala s posebnimn sklepom, v katerem ga je tudi opozorila, da bo njegovo zahtevo zavrnila, če dokazov ne bo predložil. Novih dokazov, ki jih je tožnik priložil tožbi, pa sodišče glede na 285. člen ZZavar pri svoji odločitvi ni smelo upoštevati, tudi če bi iz njih izhajalo, da je dejansko stanje drugačno, kot ga je ugotovila tožena stranka.

Glede na navedeno in ker v postopku odločanja Agencije za zavarovalni nadzor tudi ni prišlo do kršitve tretjega odstavka 25. člena Zakona o upravnem sporu (Ur. list RS, št. 50/97 in 70/2000), na kar mora sodišče paziti po uradni dolžnosti (286. člen ZZavar), je sodišče tožbo tožeče stranke zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 114/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-20

dovoljenost revizije - gospodarski spor - objektivna kumulacija tožbenih zahtevkov - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

Tožeča stranka je izpodbijala nakazila, odstope terjatev in verižne kompenzacije. Izpodbijala je torej pravna dejanja, ki niso temeljila na isti pravni in dejanski podlagi. Predpostavka iz prvega odstavka 41. člena ZPP, po kateri se tudi pravica do revizije (prim. prvi odstavek 39. člena ZPP) določi na temelju seštevka vrednosti vseh zahtevkov, torej ni izpolnjena. Obstoj pravice do revizije se mora zato določiti za vsako posamezno pravno dejanje (posamezni zahtevek) in glede na vrednost vsakega posameznega zahtevka. Za določitev vrednosti vsakega posameznega zahtevka se uporabi drugi odstavek 41. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je s sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke na izpodbijanje pravnih dejanj stečajnega dolžnika in sicer sklenitev pogodb o asignaciji, pogodb o odstopu terjatve namesto izpolnitve, pogodbe o odstopu terjatve in izvršitev medsebojnih pobotov ter verižnih kompenzacij. Prvostopenjsko sodišče je tudi razsodilo, da mora tožena stranka v stečajno maso vrniti z izpodbijanimi pravnimi dejanji pridobljeno plačilo svojih terjatev v znesku 21.882.235,60 SIT z zamudnimi obrestmi.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

Zoper sodbo pritožbenega sodišča je tožena stranka vložila revizijo.

V gospodarskem sporu je za dovoljenost revizije z določbo 490. člena ZPP predpisano, da mora vrednost spornega predmeta znašati več kot 5.000.000,00 SIT. Vrednost spornega predmeta pa se tudi za ugotovitev pravice do revizije ugotavlja po 41. členu ZPP.

Tožeča stranka je izpodbijala tri asignacije, osem odstopov terjatev in pet verižnih kompenzacij. Izpodbijala je torej pravna dejanja, ki niso temeljila na isti dejanski in pravni podlagi. Predpostavka iz prvega odstavka 41. člena ZPP, po kateri se tudi pravica do revizije (primerjaj: prvi odstavek 39. člena ZPP) določi na podlagi seštevka vrednosti vseh zahtevkov, torej ni izpolnjena. Zato je treba v obravnavanem primeru ugotoviti pravico do revizije po vrednosti vsakega posameznega zahtevka tako, kot to določa drugi odstavek 41. člena ZPP. Po tem zakonskem določilu pa tožena stranka nima revizije glede nobenega posameznega zahtevka. Najvišji znesek, ki je bil predmet posameznega pravnega dejanja, je namreč 5.000.000,00 SIT. Glede na 490. člen ZPP pa je za upravičenost do revizije tudi to premalo.

Ker je vrednost spornega predmeta pri vseh zahtevkih nižja od tiste, določene v 490. členu ZPP, revizija po določbi 2. odstavka 374. člena ZPP ni dovoljena glede nobenega od zahtevkov. Revizijsko sodišče je zato na temelju določbe 377. člena ZPP revizijo zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 120/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-12-20

dovoljenost revizije - gospodarski spor - vrednost spornega predmeta - zavrženje revizije

Zavrženje revizije - prenizka vrednost spornega predmeta.

Sodišče prve stopnje je s sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke na izpodbijanje pravnega dejanja stečajnega dolžnika in razsodilo, da mora tožena stranka v stečajno maso vrniti z izpodbijanim pravnim dejanjem pridobljeno plačilo svoje terjatve v znesku 2.691.537,80 SIT z zamudnimi obrestmi.

Pritožbeno sodišče je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

Zoper sodbo pritožbenega sodišča je tožena stranka vložila revizijo.

V obravnavanem primeru se je postopek zoper toženo stranko začel po pravilih za civilnopravni spor, kar je bilo v skladu z v času vložitve tožbe (1.12.1997) veljavnim ZPP 1977. Ko je postopek pred sodiščem prve stopnje še potekal, je bil sprejet nov ZPP iz leta 1999. Z ozirom na prvi odstavek 498. člena in 503. člen ZPP, se je prvostopenjski postopek nadaljeval in končal po pravilih novega ZPP.

6. točka 483. člena ZPP določa za spore, ki nastanejo v zvezi s stečajnim postopkom, uporabo pravil o postopku v gospodarskih sporih. Obravnavana zadeva se je torej od uveljavitve ZPP v 1999 nadaljevala po pravilih o postopku v gospodarskih sporih. Po teh pravilih odloča tudi revizijsko sodišče.

V gospodarskem sporu je za dovoljenost revizije z določbo 490. člena ZPP predpisano, da mora vrednost spornega predmeta znašati več kot 5.000.000,00 SIT. V obravnavanem primeru je vrednost spornega predmeta nižja, zato revizija po določbi 2. odstavka 374. člena ZPP ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče na temelju določbe 377.

ZPP člen 374, 374/2, 377, 483, 483-6, 490.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 5/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-01-24

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija pristojnosti iz drugih tehtnih razlogov

Selitev toženca, na katero se sklicuje sam, ni tehten razlog za delegacijo pristojnosti po 67. členu ZPP.

Predlogu za delegacijo pristojnosti se ne ugodi.

Pri Okrajnem sodišču v Piranu teče pod opr. št. P 402/99 pravda med tožnikom M. T. in tožencem A. B. zaradi plačila 151.200,00 SIT. V tožbi je naveden naslov tožnikovega prebivališča Portorož, Seča 10. Zaradi težav z vročanjem je sodišče ugotovilo s poizvedbami pri Upravni enoti Piran, da ima toženec prijavljeno stalno prebivališče na naslovu Lucija,..., torej na območju Okrajnega sodišča v Piranu.

V svojem predlogu za prenos pristojnosti na Okrajno sodišče v Tolminu toženec ne zanika dejstva, da je ob vložitvi tožbe prebival na območju Okrajnega sodišča v Piranu. Če bi tožba utemeljevala krajevno pristojnost na podlagi napačne navedbe kraja prebivališča tožene stranke, bi bil to lahko razlog za ugovor krajevne nepristojnosti (22. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Kasnejša preselitev toženca v drug kraj pa na pristojnost sodišča ne vpliva, ker je za krajevno pristojnost odločilen kraj stalnega oziroma začasnega prebivališča tožene stranke, ki je naveden v tožbi (tretji odstavek 17. člena ZPP). Sodišče, ki je krajevno pristojno ob vložitvi tožbe, ostane pristojno, čeprav se kasneje spremenijo okoliščine tako, da katera od strank spremeni kraj svojega stalnega ali začasnega prebivališča. Selitev toženca, na katero se sklicuje sam, pa ni tehten razlog za delegacijo pristojnosti po 67. členu ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 312/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2001-01-11

Zakon za postopek z nepopolno vlogo ni določil možnosti revizijskega izpodbijanja pritožbene odločbe, predlagatelja pa tudi sicer nista ocenila vrednosti spora.

Sodišče prve stopnje je zavrglo vlogo predlagateljev z dne 14.07.1999, ker kljub njegovemu sklepu nista ustrezno popravila svoje tožbe zaradi motenja posesti. Sodišče druge stopnje je pritožbo predlagateljev zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Predlagatelja vlagata pravočasno revizijo in vztrajata, da sta svojo vlogo zaradi motenja posesti ustrezno popravila, sklicujeta pa se tudi na svoje pravno neznanje. Smiselno predlagata razveljavitev sklepa sodišč druge in prve stopnje ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena Zakona o pravdnem postopku - Ur. l. RS, št. 26/99 - v nadaljevanju ZPP).

Revizija proti sodbi ali sklepu sodišča druge stopnje je izredno pravno sredstvo. Dovoljena je le takrat, če to zakon posebej določa in v premoženjskih sporih, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodne odločbe presega znesek 1.000.000,00 SIT (367. člen in drugi odstavek 384. člena ZPP). V tej zadevi ne gre niti za prvi primer, ker zakon za postopek za nepopolno vlogo ni določil možnosti revizijskega izpodbijanja odločbe sodišča druge stopnje, ne gre pa niti za drugi primer, saj predlagatelja sploh nista ocenila vrednosti spora.

Iz navedenih razlogov je revizijsko sodišče na podlagi 377. člena ZPP zavrglo njuno nedovoljeno revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.