Sodba II Ips 562/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-09-19

obvezno zavarovanje avtomobilske odgovornosti - višina zavarovalne vsote - načelo enakosti - povrnitev negmotne škode - višina denarne odškodnina - telesne bolečine - duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti

Sodišči prve in druge stopnje pravilno ravnali, da sta pri odločanju o ugovoru omejene zavarovalne vsote primerjali izplačano odškodnino v konkretnem škodnem dogodku v avgustu 1988 z zavarovalno vsoto v času sojenja, saj sta tudi odškodnino za nepremoženjsko škodo določali po razmerah v času sojenja. Pravilno sta upoštevali tudi namen obveznega zavarovanja v prometu in dejstvo, da mora zavarovanje kriti običajne škode. Kadar gre za večja vozila, ki so zaradi večje mase in prevoza blaga ali več oseb tudi bolj nevarna, so zavarovalne vsote višje in morajo kriti tudi večje škode. Revizijsko sodišče se strinja tudi z razlago pritožbenega sodišča, da bi pomenila zavrnitev tožbenega zahtevka diskriminacijo tožnikov. Zavarovalnica, ki se sklicuje na načela, zapisana v ZOR, mora upoštevati vsa temeljna načela in za obe pravdni stranki. Načelo enakosti iz 14. in 22. člena URS pa bi bilo kršeno, če bi zaradi tega, ker je tožena stranka leta zavlačevala z izplačilom odškodnine tožnikoma, drugi oškodovanci, ki so trpeli manjše škode in so bile hitro likvidirane, prejeli odškodnino, tožnika, ki sta v nesreči trpela zares hudo škodo, saj sta izgubila zdravje in najbližje svojce, pa ničesar.

Tožena stranka mora povrniti tožeči stranki 392.856 SIT stroškov za odgovor na revizijo, v 15 dneh, da ne bo izvršbe.

Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo ugotovilo, da je tožena stranka v celoti odškodninsko odgovorna obema tožnikoma za nastale škodne posledice iz prometne nesreče dne 31.08.1988. Z delno sodbo je določilo tudi pravično denarno odškodnino za nepremoženjsko škodo obema tožnikoma, odločitev o njuni premoženjski škodi pa je zadržalo za končno sodbo. Sodišče je prisodilo prvo tožniku A. Č. za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem 2.000.000 tolarjev, za strah 1.000.000 tolarjev, za duševne posledice v obliki zmanjšane življenjske aktivnosti 4.200.000 tolarjev in za duševne bolečine zaradi smrti žene in hčerke skupaj 3.500.000 tolarjev, kar je iz naslova nepremoženjske škode zahteval več, pa je zavrnilo. Drugemu tožniku R. Č. je prisodilo za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem 800.000 tolarjev, za duševne bolečine zaradi skaženosti 150.000 tolarjev, za duševne posledice zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti 2.000.000 tolarjev in za duševno trpljenje zaradi smrti mame in sestre skupaj 2.800.000 tolarjev. Tudi njegov presežni zahtevek iz naslova nepremoženjske škode je zavrnilo.

Proti tej sodbi se je pritožila tožena zavarovalnica, ki jo je izpodbijala in trdila, da je že izplačala pogodbeno zavarovalno vsoto zaradi plačila odškodnin drugim oškodovancem, ki je uveljavljala 50 % soodgovornost tožeče stranke, in ki je menila, da je sodišče obema oškodovancema prisodilo previsoko odškodnino za nepremoženjsko škodo. Sodišče druge stopnje je zavrnilo njeno pritožbo v zvezi z (ne)odgovornostjo zaradi izčrpanega limita zavarovalne vsote in soodgovornosti tožeče stranke. Pri presoji višine odškodnine za nepremoženjske škodo pa ji je delno ugodilo in odškodnino prvemu tožniku znižalo na 9.500.000 tolarjev, ker je znižalo odškodnino za strah na 500.000 tolarjev in za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti na 3.500.000 tolarjev.

Proti sodbi pritožbenega sodišča je tožena stranka pravočasno vložila revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne in nepopolne uporabe materialnega prava po 3. točki 370. člena Zakona o pravdnem postopku, med utemeljitvijo revizije pa navaja tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Predlaga, naj sodišče spremeni izpodbijano sodbo in zavrne tožbeni zahtevek. Glede valorizacije zavarovalne vsote navaja, da je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je sodišče prve stopnje pri preračunavanju vrednosti zavarovalne vsote s pomočjo tečaja nemške marke, napravilo računsko napako, tako da je bilo na razpolago na dan 7. aprila 1999 samo 9.188.679 tolarjev zavarovalne vsote. Kljub temu pa je zavzelo stališče, da mora minimalna zavarovalna vsota vedno zadoščati za plačilo odškodnin povprečnega škodnega dogodka, če gre za povzročitev škode s tovornim vozilom, pa tudi za popravo večje škode. Trdi, da je s tem sodišče kljub temu, da se je pritožila samo tožena stranka, sodilo, kot da bi se pritožila tudi tožeča stranka, in o razlogih, ki jih tožena stranka ni navajala. V tem vidi bistveno kršitev določb pravdnega postopka (čeprav ne pove katero). Zlasti pa trdi, da je bilo zmotno uporabljeno materialno pravo, ker je prišlo do škodnega dogodka v času, ko je veljal Zakon o temeljih sistema premoženjskega in osebnega zavarovanja, ki je omejil zavarovalno vsoto. Pri tem omenja pravno mnenje, sprejeto na občni seji Vrhovnega sodišča Republike Slovenije dne 29.05.1985, po katerem mora zavarovalnica povrniti škodo največ do višine zavarovalne vsote, ki je veljala v času škodnega dogodka. Ker v času inflacije limitirane zavarovalne vsote niso sledile inflatornim gibanjem, je sodna praksa izoblikovala kriterije za valorizacijo zavarovalne vsote in tako ohranjala njeno realno vrednost. Tudi na seji Zveznega sodišča vrhovnih sodišč republik in pokrajin ter Vrhovnega vojaškega sodišča dne 17.10.1988 je bilo potrjeno stališče, da se obveznost zavarovalnic presoja po dogovorjeni zavarovalni vsoti. Zato zavarovalnica trdi, da bi m-oralo sodišče po 53. in 54. členu Zakona o temeljih premoženjskega in osebnega zavarovanja upoštevati odlok zveznega izvršnega sveta, ki je 27.08.1988 (torej nekaj dni pred nesrečo) predpisal najnižjo zavarovalno vsoto. Tožena stranka navaja, da morajo sodišča soditi po ustavi in zakonih in se sklicuje na 2. in 14. člen Ustave ter na 11., 15. in 17. člen Zakona o obligacijskih razmerjih. Pojasnjuje, da je pravni temelj zavarovanja pogodba, ne glede na to, da njeno sklenitev predpisuje zakon. Ker mora zavarovalnica skleniti zavarovalno pogodbo, zakon dopušča in predpisuje tudi omejitev rizika pri sklepanju obveznih zavarovanj z višino dogovorjene zavarovalne vsote. Poudarja, da zavarovalnice pri sklepanju pogodb izhajajo iz načela enakih vrednosti vzajemnih dajatev in da morajo tudi sodišča izhajati iz realne vrednosti dajatev med plačanimi premijami in predpisanimi minimalnimi zavarovalnimi vsotami na dan škodnega dogodka. Stranke se morajo držati sklenjenih pogodb, drugačno sodno opredeljevanje pa pomeni hudo kršitev načela sprejetih obveznosti. Tožena stranka še navaja, da sta sodišči tudi zmotno presodili, da ni tožnikove sokrivde za nastanek nesreče in škode ter trdi, da je sokrivda 50 %. Do nesreče je prišlo zaradi trčenja v koloni vozil in sodišči sta ugotovili, da prvi tožnik ni vozil za avtobusom z ustrezno varnostno razdaljo, kar je v vzročni zvezi s posledicami. Če bi vozil v primerni razdalji za avtobusom, bi preprečil trčenje z vozilom pred seboj in zavarovanec tožene stranke, ki je vozil za njim, bi lahko pravočasno ustavil. Na koncu izpodbija tudi drugemu tožniku prisojeno odškodnino. Meni, da je sodišče precenilo telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem, saj zdravljenje ni bilo hudo, ne dolgotrajno in je potekalo brez zapletov, zato bi zadoščalo 400.000 tolarjev odškodnine. Tudi glede odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti trdi, da presega merila iz 200.

člena Zakona o obligacijskih razmerjih in da bi zadoščalo 1.000.000 tolarjev odškodnine.

Po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP 1977, Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in RS, št. 55/92) je bila revizija vročena tožeči stranki, ki je nanjo odgovorila. Predlaga zavrnitev revizije in trdi, da višje sodišče ni kršilo prepovedi reformatio in peius, ker sodbe ni spremenilo v škodo tožene stranke. V zvezi s predpisano minimalno zavarovalno vsoto pa poudarja, da je bil namen zakonodajalca zagotoviti odškodnino iz nekega povprečnega škodnega dogodka. Če bi zanemarili katastrofalno inflacijo in bi restriktivno tolmačili zakon, bi tožeča stranka v nasprotju z namenom zakonodajalca ostala brez pravične odškodnine. To bi bilo v nasprotju z 2. in 14. členom Ustave Republike Slovenije, ki v povezavi z 22. členom vsakomur zagotavlja enako varstvo pravic pred sodiščem. Glede na to, da tožena zavarovalnica uveljavlja tožnikov soprispevek k nastanku škodnih posledic, pa tožeča stranka odgovarja, da je bil tožnik s kazensko sodbo pravnomočno oproščen krivde, sicer pa so okoliščine v zvezi z varnostno razdaljo izkustvena pravila, pravila znanosti in stroke ter pravila logičnega mišljenja in kot taka vprašanja ugotovljenega dejanskega stanja. Tudi višina odškodnine je bila drugemu tožniku pravično določena, saj je bil v času nesreče star komaj 13 let, pretrpel je resne telesne poškodbe, zaradi česar je trpel dolgotrajne telesne bolečine in številne nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem.

Kljub vsemu ima še vedno dvojni vid, težave s koncentracijo in spominom.

Revizija je bila vročena tudi Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Uvodoma je treba pojasniti, da je revizijsko sodišče uporabljalo določila ZPP 1977, čeprav tožena stranka v reviziji navaja določila Zakona o pravdnem postopku (ZPP 1999, Ur. L. RS, št. 26/99). Razlog za to je v prvem odstavka 498. člena novega ZPP, po katerem je treba nadaljevati postopek po prejšnjih pravilih, če je bila pred uveljavitvijo ZPP na prvi stopnji izdana sodba, s katero se je končal postopek pred sodiščem prve stopnje. Zaradi tega, ker je sodišče uporabilo določila ZPP 1977, je tudi manj formalno presojalo revizijske navedbe, saj po prejšnjem procesnem zakonu za vložitev revizije ni bilo potrebno strokovno zastopanje in je revizijo lahko vložila tudi oseba, ki ni odvetnik (sedaj je v 86. členu ZPP drugačna določba). Zato je široko presojalo razlago revizije, češ da je višje sodišče bistveno kršilo določila ZPP 1977, ker je sodilo o razlogih, ki jih tožena stranka ni navajala, tožeča stranka pa se ni pritožila. Verjetno meri revizija na prvi odstavek 354. člena ZPP 1977, ki se nanaša na neuporabo ali na zmotno uporabo procesnega prava, ki lahko vpliva na zakonitost in pravilnost sodbe. Toda pritožbeno sodišče te kršitve ni naredilo, saj je pritožbo tožene stranke presojalo v okviru dolžnosti iz 365. člena ZPP: sodbo je presodilo v izpodbijanem delu in njenega izreka ni spremenilo v škodo tožene stranke, materialnopravno pravilnost sodbe pa je presodilo v okviru pravilne uporabe materialnega prava, na katero mora paziti po uradni dolžnosti.

Pri tem je pritožbeno sodišče pravilno uporabilo materialno pravo. Tožena stranka sama navaja, da se je sodna praksa v 80-tih letih spreminjala in kronološko opisuje spremembe pri valorizaciji omejene zavarovalne vsote pri obveznem zavarovanju za škode v prometnih nesrečah. Drugače je bilo pri prostovoljnem zavarovanju odgovornosti, kjer so sodišča spoštovala načelo, da je treba upoštevati voljo pogodbenih strank pri sklenitvi pogodbe, ki jih je vodila misel o zavarovanju zavarovančevega premoženja, in zavarovalne vsote niso valorizirala. Toda pri obveznem zavarovanju odgovornosti v prometu gre za zavarovanje, ki sicer res temelji na pogodbi, a obveznost njene sklenitve in pogoje je predpisoval in še vedno predpisuje zakon. Zakonodajalca je pri uzakonitvi obveznega zavarovanja v prometu vodilo varstvo oškodovancev, ki ga je predvidel tudi za tiste primere, ko je vozilo neznano in ni znana zavarovalna pogodba ali celo, ko zavarovalna pogodba ni bila sklenjena. Namen obveznega zavarovanja v prometu je torej povrnitev škode osebam, ki so v prometni nesreči utrpele škodo na premoženju ali na osebi. Ker pa so na drugi strani omejena tudi sredstva zavarovalnic, ki morajo sklepati zavarovalne pogodbe, je treba izplačati tisto škodo, ki jo je v normalnih okoliščinah mogoče pričakovati, ne pa katastrofalnih škod. Ker se tožena stranka sklicuje na načelo enakih vrednosti dajatev, jo je treba spomniti, da se je v letu 1988, ko se je zgodila nesreča, inflacija približala 1000 % in je podrla vsa vrednostna razmerja.

Po osamosvojitvi Republike Slovenije je bilo v 4. členu Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (UZITUL, Ur.l. RS, št. 1/91-I do 45/94-I) in kasneje v 1. členu Ustavnega zakona za izvedbo Ustave Republike Slovenije (UZIU, Ur.l. RS, št.33/91) predvideno, da se uporabljajo predpisi prejšnje SFRJ samo toliko, kolikor ne nasprotujejo pravnemu redu RS. To velja tudi za njihovo interpretacijo, ki mora biti skladna z Ustavo Republike Slovenije (URS, Ur.l. RS, št. 33/91-I, z ustavnima zakonoma, Ur.l. RS, št. 42/97 in 66/2000). Zato so sodišča pri sojenju v konkretnih zadevah upoštevala predvsem namen zakona in včasih ekonomske okoliščine v času škodnega dogodka primerjala z novo sprejeto zakonodajo (odločbe Vrhovnega sodišča Republike Slovenije so objavljene v elektronski bazi podatkov Vrhovnega sodišča RS in v Zbirkah odločb civilnega oddelka Vrhovnega sodišča RS, poseben izbor v zvezi z zavarovalno vsoto pa je izdelala G. Ristin v komantarju k 19. členu Zakona o obveznem zavarovanju v prometu, Gospodarski Vestnik, Ljubljana 1995).

Glede na navedeni razvoj sodne prakse sta sodišči prve in druge stopnje pravilno ravnali, da sta pri odločanju o ugovoru omejene zavarovalne vsote primerjali izplačano odškodnino v konkretnem škodnem dogodku v avgustu 1988 z zavarovalno vsoto v času sojenja, saj sta tudi odškodnino za nepremoženjsko škodo določali po razmerah v času sojenja. Pravilno sta upoštevali tudi namen obveznega zavarovanja v prometu in dejstvo, da mora zavarovanje kriti običajne škode. Kadar gre za večja vozila, ki so zaradi večje mase in prevoza blaga ali več oseb tudi bolj nevarna, so zavarovalne vsote višje in morajo kriti tudi večje škode. Revizijsko sodišče se strinja tudi z razlago pritožbenega sodišča, da bi pomenila zavrnitev tožbenega zahtevka diskriminacijo tožnikov. Zavarovalnica, ki se sklicuje na načela, zapisana v Zakonu o obligacijskih razmerjih (ZOR, Ur.l. SFRJ, št. 29/78 do 57/89), mora upoštevati vsa temeljna načela in za obe pravdni stranki. Načelo enakosti iz 14. in 22. člena URS pa bi bilo kršeno, če bi zaradi tega, ker je tožena stranka leta zavlačevala z izplačilom odškodnine tožnikoma, drugi oškodovanci, ki so trpeli manjše škode in so bile hitro likvidirane, prejeli odškodnino, tožnika, ki sta v nesreči trpela zares hudo škodo, saj sta izgubila zdravje in najbližje svojce, pa ničesar.

V zvezi z ugovorom, češ da je za nesrečo sokriva tožeča stranka, je treba najprej pojasniti, da bi se ta ugovor lahko nanašal samo na prvega tožnika, a tudi zanj ni utemeljen. Tožeča stranka v odgovoru na revizijo pravilno opozarja na to, da je revizijsko sodišče vezano na ugotovljeno dejansko stanje. In ker sta sodišči prve in druge stopnje ugotovili, da je vzrok za vso škodo v gnetenju osebnega avtomobila prvega tožnika med velikanskima masama avtobusa in tovornjaka in so usodne poškodbe na vozilu in potnikih nastale zgolj zaradi usodne okoliščine, da je bil tožnikov avtomobil ujet med dve težki vozili, sta pravilno zaključili, da vožnja prvega tožnika ni v vzročni zvezi s škodo. Zato sta pravilno uporabili pravila o krivdni odgovornosti zavarovanca tožene stranke, kot izhaja iz prvega odstavka 178.člena ZOR.

Sodišči prve in druge stopnje sta tudi pravilno uporabili kriterije iz 200. in 203. člena ZOR, ko sta presojali telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem drugega tožnika in posledice poškodbe, ki se kažejo kot duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti. Glede na ugotovljeno in v sodbah opisano dejansko stanje, sta pravilno upoštevali dejstvo, da je bil drugi tožnik v času nesreče star komaj 13 let, da je zdravljenje potekalo v bolnišnici in je bilo tudi kasneje dolgotrajno, da je tožnik trpel relativno hude bolečine, ki bodo prisotne tudi v bodoče in da je hudo prizadet zaradi poškodb, saj ima težave pri šolanju in v vsakdanjem življenju. Zato prisojena odškodnina za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem v znesku 800.000 tolarjev ni previsoka, pa tudi odškodnina za duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti v znesku 2.000.000 tolarjev ne.

Tako se izkaže, da niso podani razlogi, zaradi katerih je bila vložena revizija in ne razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti. Zato jo je sodišče zavrnilo po 393. členu ZPP 1977. S tem je zavrnilo tudi zahtevek za povrnitev stroškov zanjo (prvi odstavek 166. člena in prvi in drugi odstavek 154. člena ZPP 1977). Ker je bila torej uspešna tožena stranka, ki je vložila odgovor na revizijo, ji je sodišče priznalo 392.856 tolarjev stroškov (za odgovor na revizijo 1990 točk po 100 tolarjev, za administrativne stroške 2980 tolarjev, za davek 38.376 tolarjev in za plačilo sodne takse 152.500 tolarjev).

UZIU člen 1.UZITUL člen 4.URS člen 14, 22.ZOR člen 178, 178/1, 200, 203.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.