Sklep VIII Ips 69/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-01-15

prenehanje delovnega razmerja - delovno razmerje pri delodajalcih - kriteriji za določitev presežnih delavcev - sindikalni zaupnik - trajno presežni delavci - postopek ugotavljanja presežnih delavcev - program ugotavljanja presežnih delavcev - pristojnosti organa upravljanja v delniški družbi

Kateri organ delniške družbe je pristojen za odločitev o programu preseženih delavcev je odvisno od statusne določitve organov družbe in razmejitve pristojnosti med njimi. Kolikor kolektivna pogodba ali splošni akt ne določata drugače, se presežni delavci ugotavljajo na ravni celotne organizacije in se v isto kategorijo uvrstijo vsi delavci, ki so razporejeni na delovna mesta, za katere je ugotovljeno trajno prenehanje potreb. Sindikalni zaupnik je ob soglasju sindikata lahko določen kot presežni delavec, ZDR ga določen čas varuje le pred prenehanjem delovnega razmerja iz tega razloga.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišča druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizijski stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za razveljavitev sklepov o prenehanju delovnega razmerje tožeče stranke kot trajno presežne delavke. Sodišče je štelo za zakonito odločitev tožene stranke, da presežne delavce ugotavlja po posameznih profitnih centrih in ne v celotnem podjetju. Ugotovilo je, da je program razreševanja presežkov sprejel za to edini pristojni organ, to je nadzorni svet, pisne odpravke sklepov pa je izdal generalni direktor. Zavod za zaposlovanje je bil o postopku obveščen po telefonu, mnenje oziroma stališča o programu pa je posredoval sindikat, organiziran na nivoju celotne družbe. Tožeča stranka je bila kot presežna delavka določena brez ugotavljanja kriterijev zato, ker je bil njen sodelavec sindikalni zaupnik.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navaja, da ne soglaša z obstojem nujnih operativnih razlogov za zmanjšanje števila delavcev, ker niso izkazani. Ponavlja svoje ugovore zoper odločitev, da je program razreševanja presežnih delavcev sprejel nepristojni organ, saj meni, da nadzornega sveta družbe ni mogoče šteti za organ upravljanja. Če pa bi ga že šteli za takega, bi moral ta organ sprejeti tudi sklepe o prenehanju delovnega razmerja, saj je šlo za večje število delavcev, in tega pooblastila ni mogel prenesti na poslovodni organ. Pravilnosti postopka sprejemanja programa ugovarja tudi v delu, ki se nanaša na sodelovanje sindikata. Navaja, da bi moral v postopku sodelovati sindikat poslovne enote, v kateri je bila zaposlena, ne pa konferenca sindikata na sedežu tožene stranke.

Revizija je bila v skladu s 375. členom ZPP vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je utemeljena iz naslednjih razlogov.

Po določbi 371. člena ZPP revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi samo v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na pravilno uporabo materialnega prava. Ker revizija bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ni uveljavljala, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni preizkušalo.

Po izrecni prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Ugotovitve o obstoju nujnih operativnih razlogov, ki so podlaga za ugotavljanje trajno presežnih delavcev, pomenijo ugotavljanje dejanskega stanja. Zato navedb revizije o nesoglasju s temi ugotovitvami ni mogoče upoštevati. Revizijsko sodišče je pri materialnopravnem preizkusu pravnomočne sodbe vezano na dejansko stanje, ugotovljeno pred sodiščem prve stopnje, ki ga je preizkušalo sodišče druge stopnje.

Pri pripravi in sprejemu programa razreševanja presežkov delavcev, mora biti zagotovljeno sodelovanje sindikata (drugi, tretji in četrti odstavek 35. člena Zakona o delovnih razmerjih, Uradni list RS, št. 14/90 in nasl. - ZDR). Kateri organ (reprezentativnega) sindikata je to in kako je ta sindikat sprejel stališča, mnenja in predloge, je vprašanje njegove notranje organiziranosti. Gre za dejanska vprašanja, ki jih v reviziji ni več dopustno uveljavljati. Za revizijsko presojo je bistveno, da je bilo v postopku zagotovljeno sodelovanje sindikata pri toženi stranki (tudi ob sodelovanju sindikalnih predstavnikov PC Sloga), zato je bilo v tem delu materialno pravo pravilno uporabljeno.

Program razreševanja presežkov delavcev sprejme "organ upravljanja oziroma delodajalec" (prvi odstavek 35. člena ZDR). O prenehanju delovnega razmerja in pravicah iz programa razreševanja presežkov delavcev odloči "poslovodni organ oziroma delodajalec, če gre za večje število delavcev, pa organ upravljanja" (11. odstavek 35. člena ZDR). Vprašanje, ali je program sprejel pristojni organ in ali je o pravicah presežnih delavcev odločil pristojni organ, je vprašanje pravilne uporabe materialnega prava. Odločitev, ki jo sprejme nepristojni organ, je nezakonita.

Program razreševanja presežkov delavcev je pri toženi stranki -

delniški družbi - sprejel njen nadzorni svet, sklep o prenehanju delovnega razmerja in o pravicah, ki jih ima tožeča stranka kot trajno presežna delavka, pa je sprejel generalni direktor (predsednik uprave) družbe. "Organ upravljanja" ni pojem delovnega, temveč je pojem statusnega prava. Po drugem odstavku 1. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list RS, št. 60/89 in nasl. - ZTPDR) je delovno razmerje "_ razmerje med delavcem in organizacijo oziroma delodajalcem _". Gre torej za dvostransko razmerje med delavcem in delodajalcem. Kadar delodajalec ni fizična oseba, uporablja ZTPDR zanj splošen pojem "organizacija" (prvi odstavek 2. člena ZTPDR), s katerim zajema tudi gospodarske družbe in druge pravne osebe kot delodajalce. Gospodarska družba pa lahko vstopa v pravna razmerja in se zavezuje le preko svojih organov, ki so del družbe kot pravne osebe. Organ nastopa v imenu pravne osebe in je tisti, ki oblikuje voljo pravne osebe. Gospodarska družba izjavlja in sprejema voljo po svojih organih in s tem ustvarja pravne posledice zanjo. Za odločitve o pravicah in obveznostih delavcev je bistveno, da jih sprejme pristojni organ gospodarske družbe. Kateri organ pa bo to, je odvisno od statusne oblike in temu prilagojene določitve organov in razmejitve pristojnosti med njimi. ZTPDR in ZDR izhajata še iz zakonske ureditve, s katero so bile določene in razmejene tudi pristojnosti "organov upravljanja" in "poslovodnih organov" na področju delovnih razmerij. Zakon o gospodarskih družbah (Uradni list RS, št. 30/93 in nasl. - ZGD) pa organe gospodarskih družb ureja na drugačnih izhodiščih, zaradi česar v novi pravni ureditvi gospodarskih družb ni mogoče iskati (najti)

organov, ki bi v celoti ustrezali prejšnjemu pojmu organa upravljanja oziroma poslovodnega organa.

Po Statutu delniške družbe M., d.d., ki se nahaja v spisu (priloga B13), ima družba tri organe: skupščino, upravo in nadzorni svet.

Pristojnosti nadzornega sveta so določene v 41. členu Statuta. Med njimi ni izrecne pristojnosti za odločanje o programu presežnih delavcev ali glede vprašanj, ki se nanašajo neposredno na odločanje o pravicah delavcev iz delovnega razmerja. Tudi po naravi stvari ta vprašanja ne spadajo v pristojnost nadzornega sveta, ki je po prvem odstavku 274. člena ZGD organ nadzora nad vodenjem poslov družbe. Vodenje poslov pa je v pristojnosti uprave in se po izrecni prepovedi iz četrtega odstavka 274. člena ZGD ne more prenesti na nadzorni svet. Zakonska in statutarna ureditev zato ne daje podlage za ugotovitev sodišča prve stopnje (stran 4 obrazložitve), potrjeno z izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje (stran 3 obrazložitve), da je program "sprejel za to edini pristojni organ pri toženi stranki, saj drugega organa upravljanja tožena stranka nima". Zaradi takega napačnega stališča sodišče ni izvajalo dokazov o tem, ali je program sprejel pristojni organ. Ob tem pa je ostalo odprto tudi vprašanje kateri program je nadzorni svet sprejel oziroma kaj je s programom, na katerega je dal le soglasje (kar pomeni, da ga je sprejel nekdo drug).

Če štejemo odločanje o presežkih delavcev med posle vodenja družbe, za katere je pristojna uprava, lahko tudi nadzorni svet sam sklene, da je za določene posle potrebno njegovo soglasje (četrti odstavek 274. člena ZGD) - poleg primerov, ko je soglasje predpisano s statutom družbe. Kot je razvidno iz listin v spisu (priloga B17), je nadzorni svet tožene stranke najprej dal le soglasje k programu razreševanja presežkov delavcev, nato pa je tak sklep preklical in program sam sprejel.

Odločitev o tem, da je program sprejel pristojni organ, je zato preuranjena. Sodišče prve stopnje bo moralo ugotoviti, ali gre pri programu, na katerega je nadzorni svet 23. 5. 1997 dal soglasje, in pri programu, ki ga je 27. 6. 1997 sprejel, za isti program. Če gre za isti program, ki ga je sprejela uprava družbe in nato najprej potrdil, kasneje pa sprejel nadzorni svet, je za odločitev lahko pomembna okoliščina, ali ne gre morda za (nepotrebno) sprejemanje istega akta po dveh organih. V spisu ni zapisnika seje nadzornega sveta z dne 23. 5. 1997. Za presojo o tem, kateri organ je pristojen za sprejem programa presežnih delavcev, bo moralo sodišče pribaviti tudi Statut družbe, ki je veljal v času odločanja. V spisu (priloga B13) je namreč le prečiščeno besedilo Statuta, ki ga je skupčina družbe sprejela 25. 2. 1998. Od ugotovitve, kateri organ je bil pristojen za sprejem programa in kdo ga je dejansko sprejel, bo odvisna tudi odločitev o tem, kdo je bil pristojen za izdajo posamičnih odločb presežnim delavcem. Po enajstem odstavku 35. člena ZDR v primeru večjega števila presežnih delavcev, odloči o prenehanju delovnega razmerja in pravicah iz programa razreševanja presežkov delavcev organ upravljanja - kar pomeni isti organ, ki sprejme sam program. Zakon ne govori o tem, kdo izda pismeni sklep, temveč o tem, kdo odloči.

Kolikor bo sodišče ugotovilo, da je program razreševanja presežkov delavcev sprejel pristojni organ - da torej ni že iz tega razloga nezakonit - bo moralo ponovno odločiti ob pravilni uporabi materialnega prava.

Zmotna uporaba materialnega prava je podana, če sodišče ni uporabilo določb materialnega prava, ki bi jih moralo uporabiti, ali če jih ni uporabilo pravilno (341. člen v zvezi s 383. členom ZPP). Zakon o delovnih razmerjih ureja razloge in postopek ugotavljanja trajno presežnih delavcev. S kolektivno pogodbo oziroma s splošnim aktom se lahko podrobneje uredijo kriteriji za ugotavljanje nepotrebnih delavcev (tretji odstavek 36.b člena ZDR). Te določbe je delodajalec dolžan uporabiti v postopku ugotavljanja trajno presežnih delavcev, sodišče pa upoštevati pri presoji zakonitosti in pravilnosti odločitev o prenehanju delovnega razmerja iz tega razloga.

Po določbah 34. člena ZDR mora poslovodni organ oziroma delodajalec, kadar ugotovi obstoj trajnega prenehanja potreb po delu delavcev, določiti tudi število in kategorije nepotrebnih delavcev. Izbira presežnih delavcev med delavci iste kategorije, se opravi po kriterijih, določenih v 36. b členu ZDR ter v kolektivni pogodbi in splošnem aktu. Po prvem odstavku 13. člena Splošne kolektivne pogodbe za gospodarske dejavnosti (Uradni list RS, št. 39/93 - SKPG, ki jo je treba uporabiti v tem sporu, enako tudi prvi odstavek 17. člena veljavne SKPG), se pri določanju presežnih delavcev v isto kategorijo uvrstijo vsi delavci, ki delajo na takih delovnih mestih, da jih je mogoče medsebojno prerazporejati v skladu z zakonom. Po drugem odstavku 17. ZTPDR je delavca mogoče razporediti na vsako delovno mesto, ki ustreza stopnji njegove strokovne izobrazbe za določeno vrsto poklica, znanju in zmožnostim.

Navedeno pomeni, da se presežni delavci ugotavljajo na ravni celotne organizacije in da se v isto kategorijo praviloma uvrstijo vsi delavci, ki so razporejeni na delovna mesta, za katera je ugotovljeno trajno prenehanje potreb po delu delavcev. Drugačna pravila za določanje kategorij presežnih delavcev (na primer po delovnih enotah ali "profitnih centrih") bi lahko določala kolektivna pogodba oziroma splošni akt. Le na tak način je zagotovljena pravna varnost in enak položaj delavcev ter nepristranost oziroma objektivnost odločanja v organizaciji oziroma pri delodajalcu.

Zato je napačna presoja sodišča prve stopnje, da "zakon in kolektivna pogodba ne predpisujeta, kako na široko mora organizacija pri ugotavljanju presežnih delavcev, delavce ocenjevati", zaradi česar naj bi bila povsem nevezana pri odločitvi, ali bo presežne delavce ugotavljala "na nivoju celotnega podjetja ali po posameznih profitnih centrih". Podlage za ugotavljanje presežnih delavcev po profitnih centrih ne daje niti Kolektivna pogodba za dejavnost trgovine (Uradni list RS, št. 7/91) niti splošni akt tožene stranke. Sodišče druge stopnje tega stališča ni presodilo, čeprav je bilo na pravilno uporabo materialnega prava dolžno paziti tudi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP). Iz navedbe v obrazložitvi, da "ne ponavlja razlogov izpodbijane sodbe" pa je mogoče sklepati, da se v tem delu tudi sodišče druge stopnje strinja s takim napačnim stališčem.

Za ugotovitev obstoja trajnega prenehanja potreb po delu delavcev, morajo biti izkazani tehnološki, organizacijski ali strukturni razlogi, ki prispevajo k večji učinkovitosti organizacije, ekonomski razlogi ali ukrepi družbenopolitične skupnosti (29. člen ZDR). Gre za razloge, ki jih Konvencija MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca opredeljuje kot "operativne potrebe podjetja". Zato pri določanju kategorij nepotrebnih delavcev na podlagi 34. člena ZDR (še) niso pomembne osebne okoliščine delavcev ali njihov status. Tudi status sindikalnega zaupnika (poverjenika) sam po sebi ne. Šele pri določitvi delavcev, katerih delo postane po posameznih kategorijah trajno nepotrebno, se upoštevajo kriteriji, ki jih predpisuje 36. b člen ZDR in na njegovi podlagi podrobneje kolektivna pogodba oziroma splošni akt. Med temi kriteriji pa ni okoliščin, ki so sicer podlaga za zaščito delavca pred prenehanjem delovnega razmerja - tako na primer tudi status sindikalnega zaupnika. ZDR v tretjem odstavku 5. člena predpisuje le pogoj, da je za njegovo uvrstitev med presežke delavcev, potrebno soglasje sindikata. Sodišče prve stopnje je sicer pravilno ugotovilo, da prodajalcu v enoti, v kateri je delala tožeča stranka, kot sindikalnemu zaupniku delovno razmerje ne bi smelo prenehati (pravilno na podlagi 36. c člena ZDR). Vendar pa iz tega napravi napačen sklep, da "sindikalni zaupnik ne more biti presežni delavec". Člen 36. c ZDR sindikalnega zaupnika in druge varovane kategorije delavcev, ne "varuje" pred določitvijo za presežne delavce, temveč le pred prenehanjem delovnega razmerja iz tega razloga in to le določen čas (36. e člen ZDR). Iz takega napačnega stališča izhaja tudi napačen sklep, da za tožečo stranko sploh ni bilo treba upoštevati predpisanih kriterijev za ugotavljanje presežnih delavcev. Dejstvo, da je bil njen sodelavec sindikalni zaupnik, bi bilo pomembno le zanj, če bi bil - ob soglasju sindikata - določen kot presežni delavec (delovno razmerje mu ne bi moglo prenehati, temveč bi morala organizacija zanj najti drugo rešitev), ne pa tudi za tožečo stranko tako, da bi bila zgolj iz tega razloga določena kot presežna delavka.

Zaradi napačne uporabe materialnega prava je bilo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Treba bi bilo ugotavljati presežne delavce na ravni celotne organizacije. Če bi se izkazalo, da je tožeča stranka na podlagi predpisanih kriterijev presežna delavka, bi bilo tudi zanjo treba ugotavljati, ali obstajajo možnosti za preprečitev prenehanja delovnega razmerja (36. a člen ZDR) in šele nato bi ji delovno razmerje lahko prenehalo. Dokazno breme, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja delavcev, je tako v postopku varstva pravic v organizaciji oziroma pri delodajalcu, kot v postopku sodnega varstva, na organizaciji oziroma na delodajalcu (drugi odstavek 36. h člena ZDR).

Glede na navedeno je revizijsko sodišče na podlagi drugega odstavka 380. člena ZPP ugodilo reviziji tožeče stranke, razveljavilo sodbi sodišča druge in prve stopnje in zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

ZDR (1990) člen 5, 5/3, 35, 35/1, 35/2, 35/3, 35/4, 35/11, 36b, 36b/3, 36c. SKPG člen 13, 13/1, 17, 17/1.ZPP člen 380, 380/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.