Sodba II Ips 366/2001
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2002-03-07

predpogodba - ara - dopustnost dogovora o ari pri predpogodbi - vsebina predpogodbe

Pomanjkanje posebnega zapisa, da bosta stranki sklenili glavno pogodbo na veljavnost predpogodbe nima vpliva. Pravilna je tudi presoja, da ZOR ne nasprotuje utrditvi obveznosti iz predpogodbe z aro (79. člen ZOR).

Sodišče prve stopnje je odločilo, da mora toženka s tožnikom skleniti prodajno pogodbo za 1/2 nepremičnine parc. št. 1030/3 in del parc. št. 1030/1 in 1031/2 (funkcionalno zemljišče v izmeri 830 m2), vse k.o..., za tolarsko vrednost 140.000 DEM s tem, da se upošteva že prejeti del kupnine v znesku 30.000 DEM. Tožnik mora plačati preostanek kupnine ob sklenitvi pogodbe ter plačati tudi prometni davek, toženka pa dovoliti vknjižbo lastninske pravice na kupčevo ime. Zoper to sodbo je vložila toženka pritožbo, ki jo je sodišče druge stopnje kot neutemeljeno zavrnilo. Sodišči sta ugotovili, da pomeni potrdilo o prejemu are z dne 17.2.1995 predpogodbo, ki ima vse bistvene sestavine glavne pogodbe. Zato stranki veže. Ker tožena stranka pogodbe noče skleniti, ji je sklenitev sodišče naložilo s sodbo.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje je vložila revizijo toženka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava (1., 2. in 3. točke prvega odstavka ter drugega odstavka 370. člena Zakona o pravdnem postopku, Ur. l. RS, št. 26/99, v nadaljevanju ZPP). Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi tako, da izpodbijano sodbo spremeni in tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Toženka ne soglaša s stališčem v izpodbijani sodbi, da ima sporno potrdilo naravo predpogodbe. Dejstvo, da je bila ob sestavi potrdila plačana ara, kaže na to, da je bila sklenjena kupna pogodba. Da je tako, izhaja tudi iz dejstva, da v potrdilu ni zapisa o obveznosti sklenitve glavne pogodbe. Z drugačno presojo sta sodišči zmotno uporabili materialno pravo, sodišče druge stopnje pa je prekoračilo tožbeni zahtevek. Sodbi tudi nimata razlogov o tem odločilnem dejstvu ("kupoprodajni" naravi spornega potrdila), kar pomeni bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz "13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP". Procesna kršitev je nastala tudi s tem, ko je sodišče opravilo narok kljub opravičilu toženke, da na narok ne more priti. Gre za kršitev iz 8. in 10. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Toženka nadalje trdi, da sta sodišči napačno odločili o višini kupnine. Določilo o tem, ali se plačanih 30.000 DEM všteva v kupnino ali ne, v potrdilu ni jasno. Sodišči bi morali uporabiti 101. člen Zakona o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR). "Bolj pravična" bi bila cena v znesku 170.000 DEM kot "130.000 DEM". Tožnik je toženko zapeljal v zmoto oziroma je bila tožnica v zmoti. Neutemeljena je po revidentovem mnenju navedba v sodbi sodišča prve stopnje, da tožnica ni ravnala s potrebno skrbnostjo. Podatki v spisu kažejo nasprotno. Ker je tako ravnala, je zmota opravičljiva. Revident nadalje polemizira z dokazno oceno izvedenih dokazov v zvezi z višino kupnine in vštevanjem are, ter sklene, da stranki ob sklepanju pogodbe nista dosegli soglasja volj, zaradi česar "pogodba sploh ni nastala". S tem sta bistveno kršili ZPP ("13. točka drugega odstavka 354. člena ZPP") in zmotno uporabili materialno pravo.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (375. člen ZPP).

Revizijsko sodišče uvodoma opozarja, da se sme revizija vložiti zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji (prvi odstavek 367. člena ZPP). Opozarja zato, ker je toženka vložila revizijo po pooblaščencu, ki je prej ni zastopal, in ki v reviziji izpodbija tudi ugotovitve na prvi stopnji, ki jih toženka v pritožbi ni izpodbijala. V takšnem primeru gre za "preskakovanje" pravnih sredstev, ki zaradi narave revizije kot izrednega pravnega sredstva, ni dovoljeno.

Revizijsko sodišče nadalje ugotavlja, da sme po 371. členu ZPP izpodbijano sodbo preizkusiti samo v tistem delu, v katerem se z revizijo izpodbija, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni.

Morebitnih procesnih kršitev na prvi in drugi stopnji ne sme upoštevati, če niso opredeljeno uveljavljene. Zaradi izrecne prepovedi iz tretjega odstavka 370. člena ZPP, po kateri izpodbijanje dejanskega stanja v revizijskem postopku ni dovoljeno, to velja tudi za ponoven preizkus pravilnosti dokazne ocene na prvi in drugi stopnji.

Od procesnih kršitev toženka v reviziji opredeljeno uveljavlja kršitev iz 8. in 10. točke ter 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sklicevanje na kršitev iz 13. točke drugega odstavka 354. člena prejšnjega ZPP je revizijsko sodišče štelo za pomoto, in glede na vsebinsko enako ureditev te kršitve v prejšnjem in sedanjem ZPP, štelo, da revident ves čas uveljavlja v uvodu citirano kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena sedaj veljavnega ZPP. Revident sicer formalno uveljavlja še prekoračitev tožbenega zahtevka na drugi stopnji, ki pa je niti smiselno ne obrazloži. Vrhovno sodišče se zato s to kršitvijo ni posebej ukvarjalo (ker je bila pritožba zavrnjena, bi takšna kršitev tudi težko nastala).

Opredeljeno uveljavljane kršitve določb ZPP niso podane. Sodišče prve stopnje predvsem ni povzročilo kršitev iz 8. točke in 10. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ko je opravilo obravnavo brez toženkine navzočnosti. Pravilno je ravnalo, ko njenega opravičila, da ima tega dne pouk (je učiteljica), ki ga je sporočila sodišču na dan glavne obravnave, ni štelo za opravičljiv razlog za preložitev obravnave. Pravilno je tudi ugotovilo, da iz opravičila ne izhaja poseben razlog, ki bi odsotnost opravičeval (da ima pouk je morala vedeti že v času prejema vabila). Sodišče druge stopnje je na pritožbeni ugovor toženke nadalje pravilno še dodalo, da toženka opravičila tudi ni podkrepila z nobenim dokazom.

Tudi kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP med postopkom ni bilo. Sodbi imata razloge o odločilnih dejstvih, očitanih nasprotij med razlogi sodb in listin ter zapisnikov o izpovedbah prič in strank pa v spisu ni. Revident v resnici izpodbija dokazno oceno na prvi in drugi stopnji, ali pa se ne strinja z materialnopravno presojo ugotovljenih dejstev.

Sodišče prve stopnje je pojasnilo, zakaj šteje, da ima sporno potrdilo naravo predpogodbe (list. št. 207 in 208 spisa). Med drugim se je oprlo tudi na izpoved tožnika samega, ki je jasno povedal, da "bodo kasneje sklenili pogodbo, ki bo imela pravo obliko in jo bo sestavil odvetnik". Poleg tega pa sta stranki v glavno pogodbo hoteli vnesti še odmero oziroma natančnejšo opredelitev dogovorjenih 800 m2 funkcionalnega zemljišča (priloga B2 spisa). V samem potrdilu je namreč v oklepaju navedeno: "detajlna izmera se izvede kasneje". Ker pa je sporno potrdilo kljub temu vsebovalo bistvene sestavine pogodbe (pisna oblika, določljiv predmet, cena), sta sodišči materialnopravno pravilno presodili, da ima takšen dogovor pravno naravo predpogodbe (45. člen ZOR). Pomanjkanje posebnega zapisa, da bosta stranki sklenili glavno pogodbo, ob takšnih ugotovitvah na veljavnost predpogodbe nima vpliva. Pravilna je tudi presoja, da ZOR ne nasprotuje utrditvi obveznosti iz predpogodbe z aro (79. člen ZOR).

Ugovor revidenta, da sta sodišči napačno presodili določbo v predpogodbi o ceni, je pretežno dejanske narave. Toženka se predvsem ne strinja z dokazno oceno izpovedi prič in strank, s katero se revizijsko sodišče zaradi navedene prepovedi ni smelo ukvarjati.

Revizijsko sodišče se je ukvarjalo le z vprašanjem, ali je bila potrebna posebna razlaga te določbe po 101. členu ZOR, ker je le to vprašanje lahko materialnopravne narave. Ugotovilo je da ne.

Revizijsko sodišče soglaša z oceno sodišč druge in prve stopnje, da besedilo potrdila o ceni ne vzbuja nikakršnega dvoma, kar pomeni, da ne zahteva posebne metode razlage po 101. členu ZOR. Že sodišče prve stopnje je posebej poudarilo, da je besedilo, ki se glasi: "...

potrjujem sprejem are - predujma v višini 30.000 DEM za dogovorjen znesek kupnine navedenih nepremičnin, v višini 140.000 DEM", povsem jasno in razumljivo vsakemu povprečnemu izkušenemu in izobraženemu človeku. Sicer pa so revidentove navedbe v tem delu revizije pavšalne, delno napačne (cena 130.000 DEM ni bila predmet obravnave) in neobrazložene (zakaj naj bi bila npr. bolj pravična cena 170.000 DEM).

Ocene potrebne skrbnosti toženke pri sklepanju pogodbe pa ta stranka v pritožbenem postopku ni izpodbijala. Na ta del revizijskih razlogov se nanaša v uvodu navedena prepoved "preskakovanja" pravnih sredstev. Ugotovitev sodišča druge stopnje, da je imelo sodišče prve stopnje dovolj podlage za ugotovitev, da sta se stranki dogovorili za ceno, ki je navedena v potrdilu, ter da toženka ni bila v zmoti oziroma da ni šlo za nesporazum, ni obremenjena z nobeno kršitvijo ZPP. Ker ima sodba prve stopnje razloge o vseh odločilnih dejstvih, ki zadevajo soglasje volj o ceni nepremičnine, sodišče druge stopnje očitane kršitve ZPP ni moglo zagrešiti, prav tako pa tudi v tem delu ni zmotno uporabilo materialnega prava.

Če pa je tako, je odločitev v tem sporu procesnopravno in materialnopravno pravilna. Ker je bila torej predpogodba dne 17.2.1995 veljavno sklenjena, mora toženka skleniti glavno pogodbo z vsebino, ki je razvidna iz izreka prvostopenjske sodbe.

Revizija je tako neutemeljena in jo je revizijsko sodišče na podlagi 378. člena ZPP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.