Sodba II Ips 224/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-06

povrnitev škode - objektivna odgovornost - obrnjeno dokazno breme - odgovornost lovske organizacije - škoda, povzročena po divjadi - trčenje vozila z divjadjo

Ker četrti odstavek 71. člena ZVGLD glede odškodninske odgovornosti lovske organizacije za škodo, ki jo povzroči divjad pri naletu na vozilo na cesti, napotuje na splošna pravila o odškodninski odgovornosti, je treba uporabiti prvi odstavek 154. člena ZOR, saj divjadi v takih okoliščinah škodnega dogodka ni mogoče šteti za nevarno stvar. Krivda lovske organizacije je v opustitvi ravnanja, ki ji ga nalaga 5. člen ZVGLD za zagotavljanje varstva in gojitve divjadi. V četrti alineji tretjega odstavka tega člena so med naloge lovske organizacije uvrščeni tudi ukrepi za preprečevanje in povračilo škode po divjadi, med te ukrepe pa spada tudi pobuda za postavitev prometnega znaka "divjad na cesti", s čimer se lahko zmanjša nevarnost povzročitve škode na cesti, ki pelje skozi lovišče. Navedeni opozorilni prometni znak označuje približevanje posebno nevarnemu mestu, kjer divjad pogosto prehaja cesto.

Revizija se zavrne. Tožnik sam trpi stroške svojega revizijskega odgovora.

Tožnik je dne 5.8.1991 pri vožnji z avtomobilom na cesti med Arclinom in Šmarjeto pri hiši ... trčil v srnjaka, ki je nenadoma z leve strani izza visoke žive meje skočil na cesto. Pri trčenju je na tožnikovem avtomobilu prišlo do škode v višini 36.446,60 SIT. Tožnik zahteva plačilo navedenega zneska od tožene stranke, ker ta kljub očitnemu prehajanju srnjadi preko tega dela ceste ni poskrbela za postavitev ustreznega prometnega znaka. Sodišče prve stopnje je v drugem sojenju zavrnilo tožbeni zahtevek. V razlogih sodbe je povzelo izpovedi prič o pogostosti prehodov srnjadi preko tega dela ceste in o siceršnji prisotnosti srnjadi v bližini mesta trčenja, povzelo je tudi izvedenčeve ugotovitve, nato pa zaključilo, da ugotovljene okoliščine ne pomenijo takih ponavljajočih se škodnih dogodkov zaradi naleta srnjadi, ki bi toženo stranko zavezovali, da zahteva postavitev prometnega znaka.

Sodišče druge stopnje je ugodilo tožnikovi pritožbi in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je ugotovilo, da je tožena stranka tožniku odgovorna za škodo, ki je nastala v obravnavanem škodnem dogodku. Odločilo je še, da bo o višini škode in pravdnih stroških odločeno s končno sodbo. V razlogih je potrdilo dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, pri tem pa je poudarilo, da sodišče ni ugotovilo le prehajanja divjadi preko ceste, ampak celo več trkov med vozili in divjadjo. Tudi samo je povzelo bistvo izpovedi prič V. S., V. L., K. S. in K. Ž. ter dejstvo, da je celo izvedenec ob ogledu srečal srno z mladičem. Izvedenec je tudi potrdil prisotnost divjadi, saj so tam zanjo zanimive poljščine. Prehodi srnjadi preko ceste so bili več kot očitni, saj so jih zaznali bližnji sosedje in slučajno mimo vozeči vozniki. Zato bi morala tožena stranka, ki je strokovnjak na svojem področju in ki gospodari z lovskim območjem, kjer je prišlo do škodnega dogodka in kjer so idealni pogoji za srnjad, še toliko prej opozoriti pristojni organ na nevarnost in predlagati postavitev prometnega znaka. Tožnik glede na podatke Postaje milice Celje in ugotovitve o poteku dogodka trčenja ni mogel preprečiti.

Tožena stranka v pravočasni reviziji proti sodbi sodišča druge stopnje uveljavlja revizijska razloga bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe z zavrnitvijo tožnikove pritožbe, podrejeno pa razveljavitev izpodbijane sodbe in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodišče druge stopnje je potrdilo, da gre za krivdno odškodninsko odgovornost, vendar je v nasprotju s sodiščem prve stopnje zaključilo, da je taka odgovornost tožene stranke podana in pri tem uporabilo izpovedi prič in izvedenca. Tožena stranka meni, da je zaključek sodišča druge stopnje o več kot očitnih prehodih srnjadi preko ceste v nasprotju z izvedenčevo ugotovitvijo, da tu ni (stalnega) prehoda divjadi. Nobena od prič ni mogla s prepričljivostjo trditi, da so prehodi divjadi čez cesto pogosti. Priče so govorile o celotnem odseku ceste med Škofjo Loko in Vojnikom v dolžini 3 km. Na odločitev je vplivala izpoved G., ki pa je trčil v srno na drugem mestu, in sicer na skrajnem severnem robu tega odseka. Priči L. in S. sta govorili o istem trčenju. Ni res, da bi priča S. potrdil prehode divjadi. Povedal je, da je divjad sicer opazil, vendar nikoli na cesti. Izpovedi R. niso zanesljive, saj je kot taksist stalno na cesti, zato videva srnjad tu in tam in se mu lahko posamezni dogodki prepletejo in zamešajo. Sodišče druge stopnje se ni opredelilo do celote izvedeniškega mnenja, upoštevalo je le dva ali tri iztrgane detajle. Ravnanje sodišča druge stopnje je nestrokovno in v nasprotju z izvedenčevimi ugotovitvami. Obravnavani odsek ceste je del stare in nekoč edine povezave Dunaja s Trstom. Cesta je še vedno močno frekventna, zato ni mogoče vsakega slučajnega prehoda divjadi zaznamovati s prometnim znakom, ker bi bil v takem primeru promet nemogoč. Pobuda tožene stranke za postavitev prometnega znaka bi bila gotovo zavrnjena, saj na tej cesti prevladuje interes normalnega odvijanja javnega prometa. Tako ugodne pogoje za življenje divjadi, kot so na obeh straneh ceste na kritičnem mestu, imajo v bistvu praktično vsa cestišča v Sloveniji z izjemo mest. Ker je sodišče druge stopnje delalo dokazne zaključke v nasprotju s podatki spisa, zlasti z izvedeniškim mnenjem, je revizija utemeljena.

Revizija je bila vročena tožniku, ki je nanjo odgovoril in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku; v nadaljevanju:

Glede na prehodno določbo prvega odstavka 498. člena novega Zakona o pravdnem postopku (Ul. RS št. 26/99) je revizijsko sodišče v tej pravdni zadevi uporabilo določbe ZPP/77.

V sojenju na pritožbeni stopnji ni prišlo do uveljavljanih procesnih kršitev iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77. Sodišče druge stopnje je v razlogih svoje sodbe na kratko povzelo bistvo izpovedi prič. Ta povzetek ni v nasprotju z razlogi sodišča prve stopnje in tudi ne z izpovedjo prič. V reviziji poudarjena priča G. ne samo, da ni omenjena v sodbah sodišč druge in prve stopnje, ampak tudi ni bila zaslišana v dokaznem postopku. Za revizijsko sklepanje, naj bi priči L. in S. govorili o istem trčenju voznika s srno, ni podlage v razlogih sodb obeh sodišč. Trditev, da je S. izpovedal, da ni nikoli videl srne na sami cesti, je v nasprotju z razlogi sodbe in pričino izpovedjo na obravnavi dne 5.6.1997, da tu divjad prečka tudi cesto, ker gre na drugo stran na krompirjevo njivo. Izpodbijanje verodostojnosti taksista R., ki je enkrat na istem mestu trčil v srno, drugič pa se mu je samemu trčenju uspelo izogniti, predstavlja na revizijski stopnji nedovoljeno izpodbijanje popolnosti in pravilnosti na prvi in drugi stopnji ugotovljenega dejanskega stanja (tretji odstavek 385. člena ZPP/77). V enaki smeri gredo tudi trditve, da naj bi priče govorile o 3 km dolgem odseku ceste in ne prav o mestu tožnikovega trčenja. Revizijsko sodišče ugotavlja, da le priča Ž. ni vedel za mesto tožnikovega trčenja. Sodišče prve stopnje izpovedi te priče ni upoštevalo, omemba (tudi) te priče v razlogih sodbe druge stopnje ob potrditvi takega dejanskega stanja, kot ga je ugotovilo sodišče prve stopnje, pa ni bila odločilna.

Po presoji revizijskega sodišča zaključek sodišča druge stopnje o pogostih prehodih divjadi preko ceste ni v nasprotju z izvedenčevimi ugotovitvami. Izvedenec je na podlagi sledov, ki jih je našel ob ogledu, ki ga je opravil dobri dve leti po škodnem dogodku (in ob katerem je tudi sam v bližini videl srno z mladičem) zaključil, da tam ni stalnega prehoda divjadi. Razlogi sodbe prve stopnje povzemajo predvsem podatke tega izvedenskega mnenja. Ko je sodišče prve stopnje v ponovljenem sojenju zahtevalo dopolnitev izvedenskega mnenja, ali gre morebiti za pogost prehod divjadi, se je izvedenec skliceval na svoje prvo mnenje, ki ga je dopolnil le s podatki o gospodarjenju s srnjadjo, po katerih tožena stranka z odstrelom vzdržuje enako vsakoletno spomladansko številčnost srnjadi v okviru slovenskega povprečja.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da je tudi sicer vprašanje, ali gre na spornem delu ceste za pogosto prehajanje divjadi, materialnopravne narave. Sodišče prve stopnje je v razlogih sodbe natančno povzelo izpovedi prič o njihovih zaznavah prehodov divjadi preko ceste in siceršnji prisotnosti divjadi ob tem delu ceste. Izpovedi prič je dokazno ocenilo in med drugim omenilo tri taka trčenja voznika s srnjadjo, ki so jih evidentirali tudi policisti (povzetek izpovedi priče V. S. na četrti strani sodbe prve stopnje). Ob upoštevanju teh nesreč, pa tudi izpovedi prič o siceršnjih prehodih in prisotnosti srnjadi na tem območju je zaključilo, da ne gre za pogoste prehode srnjadi čez cesto. Povedano je že bilo, da je tak zaključek materialnopravne narave. Sodišče druge stopnje je v celoti potrdilo na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje, tudi samo je poudarilo bistvo izpovedi prič in nato na podagi enakega dejanskega stanja materialnopravno ocenilo, da na tem mestu divjad pogosto prehaja čez cesto.

Obe sodišči sta navedli pravilno pravno podlago za odločanje v tem sporu. Ker četrti odstavek 71. člena Zakona o varstvu, gojitvi in lovu divjadi ter o upravljanju lovišč (Ul. SRS št. 15/76 in 29/86; v nadaljevanju: ZVGLD) glede odškodninske odgovornosti lovske organizacije za škodo, ki jo povzroči divjad pri naletu na vozilo na cesti, napotuje na splošna pravila o odškodninski odgovornosti, je treba uporabiti prvi odstavek 154. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Ul. SFRJ št. 29/78, 39/85, 57/89; v nadaljevanju: ZOR), saj divjadi v takih okoliščinah škodnega dogodka ni mogoče šteti za nevarno stvar. Krivda lovske organizacije je v opustitvi ravnanja, ki ji ga nalaga 5. člen ZVGLD za zagotavljanje varstva in gojitve divjadi. V četrti alineji tretjega odstavka tega člena so med naloge lovske organizacije uvrščeni tudi ukrepi za preprečevanje in povračilo škode po divjadi, med te ukrepe pa spada tudi pobuda za postavitev prometnega znaka "divjad na cesti", s čimer se lahko zmanjša nevarnost povzročitve škode na cesti, ki pelje skozi lovišče. Navedeni opozorilni prometni znak označuje približevanje posebno nevarnemu mestu, kjer divjad pogosto prehaja cesto (14. člen Pravilnika o prometnih znakih na cestah - Ul. SFRJ št. 48/81, 59/81, 17/85). V postopku pred sodiščema druge in prve stopnje je bilo nesporno, da tožena stranka ni dala pobude za postavitev takega prometnega znaka. Ker je sodišče druge stopnje materialnopravno pravilno zaključilo, da je na tem odseku šlo za pogosto prehajanje divjadi čez cesto, je materialnopravno pravilna tudi njegova odločitev o obstoju odškodninske odgovornosti tožene stranke za škodo, ki je zaradi naleta srnjaka nastala na tožnikovem vozilu.

Glede na pravilo o obrnjenem dokaznem bremenu iz prvega odstavka 154. člena ZOR toženi stranki, ki je bila v tem sporu tudi sicer pretežno pasivna, ni uspelo izpodbiti načela o domnevani krivdi povzročitelja škode. Povedano drugače: ob nespornem vzroku nastanka škode ji ni uspelo dokazati, da je škoda nastala brez njene krivde. Nasprotno, v tem sporu je bil znatno aktivnejši tožnik, ki je navedeno zakonsko domnevo z ustreznim procesnim ravnanjem in dokaznimi predlogi dodatno potrdil. Revizijsko zatrjevanje o domnevani zavrnitvi pobude tožene stranke za postavitev prometnega znaka, če bi tako pobudo vložila, skuša izpodbiti vzročno zvezo med ugotovljeno opustitivijo in nastalo škodo, vendar je tako stališče zmotno. V takem primeru bi tožena stranka ravnala v skladu s svojimi zakonskimi obveznostmi in bi se zato lahko razbremenila svoje odškodninske odgovornosti, nepravilno pa bi utegnilo biti ravnanje organa, pristojnega za odločanje o postavitvi prometnega znaka. Sicer pa tožena stranka pri poudarjanju odločilnosti interesa za normalno odvijanje javnega prometa prezre, da pomeni normalno odvijanje javnega prometa predvsem varno odvijanje prometa. Ob ugotovljenem pogostem prehajanju divjadi čez cesto na mestu, kjer je tožnik z vozilom trčil v srnjaka, so neupoštevne tudi revizijske trditve o tem, da so take razmere enake praktično ob vseh cestah v Sloveniji.

Ker uveljavljani revizijski razlogi niso utemeljeni in ker v postopku pred sodiščema druge in prve stopnje tudi ni prišlo do uradno upoštevnih procesnih kršitev, je revizijsko sodišče na podlagi 393. člena ZPP/77 zavrnilo neutemeljeno revizijo tožene stranke. Zavrnilni izrek zajema tudi zavrnitev njenih priglašenih revizijskih stroškov. Odločitev o tožnikovih stroških revizijskega odgovora temelji na prvem odstavku 155. člena v zvezi s prvim odstavkom 166. člena ZPP/77. Ti stroški niso bili potrebni, saj je glavni ugovor o nedovoljenosti revizije neutemeljen. Tožnik je pri tem ugovoru prezrl, da je bila tožba vložena pred uveljavitvijo novele ZPP/77 (Ul. RS št. 55/92), ki je šele 5.12.1992 zvišala mejni znesek za dovoljenost revizije iz drugega odstavka 382. člena ZPP/77 nad 80.000,00 SIT.

ZOR člen 154/1. ZVGLD člen 5, 5/3-4, 71, 71/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.