Sodba VIII Ips 68/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-11-07

delovno razmerje pri delodajalcu - plače in drugi prejemki - sodni postopek - dokazi in izvajanje dokazov - revizija - izpodbijanje dejanskega stanja

Tožena stranka ni navedla in dokazala, kakšne zneske iz naslova plače je tožnik prejel, prav tako pa ni navajala in dokazovala, kako so na izplačevanje plače vplivale zakonske omejitve pri izplačevanju plač. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče v dokaznem postopku uporabilo njemu dostopne podatke ter razsodilo o tožnikovem zahtevku ( 8.člen ZPP ). Tožena stranka tudi v reviziji ugovarja, da tožniku priznani zneski iz naslova plače in regresa niso bili pravilno izračunani, kar je izpodbijanje, v sodnem postopku ugotovljenega dejanskega stanja, ki po določilih 3. odstavka 385. člena ZPP ni dopustno. Revizijske navedbe, da sta sodbi druge in prve stopnje nezakoniti zaradi zmotne uporabe omejitvenih pravil stečajne zakonodaje iz leta 1989, niso utemeljene. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je bila podlaga teh pravil leta 1990 med upniki tožene stranke sklenjena prisilna poravnava, zato so lahko omenjena omejitvena določila vplivala le na priznanje tistih tožnikovih terjatev, ki so dospele do prisilne poravnave, ne pa tudi tistih, katere uveljavlja tožnik in ki so dospele kasneje. Za te so veljali splošni predpisi o plačah. Prav tako niso utemeljene revizijske navedbe, da v sodbi sodišča prve stopnje ni bilo obrazloženo, zakaj je bil del zahtevka zavrnjen.

Sodišče prve stopnje in sodišče druge stopnje sta obrazložili, da je bil zavrnjen tisti del tožbenega zahtevka tožnika, s katerim je zahteval ugotovitev terjatev iz naslova plač v večjem obsegu kot pa je te terjatve prijavil v stečajnem postopku.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da obstajajo terjatve tožnika zoper toženo stranko, ki se izplačajo v skladu z 2. odstavkom 160. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (ZPPSL, Uradni list RS, št. 67/93), s tem da je prisodilo posamezne zneske terjatev z zamudnimi obrestmi, ter datume dospelosti tako določenih glavnih in stranskih terjatev. Te terjatve so dospele v plačilo v obdobju od 18.7.1991 do 28.2.1994. Na podlagi 1. odstavka 160. člena ZPPSL je sodišče tožniku priznalo še dve glavni terjatvi z zamudnimi obrestmi, prvo z dospelostjo 27.7.1991 ter drugo z dospelostjo 31.7.1993. Kar je zahteval tožnik več, je sodišče zavrnilo, toženi stranki pa je naložilo, da mora tožniku povrniti odmerjene pravdne stroške z zamudnimi obrestmi. Ugotovilo je, da tožnik ni prejel plače od septembra 1993 do januarja 1994, vse do uvedbe stečajnega postopka nad toženo stranko dne 27.1.1994. Ugotovilo je terjatve iz naslova plač na temelju predloženih dokazil, izračunov tožnika, izpovedi prič ter s primerjavo s splošno znanimi podatki, to je, izračunom izhodiščnih plač za obdobje 1993-1995. Del teh terjatev je sodišče priznalo le delno, to je do višine, kot so bile prijavljene v stečajnem postopku. Del regresa je tožniku priznalo ob upoštevanju povprečne plače kot osnove ter ugotovljenega dohodninskega odbitka. Ugotovilo je, da so bile plače oziroma razlike v plači tožnika izračunane pri toženi stranki zaradi uveljavljanja plač v stečajnem postopku. Izračun je bil predložen na listini, kakršne so bile predpisane za namene lastninskega preoblikovanja. Tožena stranka je temu izračunu nasprotovala, vendar svojega nasprotovanja ni konkretneje pojasnila. Z uvedbo stečajnega postopka so se terjatve zaposlenih na temelju ZPPSL oblikovale na novo. Na podlagi prej veljavne stečajne zakonodaje je bila leta 1990 sklenjena prisilna poravnava, a je ni mogoče raztegniti na takrat neuveljavljene terjatve tožnika, ki so nastale kasneje.

Pritožbo tožene stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Zavrnilo je očitek, da je izpodbijana sodba nerazumljiva. Obrazložilo je, zakaj je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je nekatere terjatve tožnika opredelilo kot prednostne. Ugotovilo je, da niso utemeljene pritožbene navedbe, da je bilo tožniku prisojeno več, kot je zahteval, in da tožnik v postopku ni bil pravilno zastopan. Kot neutemeljene je ocenilo pritožbene navedbe, da je bil tožnik do poteka roka za poravnavo terjatev iz prisilne poravnave v letu 1993 upravičen le do zajamčene plače, saj so se učinki prisilne poravnave lahko nanašali le na dolgove tožene stranke, ki so nastali do sodne poravnave. Kasnejše terjatve tožnika je bilo treba opreti na veljavne predpise, terjatve nastale po uvedbi stečajnega postopka pa tudi na stečajne predpise iz leta 1993 uveljavljene v letu 1994, kar je sodišče prve stopnje upoštevalo. Izračun plače, ki ga uveljavlja tožnik, se opira na kolektivne pogodbe, temu izračunu pa je tožena stranka le načelno ugovarjala, ne da bi kljub pozivu sodišča konkretno obrazložila in dokumentirala svoje ugovore. Sodišče je ugotovilo, da so pritožbene navedbe glede regresa tožnika za letni dopust za leto 1993 očitno neskladne in neutemeljene in da je neizplačani znesek regresa sodišče prve stopnje v izpodbijani sodbi pravilno ugotovilo.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila pravočasno revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka po določilih 1. točke prvega odstavka 385. člena v zvezi s 13. točko drugega odstavka 354. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90, v nadaljevanju: ZPP) ter zmotne uporabe materialnega prava s predlogom, da sodišče spremeni sodbo sodišč prve in druge stopnje ali da sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revident navaja, da sta sodišči nekritično sprejeli navedbe tožnika glede njegovih prikrajšanj pri plači. Njegovega izračuna ni bilo mogoče preizkusiti. Ker utemeljenosti zahtevka ni mogoče preizkusiti, je s tem storjena kršitev 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP. Upoštevana ni bila prisilna poravnava iz leta 1990. Sodišči nista upoštevali predpisov o načinu obračunavanja in izplačevanja plač. Revident poudarja, da je dokazno breme na strani tožnika in bi tožnik moral predlagati dokaze, na katere opira svoj zahtevek. Sodbi ne obrazlagata, zakaj je bil del zahtevka tožnika zavrnjen. Tožnik je za podlago svojega izračuna vzel izračun izdelan za potrebe lastninskega preoblikovanja podjetij. S tem naj bi potrdil, da kot osnovo za izračun ni vzel veljavnih predpisov o plačah in omejitev, ki so jih postavljale. Sodišče je kršilo tudi določila 160. člena ZPPSL, ko je odločilo, da se ugotovljene terjatve izplačajo na temelju določil 2. odstavka 160. člena ZPPSL, saj delovno sodišče ni pristojno odločati o načinu poplačila terjatev. Revidentka navaja, da je bil nad toženo stranko 11.9.1990 začet postopek prisilne poravnave. Bila je potrjena, rok za plačilo terjatev je bil 11.9.1993, za plače delavcev pa so veljale omejitve, ki jih je določal zakon o zajamčenem osebnem dohodku, kot so to določali stečajni predpisi iz leta 1989. Takšne plače so delavcem pripadale do 11.9.1993. Določila 140. člena ZPPSL iz leta 1989 ter določila 160. člena ZPPSL iz leta 1993, ki je veljal v času sojenja, omenjajo osebni dohodek kot kategorijo, ki se uvršča med stroške stečajnega postopka, le do višine zajamčene plače, sodišči pa sta priznali tožniku s tega vidika širše pravice. Revidentka še navaja, da je bil tožniku regres za letni dopust za leto 1993 pravilno obračunan in izplačan, zato bi bilo treba ta del zahtevka tožnika zavrniti.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94 - ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Te kršitve pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče ni ugotovilo. Revizijsko sodišče pazi po uradni dolžnosti tudi na pravilno uporabo materialnega prava (386. člen ZPP).

Niso utemeljene revizijske navedbe, da sodbe sodišča druge stopnje ni mogoče preizkusiti in da so s tem kršena določila 13. točke 2.

odstavka 354. člena ZPP. Pritožbeno sodišče je utemeljeno potrdilo sodbo sodišča prve stopnje ter zavrnilo pritožbene navedbe, da dejansko stanje ni bilo popolno ugotovljeno, ter da izračuna pripadajočih zneskov plače tožnika ni mogoče preveriti. Ni bilo ugotovljeno, kakšne plače je v obdobju, za katerega uveljavlja zahtevek, prejel in kakšne bi ob upoštevanju veljavnih pravnih virov moral prejeti. Pritožbeno sodišče je glede zneskov, do katerih je upravičen tožnik, ustrezno obrazložilo, da je sodišče prve stopnje te zneske pravilno ugotovilo. Pojasnilo je, zakaj je štelo tožnikove navedbe kot dokazane in zakaj pri tem ni upoštevalo ugovorov tožene stranke, ki v postopku ni navajala in dokazovala, katere zneske je tožnik prejel in na katerih pravnih podlagah je prejel te zneske. Pri tem je upoštevalo, da je tudi tožena stranka v postopku, ki izpodbija navedbe in dokaze nasprotnika, dolžna navesti dejstva in predlagati izvedbo dokazov za svoje navedbe (219. člen ZPP). Tožena stranka ni navedla in dokazala, kakšne zneske iz naslova plače je tožnik prejel, prav tako pa ni navajala in dokazovala, kako so na izplačevanje plače vplivale zakonske omejitve pri izplačevanju plač. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče v dokaznem postopku uporabilo njemu dostopne podatke, ter razsodilo o tožnikovem zahtevku (8. člen ZPP). Tožena stranka tudi v reviziji ugovarja, da tožniku priznani zneski iz naslova plače in regresa niso bili pravilno izračunani, kar je izpodbijanje v sodnem postopku ugotovljenega dejanskega stanja, ki po določilih 3. odstavka 385. člena ZPP ni dopustno. Revizijske navedbe, da sta sodbi druge in prve stopnje nezakoniti zaradi zmotne uporabe omejitvenih pravil stečajne zakonodaje iz leta 1989, niso utemeljene. V zvezi s tem je pritožbeno sodišče ugotovilo, da je bila na podlagi teh pravil leta 1990 med upniki tožene stranke sklenjena prisilna poravnava, zato so lahko omenjena omejitvena določila vplivala le na priznanje tistih tožnikovih terjatev, ki so dospele do prisilne poravnave, ne pa tudi tistih, katere uveljavlja tožnik, in ki so dospele kasneje. Za te so veljali splošni predpisi o plačah. Prav tako niso utemeljene revizijske navedbe, da v sodbi sodišča prve stopnje ni bilo obrazloženo, zakaj je bil del zahtevka tožnika zavrnjen. Sodišče prve stopnje in sodišče druge stopnje sta obrazložili, da je bil zavrnjen tisti del tožbenega zahtevka tožnika, s katerim je zahteval ugotovitev terjatev iz naslova plač v večjem obsegu, kot pa je te terjatve prijavil v stečajnem postopku.

Tudi v delu, v katerem tožena stranka izpodbija sodbo sodišč druge stopnje in prve stopnje zaradi prekoračitve pristojnosti za sojenje, revizija ni utemeljena. Po določilih 2. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94) so delovna sodišča pristojna, da v individualnih delovnih sporih ugotavljajo obstoj terjatev iz delovnega razmerja, kar ne vključuje tudi dolžnosti ugotavljanja značaja posamezne terjatve z vidika predpisov o stečaju. Ugotovitev narave terjatve kot prednostne ali kot navadne po predpisih o stečaju, prisilni poravnavi in likvidaciji, ni odločanje o načinu poplačila terjatev za kar so po določilih 101. člena Zakona o sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94, 45/95) pristojna okrožna sodišča, torej sodišča splošne pristojnosti. Sodišče prve stopnje s tem, ko je pri ugotavljanju višine tožnikovih terjatev odločalo tudi o tem, katere terjatve štejejo po določilih 1. odstavka 160. člena ZPPSL kot prednostne in katere ne, ni poseglo v pristojnost sodišč splošne pristojnosti.

Določbe ZPP je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) kot predpise Republike Slovenije.

ZPP (1977) člen 8, 219. ZPPSL člen 160, 160/1. ZDSS člen 2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.