Sodba II Ips 563/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-05-10

ara - vrnitev are - neupravičena pridobitev - kondikcija

O ari, o njeni usodi, o njenem poračunanju in podobno je mogoče govoriti le v zvezi s pogodbo, v potrditev katere je bila dana. Ker se je dogovor pravdnih strank o poračunu are nanašal le na primer, da bo sklenjena kupoprodajna pogodba z B. tudi realizirana in se za primer, da bo kupec odstopil od pogodbe, nista ničesar dogovorili, pripada sporna ara obema prodajalcema. Toženec, ki zadržuje v razmerju do tožnice njej pripadajoči polovični del are brez podlage (ki je odpadla, čim do poračuna kupnine z aro ni moglo priti, ko je kupec odstopil od pogodbe). Tožničin zahtevek, da ji mora toženec izročiti polovico prejete are, ima tako podlago v 210. členu Zakona o obligacijskih razmerjih.

Z izpodbijano sodbo je sodišče druge stopnje zavrnilo toženčevo pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bilo odločeno, da mora toženec plačati tožnici tolarsko protivrednost 50.000,00 DEM po srednjem tečaju Banke Slovenije na dan plačila, skupaj z obrestmi od 30.11.1993 dalje v višini, kot jih Ljubljanska banka priznava za devizne vloge na vpogled. Tako sta sodišči nižjih stopenj odločili, ker sta ugotovili, da toženec brez podlage zadržuje tožnici pripadajočo polovično aro, ki sta jo pravdni stranki pridobili po sklenitvi kupoprodajne pogodbe od kupca, ki pa je pozneje odstopil od pogodbe.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje je toženec vložil revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka pred sodiščem druge stopnje in predlagal, da naj se sodba sodišča druge stopnje razveljavi. Po revizijskih izvajanjih je v odločilnih dejstvih bistveno nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih izpodbijane sodbe o listinah in navedbah strank in med samimi listinami. Toženec je tako na obravnavi 12.3.1998 navedel, da sta bila s tožnico dogovorjena, da se bo spornih 50.000,00 DEM, ki sicer pripadajo tožnici, poračunalo pri kupnini, ko bo hiša prodana. Predlagana priča M. C. pa bi povedala, da je dogovor glede are sklenjen tudi za primer katerekoli prodaje hiše.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožnici, ki nanjo ni odgovorila (tretji odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1977, naprej ZPP, katerega določbe so bile uporabljene v tem postopku na podlagi 498. člena sedaj veljavnega Zakona o pravdnem postopku - Uradni list RS št. 26/99).

V postopkih na nižjih stopnjah je bilo ugotovljeno, da sta pravdni stranki (bivša zakonca) kot solastnici vsaka do 1/2 vrstne hiše v A. prodali 21.8.1993 to nepremičnino kupcu R. B. za 350.000,00 DEM, da je kupec plačal 100.000,00 DEM are, da je kupec pozneje od pogodbe odstopil in da je celotno aro 100.000,00 DEM zadržal toženec, da sta se pravdni stranki dogovorili, kako bosta aro poračunali ob prejemu celotne kupnine in da se nista dogovorili o usodi are v primeru, če do realizacije kupne pogodbe z navedenim kupcem ne bi prišlo. Ker je kupec odstopil od pogodbe in je pozneje tudi umrl, in zaradi tega do realizacije kupoprodajne pogodbe ne bo prišlo, toženec po presoji sodišč nižjih stopenj brez podlage zadržuje tožnici pripadajoči polovični del are, zaradi česar tožnica utemeljeno iztožuje od toženca izročitev polovične are in sta njenemu zahtevku ugodili.

Sodišče druge stopnje je v razlogih svoje odločitve pojasnilo, da dejansko stanje ni bilo nepopolno ugotovljeno zaradi opustitve zaslišanja priče M. C. o okoliščinah v zvezi s plačilom are, ker sta pravdni stranki sami izpovedali, da se nista dogovarjali o tem, kaj se bo zgodilo z aro, če pride do odstopa od pogodbe.

Po presoji revizijskega sodišča razlogi sodbe sodišče druge stopnje niso pomanjkljivi in ne vsebujejo o odločilnih dejstvih nasprotij med tem, kar se navaja v razlogih sodbe "o listinah o navedbah strank in med samimi listinami". Toženec z zadevnimi revizijskimi izvajanji dejansko izpodbija na drugi stopnji potrjeno dokazno oceno sodišča prve stopnje, po kateri se pravdni stranki nista kaj posebnega dogovorili, kaj bo z aro, če pride do razdrtja pogodbe ter da je bil pismen dogovor o upoštevanju are pri kupnini vezan le na kupoprodajno pogodbo z R.B. (ne pa na katerokoli kupoprodajno pogodbo). Sprejeta dokazna ocena je obrazložena, nanjo nanašajoči se razlogi, ki so medsebojno skladni, pa vsebujejo oceno vseh izvedenih dokazov. Kadar pa je dokazna ocena sprejeta ob spoštovanju pravil postopka in kot je bilo to v tem primeru, pa ta ne more biti predmet revizijskega preizkusa (tretji odstavek 385. člena ZPP). Revizijsko sodišče tako ugotavlja, da sodišče druge stopnje ni zagrešilo v reviziji očitane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, niti ne uradoma upoštevne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP.

Po uradni dolžnosti je revizijsko sodišče preizkusilo tudi materialnopravno pravilnost izpodbijane sodbe (386. člen ZPP). Ker sta bili obe pravdni stranki lastnici in prodajalki nepremičnine, na kateri sta imeli enaka solastninska deleža, jima gredo tudi enake pravice in obveznosti iz kupoprodajnega razmerja s kupcem (B.), ker med njima po ugotovitvah sodišč nižjih stopenj ni bilo kaj drugega dogovorjeno. Ni sporno, da je kupec plačal 100.000 DEM are, da po kupčevem odstopu od pogodbe pripada ara prodajalcu in da je celoten znesek are zadržal toženec. Ara je znamenje o sklenitvi določene pogodbe, njena veljavnost je odvisna od veljavnosti konkretne pogodbe in je sestavina te konkretne pogodbe. O ari, o njeni usodi, o njenem poračunanju in podobno je tako mogoče govoriti le v zvezi s pogodbo, v potrditev katere je bila dana. Ker se je dogovor pravdnih strank o poračunu are nanašal le na primer, da bo sklenjena kupoprodajna pogodba z B. tudi realizirana in se za primer, da bo kupec odstopil od pogodbe, nista ničesar dogovorili, pripada sporna ara obema prodajalcema. Toženec, ki zadržuje celotno aro, torej tudi tožnici pripadajoči polovični del (50.000 DEM), zadržuje v razmerju do tožnice njej pripadajoči polovični del are brez podlage (ki je odpadla, čim do poračuna kupnine z aro ni moglo priti, ko je kupec odstopil od pogodbe). Tožničin zahtevek, da ji mora toženec izročiti polovico prejete are, ima tako podlago v 210. členu Zakona o obligacijskih razmerjih. Odločitev sodišč nižjih stopenj, ki sta tožničinemu tožbenemu zahtevku ugodili, je tako materialnopravno pravilna. Revizijsko sodišče je v skladu s spredaj navedenimi razlogi moralo zavrniti toženčevo revizijo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.