Sklep VIII Ips 56/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-11-07

delovno razmerje v državnih organih - plače in drugi prejemki - solidarnost dolžnikov - izredna pravna sredstva - zahteva za varstvo zakonitosti

Ker po določbi prvega odstavka 414. člena ZOR vsak dolžnik solidarne obveznosti odgovarja upniku za celotno obveznost in lahko upnik zahteva njeno izpolnitev od kogar hoče, vse dotlej, dokler ni popolnoma izpolnjena, so tudi tožniki imeli možnost ali za zamudne obresti vložiti tožbo proti svojemu delodajalcu ali pa proti solidarno odgovornemu ustanovitelju javnega zavoda.

Zahtevi za varstvo zakonitosti se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevke tožnikov, da jim je tožena stranka dolžna plačati zahtevane zneske iz naslova zamudnih obresti za premalo izplačane plače v odbobju od junija 1992 do januarja 1993 skupaj z zamudnimi obrestmi in stroški postopka. Ugotovilo je, da tožena stranka v sporu pasivno ni legitimirana in da bi tožniki morali zahtevek nasloviti proti svojemu delodajalcu.

Drugostopenjsko sodišče je pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je Državno tožilstvo Republike Slovenije (v nadaljevanju: Državno tožilstvo) vložilo pravočasno zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Navajalo je, da je sodišče v izpodbijani sodbi, enako pa tudi sodišče prve stopnje, zmotno uporabilo določila prvega odstavka 277. člena zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78, 39/85, 57/89, v nadaljevanju: ZOR) in 1089. člena ZOR v zvezi s prvim odstavkom 62. člena in prvim odstavkom 67. člena zakona o zavodih. Zakonske določbe in sporazum med toženo stranko in sindikati tožnikov dajo namreč podlago za zaključek, da je tožena stranka pasivno legitimirana v tem sporu. Predlagalo je, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije (v nadaljevanju: Vrhovno sodišče) zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in razveljavi sodbo in sklep Višjega delovnega in socialnega sodišča, prav tako pa tudi sodbo in sklep Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Zahteva za varstvo zakonitosti je bila v skladu z določbo drugega odstavka 408. člena v zvezi s 390. členom zakona o pravdnem postopku (ZPP/77 - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94 - v nadaljevanju:ZPP) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila.

Zahteva za varstvo zakonitosti je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč. Pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti se sodišče omeji samo na preizkus kršitev, ki jih uveljavlja državni tožilec v svoji zahtevi (prvi odstavek 408. člena ZPP).

Vrhovno sodišče ugotavlja, da so tožniki v tožbi, ki je bila vložena 9.1.1996, navajali, da jim tožena stranka dolguje še zamudne obresti za nepravočasno izplačane dele plač v obdobju od junija 1992 do januarja 1993. Ker so bili tožniki v tem obdobju delavci socialno - varstvenega zavoda C. D. B., je sporno vprašanje, ali so tožniki imeli možnost zahtevati dolgovane zneske neposredno od ustanovitelja zavoda, ali bi morali tožbo vložiti zoper svojega delodajalca.

Iz listinskih dokazov izhaja, da je bil C. D. B., ustanovljen kot delovna organizacija s polno odgovornostjo (p.o.) 5. julija 1979. Na podlagi določbe prvega odstavka 62. člena zakona o zavodih (ZZ -

Uradni list RS, št. 12/91) so obstoječe delovne organizacije, ki so opravljale dejavnosti vzgoje, izobraževanja, znanosti, kulture, športa, zdravstva, otroškega varstva in socialnega varstva in RTV Slovenije, nadaljevale delo od 1. aprila 1991 kot zavodi pod pogoji, pod katerimi so vpisani v sodni register. Pri tem je prvi odstavek 67. člena ZZ določal, da ima pravice in dolžnosti ustanovitelja delovne organizacije iz prvega odstavka 62. člena ZZ, ki jo je ustanovila družbenopolitična organizacija ali samoupravna interesna skupnost, ustrezna družbenopolitična skupnost. Po določbi 131. člena zakona o socialnem varstvu (ZSV - Uradni list RS, št. 54/92) so se ne glede na določbe zakona o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (Uradni list RS, št. 12/91-I) za socialno varstvene zavode za usposabljanje otrok in mladoletnikov z zmerno, težjo in težko motnjo v duševnem razvoju, v delu, ki se nanaša na opravljanje socialno varstvene dejavnosti, uporabljale določbe tega zakona o ustanovitvi zavodov in drugih statusnih zadevah, podeljevanju koncesij, financiranju in nadzoru. Po določbah 42. člena ZSV, je obsegala javna služba na področju socialnega varstva socialno preventivo, prvo socialno pomoč, osebno pomoč, pomoč družini za dom in na domu, institucionalno varstvo in vodenje in varstvo ter zaposlitev pod posebnimi pogoji. Javno službo so opravljali javni socialno varstveni zavodi. Ti so lahko (določba 51. člena ZSV)

opravljali tudi gospodarsko dejavnost, če je bila ta namenjena višji kvaliteti življenja in varstva oskrbovancev.

Na podlagi citiranih določb je Vlada Republike Slovenije 27. maja 1993 sprejela sklep o preoblikovanju C.D.B. v javno socialno varstveni zavod, iz katerega izhaja, kar je sicer določeno že v zakonu, da je ustanovitelj javnega zavoda Republika Slovenija. Ta pa po določbi 15. člena sklepa (skladno z določbo drugega odstavka 49. člena ZZ) odgovarja za obveznosti zavoda, ki so povezane z izvajanjem javne službe, do višine vrednosti premoženja, s katerim zavod upravlja. Taka določba pomeni sicer omejeno, vendar solidarno odgovornost (odgovarja samo za tisti del, ki je povezan z izvajanjem javne službe) tudi za izplačila plač delavcev javnega zavoda, ki izvajajo javno službo, saj ti v trenutku, ko plače niso izplačane, postanejo upniki zavoda, njihove plače pa predstavljajo del stroškov zavoda v zvezi z opravljanjem javne službe.

Iz določbe drugega odstavka 49. člena ZZ izhaja, da je ustanovitelj odgovoren za obveznosti zavoda povezane z izvajanjem javne službe, če z zakonom ali aktom o ustanovitvi ni določeno kaj drugega. Niti zakon niti akt o ustanovitvi, vsaj glede na dokaze v spisu, odgovornosti tožene stranke v spornem obdobju nista urejala drugače, kar pomeni, da je bila določena solidarna odgovornost zavoda in njegovega ustanovitelja. Ker po določbi prvega odstavka 414. člena ZOR vsak dolžnik solidarne obveznosti odgovarja upniku za celotno obveznost in lahko upnik zahteva njeno izpolnitev od kogar hoče, vse dotlej, dokler ni popolnoma izpolnjena, so tudi tožniki imeli možnost ali za zamudne obresti vložiti tožbo proti svojemu delodajalcu ali pa proti solidarno odgovornemu ustanovitelju javnega zavoda.

Glede na povedano je bilo navajanje drugih določb ZOR ali sporazumov oziroma obvez, ki jih je sicer sklepala tožena stranka v zvezi z izplačili plač, tako v sodbi sodišča druge stopnje kot tudi v zahtevi za varstvo zakonitosti, za odločitev, v tej fazi postopka, nepomembno. Zato jih sodišče ob obravnavanju zahteve za varstvo zakonitosti ni uporabilo.

Ob upoštevanju povedanega je Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodilo in odločilo v skladu z določbami 408. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 395. člena ZPP, saj bo treba v novem postopku najprej ugotoviti, ali so (vsi) tožniki uveljavljali take zahtevke, ki so v zvezi z izvajanjem javne službe, nato pa še utemeljenost in višino zahtevkov.

Določbe ZPP in ZOR je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije na podlagi prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZZ člen 49, 49/2.ZOR člen 414, 414/1. ZPP (1977) člen 395, 395/2, 408, 408/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.