Sodba VIII Ips 133/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-11-09

delovno razmerje pri delodajalcu - prenehanje potreb po delavcih zaradi nujnih operativnih razlogov - presežni delavci - program razreševanja presežnih delavcev - kriteriji za določitev trajno presežnih delavcev

Odločitev delavskega sveta o prenehanju delovnega razmerja tožniku je upoštevati kot konkretni, individualni pravni akt, s katerim je bilo meritorno odločeno o njegovih pravicah in obveznostih. Pismenemu odpravku sklepa, ki ga je izdal direktor podjetja, je zato glede na ugotovljeno naravo odločitve delavskega sveta pripisati le procesne učinke.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da se razveljavita odločba direktorja tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja tožnika zaradi trajnega prenehanja potreb po njegovem delu KV monterja I. ter sklep delavskega sveta z dne 13.12.1991 o zavrnitvi tožnikovega ugovora. Sodišče je ugotovilo, da je bil tožnik spoznan za trajno presežnega delavca v postopku izvedenem skladno z določili Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93 - ZDR in splošno kolektivno pogodbo za gospodarstvo (Uradni list RS, št. 31/90 - SKPG), zato mu je zakonito prenehalo delovno razmerje z iztekom šestmesečnega odpovednega roka.

Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, ker je v celoti soglašalo z njegovimi dejanskimi ugotovitvami in pravno presojo.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožeča stranka vložila pravočasno revizijo, s katero uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava iz 3. točke 1. odstavka 385. člena ZPP. V obrazložitvi revizije navaja, da sodišče druge stopnje ni navedlo razlogov za zavrnitev pritožbenih navedb glede nezakonitosti izpodbijanega sklepa tožene stranke, ki ga je izdal nepristojni organ. To pa pomeni kršitev 4. odstavka 338. člena ZPP, s tem pa zmotno uporabo materialnega prava iz 356. člena ZPP ter 9. odstavka 35. in 36. člena (verjetno Zakona o delovnih razmerjih?). Sodišče druge stopnje je zmotno uporabilo tudi določbo zadnjega odstavka 35. člena ZDR, saj je v tožnikovem primeru namesto organa upravljanja odločil poslovodni organ. Obe sodišči nista upoštevali zatrjevanj tožnika, da je bilo zaradi njegovega nepravočasnega vabljenja na sejo delavskega sveta kršeno določilo 103. člena ZDR v zvezi s 1.

odstavkom 286. člena ZPP. Zato predlaga, da revizijsko sodišče sodbi sodišča druge in prve stopnje razveljavi ter zadevo vrne prvostopnemu sodišču v novo sojenje.

Revizija je bila na podlagi določila 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 - 27/90 - ZPP/77, v zvezi s 1. odstavkom 498. člena ZPP - Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizijsko sodišče je izpodbijano sodbo preizkusilo po uradni dolžnosti glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP/77, vendar take kršitve ni ugotovilo. Druge bistvene kršitve določb pravdnega postopka obravnava revizijsko sodišče le, če so izrečno uveljavljene. Tožeča stranka revizijskih razlogov iz 1. oziroma 2. točke 1. odstavka 385. člena ZPP/77 formalno ni uveljavljala, vsebinsko pa jih je obrazlagala kot zmotno uporabo materialnega prava. Po določbi 356. člena ZPP/77 gre za napačno uporabo materialnega prava v primeru, če sodišče ni uporabilo določb materialnega prava, ki bi jih moralo uporabiti, ali če jih ni uporabilo pravilno. Kršitev določb pravdnega postopka pa predstavljajo ravnanja sodišča, ki so v nasprotju s predpisi postopka. Ker revizijski očitki o kršitvah določb iz 4. odstavka 338. člena ZPP/77 in 1. odstavka 286. člena ZPP/77 ne sodijo med uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, jih revizijsko sodišče kot procesno nedopustne ni obravnavalo.

Revizijska graja zmotne uporabe materialnega prava ni utemeljena. Revizijsko sodišče pri materialnopravnem preizkusu izpodbijane sodbe v mejah revizijskih razlogov in po uradni dolžnosti (386. člen ZPP/77) upošteva dejansko stanje, ki je ugotovljeno v izpodbijani sodbi in ki je obvezna podlaga te revizijske presoje (3. odstavek 385. člena). Na dejansko stanje, ugotovljeno na drugi stopnji, ki je skladno dejanskemu stanju ugotovljenemu na prvi stopnji, je revizijsko sodišče vezano. Ker sta sodišči druge in prve stopnje pri reševanju spora izhajali iz pravilnih materialnopravnih izhodišč, sta pravilno ugotovili vse odločilne okoliščine spora. Odločilnega pomena za pravno presojo spornega razmerja sta bili ugotovitvi, da je tožena stranka skladno določilu 35. člena ZDR sprejela program razreševanja presežnih delavcev, s katerim je določila ukrepe za preprečitev oziroma kar najmanjšo omejitev prenehanja delovnega razmerja delavcev, sprejela seznam trajno nepotrebnih delavcev in pri njihovi določitvi pravilno uporabila določbo 12. člena SKPG. Po 3. odstavku navedenega določila je temeljno merilo za ohranitev zaposlitve delovna uspešnost, zato imajo prednost pri ohranitvi zaposlitve tisti delavci, ki dosegajo večjo delovno uspešnost. Ob dejanski ugotovitvi obeh nižjih sodišč, da je bil tožnik od 23 delavcev - v postopku ocenjenih glede delovne uspešnosti po naprej izdelanih merilih in kriterijih - med najslabše ocenjenimi delavci, saj je dosegel le 32,5 točka, od njega je bil slabši le še K. Č., - je pravilna njuna materialnopravna presoja, da je bil zakonito spoznan za trajno presežnega delavca. Zato je bil njegov tožbeni zahtevek na razveljavitev sklepov tožene stranke o prenehanju delovnega razmerja na podlagi 36.e člena ZDR utemeljeno zavrnjen.

Očitek revizije glede zmotne uporabe določila iz 11. odstavka 35. člena ZDR ni utemeljen. V njem je vsebovana pristojnost organov za sprejem odločitve o prenehanju delovnega razmerja in pravicah iz programa razreševanja presežkov delavcev. Delavski svet tožene stranke je na 21. redni seji dne 5.11.1991 obravnaval in skladno določilu iz 1. odstavka 35. člena ZDR sprejel program razreševanja presežnih delavcev (4. točka dnevnega reda), hkrati z njim pa tudi seznam trajno nepotrebnih delavcev. Konstitutivni sestavni del sprejetega programa je bila torej odločitev o prenehanju delovnega razmerja delavcem, ki so bili v postopku izbire po kriterijih iz 36.b člena ZDR in 12. člena SKPG določeni kot trajno nepotrebni. Zato je odločitev delavskega sveta o prenehanju delovnega razmerja tožniku upoštevati kot konkretni, individualni pravni akt, s katerim je bilo meritorno odločeno o njegovih pravicah in obveznostih (z neposrednim pravnim učinkom). Zato je pismenemu odpravku sklepa, ki ga je izdal direktor podjetja, glede na ugotovljeno naravo odločitve delavskega sveta pripisati le procesne učinke. Vročitev spornega sklepa ima namreč za posledico le začetek teka procesnih rokov za vložitev pravnih sredstev, paricijskih rokov, pravno pomembna je za nastanek pravnomočnosti in izvršljivosti. Ker ima tako učinke le na procesnem področju, materialnopravni učinki pa so zaobseženi z odločitvijo delavskega sveta, uveljavljeni revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ni podan.

Prav tako v predhodnem postopku ni bila storjena, kot sta pravilno presodili obe nižji sodišči, absolutna bistvena kršitev določb iz 2. odstavka 81. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89, 42/90 - ZTPDR) oziroma 103. člena ZDR. Po določbi 2. odstavka 81. člena ZTPDR ima delavec pravico biti navzoč na seji, na kateri se obravnava njegova zahteva oziroma ugovor in se izjaviti o dejstvih, ki so pomembna za odločanje. Kršitev te pravice je relativnega značaja, saj je pravno upoštevna le v primeru, če je vplivala ali bi lahko vplivala na zakonitost in pravilnost odločitve. Tožnik je imel v skladu s prej navedenim 2. odstavkom 81. člena ZTPDR pravico biti navzoč na seji delavskega sveta, čeprav o njej ni bil pravočasno obveščen. Če bi se vabilu odzval, bi na seji lahko dosegel ev. njeno preložitev. Na samo odločitev pa njegova nenavzočnost ni imela vpliva, saj je bilo dejansko stanje na podlagi listinskih dokazov popolno in pravilno ugotovljeno; zato toženčevo zaslišanje kot subsidiaren dokaz ni bilo potrebno izvesti.

Ker uveljavljani revizijski razlog ni podan, prav tako ne razlogi, na katere pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti (386. člen ZPP/77), je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo tožeče stranke kot neutemeljeno (393. člen ZPP/77).

Določbe ZPP/77 na katerih temelji sodba revizijskega sodišča, se uporabljajo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDR (1990) člen 35, 36e. ZPP (1977) člen 393.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.