Sklep VIII Ips 189/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-08

odpravnina - delovno razmerje pri delodajalcih - trajno presežni delavci - plače in drugi prejemki - zaposlitev delavca v drugi organizaciji, kjer postane njegovo delo trajno nepotrebno

Če je bila delavcu, katerega delo je postalo trajno nepotrebno, zagotovljena ustrezna zaposlitev v drugi organizaciji, se mu v primeru, da tudi v drugi organizaciji postane njegovo delo trajno nepotrebno, za izračun odpravnine ne seštevata časa zaposlitve pri obeh delodajalcih, saj je bila odpravnina pri prejšnjem delodajalcu, z zagotovitvijo ustrezne zaposlitve, že konzumirana.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišča prve in druge stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizijski stroški so nadaljnji stroški postopka.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo ugodilo zahtevku tožnika, da mu je tožena stranka dolžna izplačati odpravnino v višini 495.303,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 5.6.1995 do plačila in mu povrniti odmerjene stroške postopka.

Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo (in sklepom) pritožbi tožene stranke delno ugodilo in izpodbijano sodbo razveljavilo nad zneskom 437.032,50 SIT, v ostalem pa je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo prvostopenjskega sodišča.

Zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila pravočasno revizijo zaradi revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da v spornem primeru sploh ni šlo za prevzem delavca v drugo organizacijo (15. člen ZTPDR), ampak za realizacijo programa presežnih delavcev po določbi 35. člena ZDR. Tako je že bila izčrpana pravica do odpravnine od prejšnjega delodajalca M. d.o.o., R. Zato je bila tožena stranka dolžna tožniku izplačati, ko je postal trajno presežni delavec, le odpravnino za čas, ko je bil pri njej v delovnem razmerju. Predlagala je, da sodišče spremeni izpodbijano sodbo tako, da tožnikov zahtevek zavrne ali podredno, da jo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, ki se upoštevajo po uradni dolžnosti (386. člen ZPP), druge bistvene kršitve določb postopka, pa se lahko upoštevajo samo, če so izrecno uveljavljane. Ker revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka, na katero pazi po uradni dolžnosti, revizija pa revizijskega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka ni uveljavljala, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni preizkušalo.

Glede na določbo tretjega odstavka 385. člena ZPP, po katerem revizija ni možna zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, in je zato revizijsko sodišče vezano na dejansko stanje, ugotovljeno na nižjih sodiščih, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v zvezi z revizijskimi navedbami, ki se tičejo ugotovljenega dejanskega stanja, ni smelo preizkušati.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da sodišče v izpodbijani sodbi ni pravilno uporabilo materialnega prava, oziroma ga je uporabila vsaj preuranjeno. Iz določbe tretjega odstavka 36f člena zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Uradni list RS, št. 14/90, 5/91 in 71/93) izhaja, da je organizacija oziroma delodajalec dolžna izplačati delavcu, ki je zaposlen v organizaciji ali pri delodajalcu najmanj dve leti, odpravnino v višini najmanj polovice njegovega povprečnega osebnega dohodka v zadnjih treh mesecih, za vsako leto dela v organizaciji oziroma pri delodajalcu. Organizacija ni dolžna izplačati odpravnine delavcu, kateremu je v okviru reševanja presežkov delavcev zagotovila ustrezno zaposlitev v drugi organizaciji ali delodajalcu ali mu dokupila delovno dobo.

Iz dejanskih ugotovitev nižjih sodišč je razvidno, da je tožniku prenehalo delovno razmerje pri G. M. d.o.o., R. (31.5.1993) in da se je zaposlil pri P. d.o.o., R. (1.6.1993). Iz odločbe o prenehanju delovnega razmerja z dne 14.5.1993 izhaja, da naj bi mu delovno razmerje prenehalo na podlagi 35. in 33. člena ZDR (kot trajno presežnemu delavcu ter po programu za reševanje trajno presežnih delavcev) in na podlagi sporazuma o prehodu in zaposlitvi delavcev za nedoločen čas s polnim delovnimm časom pri podjetju P. (v nadaljevanju: sporazum o prehodu delavcev). Tudi ta sporazum o prehodu delavcev, ki je bil podpisan 17.5.1993, je bil sklenjen na podlagi določb 35. in 33. člena ZDR.

Pri takem dejanskem stanju je ostalo odprto vprašanje, s katerim se nižji sodišči nista ukvarjali, kaj je v letu 1993 sploh bil razlog, da se je delavec zaposlil v drugi organizaciji. Za pravilno odločitev je to nujno ugotoviti, saj gre za različne pravne situacije.

Posledice prevzema delavca v drugo organizacijo oziroma delodajalca po 15. členu zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (ZTPDR - Uradni list SFRJ, št. 60/89 in 42/90) pod pogoji in v primerih določenimi v splošnem aktu niso enake, kot bi bile v primeru zagotovitve ustrezne zaposlitve v drugi organizaciji oziroma pri delodajalcu (36f člen ZDR), zaradi realizacije programa razreševanja presežkov delavcev (35. člen ZDR). V prvem primeru bi se pri izračunu odpravnine tožniku res lahko sešteval čas zaposlitve pri obeh delodajalcih, v drugem primeru pa bi bila odpravnina za delo pri prejšnjem delodajalcu, z zagotovitvijo ustrezne zaposlitve, že konzumirana.

Zato je uporaba določbe 15. člena ZTPDR, kar naj bi pomenilo, da je šlo v spornem primeru za prevzem delavca pod pogoji in v primerih, določenimi s splošnim aktom, ne da bi bili izvedeni ustrezni dokazi, vsaj preuranjena. To še toliko bolj, ker tako sporazum o prehodu delavcev kot tudi odločba o prenehanju delovnega razmerja temeljita na določilih 35. in 33. člena ZDR, ne pa na določilu 15. člena ZTPDR. Zato bi bilo nujno, pred zaključkom, za kakšno novo zaposlitev tožnika je šlo, proučiti vsaj verificiran program za razrešitev presežnih delavcev v G. M.. Šele na podlagi tega zaključka pa bi bila nato možna pravilna odločitev v sporu, ali gre tožniku odpravina kot trajno presežnemu delavcu za čas dela skupaj pri M. in P., ali samo za čas dela pri P..

Ker v izpodbijani sodbi ni ugotovljen razlog zaposlitve tožnika pri drugem delodajalcu, ni osnove za uporabo 15. člena ZTPDR ali 35.

člena ZDR, in v posledici tega zato tudi ni možna pravilna odločitev o tem, kakšna odpravnina mu kot trajno presežnemu delavcu pripada. Zato je revizijsko sodišče na podlagi določb drugega odstavka 395. člena ZPP reviziji ugodilo, razveljavilo sodbi sodišča prve in druge stopnje in zadevo vrnilo v novo sojenje sodišču prve stopnje.

O stroških revizije je revizijsko sodišče odločilo na podlagi tretjega odstavka 166. člena ZPP.

Sodišče je določbe ZPP in ZTPDR uporabilo smiselno kot predpisa Republike Slovenije v skladu z določbo prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDR (1990) člen 33, 35, 36f, 36f/3. ZTPDR člen 15. ZPP (1977) člen 395, 395/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.