Sklep VIII Ips 109/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-10-12

načelo zakonitosti - disciplinski postopek - delovno razmerje pri delodajalcu - disciplinska odgovornost - disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja

Če delodajalec z avtonomno normo ni določil in oblikoval disciplinske kršitve kot posebno hude, za katero bi bil obvezen izrek najstrožjega disciplinskega ukrepa, niti v predhodnem postopku ni bil ugotovljen obstoj hujših posledic, delavcu ni mogoče izreči disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožnika in razveljavilo sklep disciplinske komisije tožene stranke z dne 11.9.1991 in sklep sveta z dne 15.11.1991, na podlagi katerih je bil Š. M. izrečen disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja.

Sodišče je ugotovilo, da ni podana tožnikova disciplinska odgovornost za očitano mu hujšo kršitev delovne obveznosti iz 58. točke 9. člena takrat veljavnega pravilnika o disciplinski in materialni odgovornosti delavcev tožene stranke (neizstavljanje registriranih računov gostom). V posledici te odločitve je prvostopno sodišče ugodilo tudi tožnikovemu reparacijskemu zahtevku tako, da je toženo stranko zavezalo priznati tožniku vse pravice iz delovnega razmerja od 15.11.1991 do 1.6.1992 ter od 1.11.1994 do 31.1.1998, ko se je tožnik upokojil. Toženi stranki je naložilo plačilo stroškov postopka v znesku 384.412,50 SIT.

Sodišče druge stopnje je na pritožbo tožene stranke ugotovilo, da je podana tožnikova odgovornost za storitev hujše kršitve delovne obveznosti iz 58. točke 9. člena pravilnika o disciplinski in materialni odgovornosti tožene stranke. Ker pa za izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja niso bile ugotovljene kvalifikatorne okoliščine, niso bili, po presoji sodišča druge stopnje izpolnjeni zakoniti pogoji iz 89. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/91 - 71/93 - ZDR) za njegov izrek. Zato je spremenilo prvostopno sodbo tako, da je tožniku izreklo ukrep javnega opomina.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je vložila tožena stranka pravočasno revizijo iz vseh pritožbenih (torej nerevizijskih) razlogov. V obrazložitvi revizije poudarja, da je obstoj kvalifikatornih okoliščin v postopku bil izkazan, saj tožnikovo ravnanje da gostom ni izstavljal registriranih računov, pomeni gospodarski prekršek. Po Zakonu o prometnem davku bi bila lahko kaznovana pravna oseba oziroma njena odgovorna oseba. Sodišče druge stopnje razlogov za omilitev tožniku izrečenega disciplinskega ukrepa ni navedlo, za svojo odločitev pa tudi ni imelo zakonite podlage. Hkrati poudarja, da tožnikova vmesna zaposlitev pri drugem delodajalcu pomeni prenehanje delovnega razmerja pri toženi stranki, zato presoja drugostopnega sodišča, da je njegovo ravnanje šteti le kot prizadevanje za zmanjšanje škode ni pravilna. Revizija ponovno opozarja, da je sodišče prve stopnje pri ugoditvi tožnikovemu denarnemu zahtevku prekoračilo tožbeni zahtevek. Zato predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, izpodbijano sodbo sodišča druge stopnje razveljavi in zadevo vrne v povnovo sojenje senatu tega sodišča.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 - 27/90 - ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizijsko sodišče uvodoma opozarja, da je pri odločanju o reviziji Vrhovno sodišče RS omejeno na preizkus samo tistih kršitev zakona, na katera se sklicuje stranka v svoji reviziji. To pomeni, da predstavlja revident s svojo dispozicijo revizijskemu sodišču okvire njegovega odločanja. Revizija je samostojno izredno pravno sredstvo, zato se sklicevanje na navedbe v pritožbi ne more upoštevati kot sestavni del revizije (386. člen ZPP). Ker tožena stranka revizijskih razlogov niti formalno niti vsebinsko ni uveljavljala, je revizijsko sodišče preizkusilo izpodbijano sodbo v okviru uradne dolžnosti iz 386. člena ZPP.

Po uradni dolžnosti revizijsko sodišče na podlagi določbe 386. člena preizkuša le, ali ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP in ali je bilo materialno pravo pravilno uporabljeno. Bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP Vrhovno sodišče RS ni ugotovilo, prav tako ni ugotovilo zmotne uporabe materialnega prava v obravnavani zadevi.

Uvodoma je potrebno ugotoviti, da revizijsko sodišče presoja uporabo materialnega prava na podlagi dejanskega stanja, ki ga je ugotovilo sodišče prve stopnje in preizkušalo sodišče druge stopnje (3.

odstavek 385. člena ZPP). Zato v reviziji ni dopustno izpodbijati dejanskih ugotovitev in so zato neupoštevne navedbe, ki se nanašajo na obstoj kvalifikatornih okoliščin oziroma hujših posledic, ki pogojujejo izrek najstrožjega ukrepa. Vse naštete okoliščine pomenijo dejanske ugotovitve, v katere pa revizijskemu sodišču, zaradi prepovedi iz določila 3. odstavka 385. člena ZPP ni dovoljeno več posegati.

Po določbi 89. člena Zakona o delovnih razmerjih se izreče najstrožji disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja za vse hujše kršitve delovnih obveznosti, če je zaradi njih nastala ali bi lahko nastala z zakonom določena hujša posledica. S to določbo je realizirana pooblastilna norma iz 2. odstavka 58. člena Zakona o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89 in 42/90 - ZTPDR). Po določilu 89. člena Zakona o delovnih razmerjih se disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja lahko izreče za vse hujše kršitve delovnih obveznosti, če je bilo s storitvijo ali opustitvijo dejanja ogroženo življenje in zdravje delavcev ali drugih delovnih ljudi, povzročena ali bi lahko bila povzročena večja škoda, ogrožen ali bi lahko bil bistveno moten delovni proces v organizaciji oziroma pri delodajalcu, ali kako drugače bistveno oteženo poslovanje organizacije oziroma delodajalca. V tem členu so torej določeni pogoji glede odgovornosti za hujšo posledico, ki je nastala iz temeljne kršitve delovne obveznosti. V obravnavani zadevi je sodišče druge stopnje na podlagi presojenih dokazov ugotovilo, da za izrek najstrožjega ukrepa tožniku niso obstajali kvalifikacijski elementi iz 89. člena ZDR, na katerih uporabo napotuje določba 2. odstavka 13. člena takrat veljavnega pravilnika o disciplinski in materialni odgovornosti tožene stranke, zato je pravilna njegova pravna presoja o nezakonitosti izrečenega najstrožjega disciplinskega ukrepa. Obstoj kvalifikatornih okoliščin, ki morajo biti podane za izrek disciplinskega ukrepa prenehanja delovnega razmerja, je dejansko vprašanje, zato ga mora ob dejanskih ugotovitvah obeh nižjih sodišč, da v obravnavanem primeru ni podana hujša oblika tožniku očitane disciplinske kršitve, upoštevati tudi revizijsko sodišče kot podlago presoje, ali je bilo materialno pravo v izpodbijani sodbi pravilno uporabljeno.

Ker tožena stranka z avtonomno normo ni določila in oblikovala disciplinske kršitve iz 58. točke 9. člena omenjenega pravilnika kot posebno hude, za katere storitev bi bil obvezen izrek najstrožjega disciplinskega ukrepa, niti v postopku ni bil ugotovljen obstoj hujših posledic, je odločitev sodišča druge stopnje materialnopravno pravilna. S sankcioniranjem tožnika, za kar se v reviziji zavzema tožena stranka zaradi nastanka bistvenih motenj delovnega procesa, ki jih tožena stranka sama ni ugotovila, bi bilo kršeno eno izmed temeljnih načel disciplinskega postopka, to je načelo legalitete.

Revizija tudi v delu, ki se nanaša na dajatveni izrek prvostopne sodbe, ni utemeljena. Predvsem je opozoriti na določbo 2. odstavka 385. člena ZPP, ki dopustnost revizije, zaradi prekoračitve tožbenega zahtevka pogojuje z eventuelno storitvijo take kršitve šele v postopku pred sodiščem druge stopnje. Očitek revizije pa je uperjen zoper 2. točko izreka prvostopne sodbe, ki ga izrecno sploh ne obrazlaga, niti pojasnjuje.

Tudi revizijska navedba, glede upoštevnosti pomena vmesne zaposlitve tožnika pri drugem delodajalcu, ne more pripeljati do uporabe določb 100. do 102. člena ZDR o prenehanju delovnega razmerja. Delavcu preneha delovno razmerje samo v primeru obstoja zakonitih razlogov iz navedenih zakonskih določil. Pravno odločilne okoliščine za uporabo teh določb pa, po presoji revizijskega sodišča, niso nastopile.

Glede na navedeno reviziji ni bilo mogoče ugoditi, zato jo je revizijsko sodišče zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Določbe ZPP in ZTPDR, na katerih temelji sodba revizijskega sodišča, so bile uporabljene na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDR (1990) člen 89. ZTPDR člen 58, 58/2. ZPP (1977) člen 393.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.