Sklep in sodba VIII Ips 119/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-11-09

delovno razmerje pri delodajalcu - disciplinska odgovornost - prenehanje delovnega razmerja - suspenz - upokojitev na lastno željo - pravica do razlike plače - izredna pravna sredstva - revizija - dovoljenost revizije

Revidentka ni mogla imeti istočasno statusa upokojenke in delavke v delovnem razmerju, zato sodišče ni imelo pravne podlage za odločitev, da ji je delovno razmerje trajalo tudi po tem, ko je bila starostno upokojena in je njen tovrstni zahtevek utemeljeno zavrnilo.

Revizija se v delu, ki se nanaša na ugotovitev disciplinske odgovornosti in izrečen disciplinski ukrep javnega opomina, kot nedovoljena zavrže.

Revizija se v delu, ki se nanaša na datum prenehanja delovnega razmerja in izplačilo razlike v plači, ki je nastala zaradi izrečenega suspenza, kot neutemeljena zavrne.

Tožena stranka sama trpi stroške odgovora na revizijo.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo delno ugodilo tožničinemu zahtevku, spremenilo izpodbijana sklepa organov tožene stranke tako, da je tožnici za storjeno kršitev delovne obveznosti izreklo disciplinski ukrep javnega opomina, ugotovilo, da ji je delovno razmerje pri toženi stranki prenehalo 14.1.1994, da ji je tožena stranka dolžna obračunati nadomestilo plače od februarja leta 1993 do februarja 1994 in ji ga izplačati skupaj z zamudnimi obrestmi, obenem pa odvesti vse predpisane prispevke in, da je tožena stranka dolžna tožnici izplačati odpravnino in ji poravnati odmerjene stroške postopka. Višji zahtevek tožnice je zavrnilo.

Drugostopenjsko sodišče je pritožbo tožnice v celoti zavrnilo kot neutemeljeno, delno pa je ugodilo pritožbi tožene stranke in spremenilo izpodbijano sodbo tako, da je zavrnilo zahtevek toženke, da ji je delovno razmerje prenehalo 14.1.1994 in ne 10.2.1993, razveljavilo sodbo sodišča prve stopnje v delu, ki se nanaša na obračun nadomestila in izplačilo odpravnine in v tem delu vrnilo zadevo v novo sojenje prvostopenjskemu sodišču, v ostalem pa je pritožbo tožene stranke zavrnilo in v nespremenjenem in nerazveljavljenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je tožnica vložila pravočasno revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da je bil disciplinski postopek zoper njo zrežiran, saj je bila na seji delavskega sveta, kjer naj bi prišlo do disciplinske kršitve, spravljena v nemogoč položaj, ker je šele na seji izvedela, da je opredeljena kot trajno presežna delavka. Poleg tega je za položaj v družbi odgovorna tudi direktorica, ki je bila prisotna na sejah delavskega sveta, pa ni ukrepala v skladu s svojimi pristojnostmi. Do očitane disciplinske kršitve sploh ni moglo priti, ker se je zadeva odvijala pred organom, ki ni bil več zakonit. Navajala je tudi, da bi ji delovno razmerje moralo prenehati šele 31.12.1994, ko bi ji potekel mandat, ne pa že 14.1.1994 ali celo 10.2.1993. Z delovnim razmerjem bi lahko, ne glede na določbo 101. člena zakona o delovnih razmerjih, nadaljevala, saj se lahko predvideva, da bi ji delodajalec omogočil opravljanje dela naprej, ne glede na to, da je izpolnila pogoje za polno starostno upokojitev. Status upokojenke ne more biti ovira, da se ji ne bi priznalo delovno razmerje in pravice iz njega tudi v času, ko je že imela status upokojenke. Navajala je tudi, da je sodišče pri odločanju o tem, ali ji za čas suspenza pripada razlika do polne plače, zmotno uporabilo materialno pravo in menila, da ji glede na veljavne predpise razlika pripada. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in spremeni izpodbijano sodbo tako, da njenemu zahtevku v celoti ugodi ali podredno, da sodbo razveljavi in zadevo vrne nižjemu sodišču v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94) vročena nasprotni stranki, ki je na revizijo odgovorila, in Državnemu tožilstvu, ki se o njej ni izjavilo.

V odgovoru na revizijo je tožena stranka prerekala revizijske navedbe, vztrajala pri svojih dosedanjih navedbah in predlagala zavrnitev revizije.

Revizija v delu, ki se nanaša na ugotovitev disciplinske kršitve in izrečen disciplinski ukrep javnega opomina ni dovoljena, v delu, ki se nanaša na datum prenehanja delovnega razmerja in izplačila razlike nadomestila v plači za čas trajanja suspenza pa ni utemeljena.

Po določbi prvega odstavka 14. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS - Uradni list RS, št. 19/94) se v postopkih pred delovnimi in socialnimi sodišči uporabljajo določbe ZPP, če s tem zakonom ni drugače določeno. V prvem odstavku 21. člena ZDSS je določba, da je zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, revizija dovoljena, če ta zakon ne določa drugače. V 25. členu ZDSS pa je določba, da revizija med drugim ni dovoljena v sporih, ki se nanašajo na izrečen disciplinski ukrep javnega opomina ali denarno kazen. Ker je tožnica v sporu že delno uspela in ji je bil disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja s pravnomočno sodbo spremenjen v disciplinski ukrep javnega opomina, tožnica nima možnosti, da bi izpodbijano sodbo v tem delu preizkušala še v revizijskem postopku. Zato je revizijsko sodišče revizijo zoper sodbo glede na določbo 25. člena ZDSS v zvezi z javnim opominom kot nedovoljeno zavrglo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni, po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, ter na pravilno uporabo materialnega prava (386. člen ZPP).

Pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče kršitve iz 10. točke prvega odstavka 354. člena ZPP ni ugotovilo. Ker revizija bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ni uveljavljala, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni dodatno preizkušalo.

Tožena stranka je v reviziji uveljavljala revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, na kar pazi revizijsko sodišče tudi po uradni dolžnosti. Revizijsko sodišče ugotavlja, da ta revizijski razlog ni podan. Na podlagi dejanskega stanja, ki sta ga ugotovili nižji sodišči, in na katerega je revizijsko sodišče vezano, je pravilen zaključek v izpodbijani sodbi, da je tožnici delovno razmerje prenehalo 10.2.1993. Kot je razvidno iz dokazov v spisu, ki jih je pri odločitvi upoštevalo tudi nižje sodišče, je tožnica z 11.2.1993 pridobila pravice, ki gredo starostnim upokojencem. Pri tem je bila, ne glede na razloge, ki so jo do tega privedli, upokojena na lastno zahtevo (določba prvega odstavka 262. člena zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju - ZPIZ - Uradni list RS, št. 12/92, 5/94, 7/96 in 54/98) in ob upoštevanju dejstva, da je izpolnjevala pogoje za polno pokojnino (39. člen ZPIZ). Datum prenehanja delovnega razmerja tožnice ni bil v nasprotju z določbami 101. člena ZDR, tako da ni možno ugotavljati, da bi bil zaradi njene upokojitve datum prenehanja delovnega razmerja nezakonit. Revidentka ni mogla imeti istočasno statusa upokojenke in delavke v delovnem razmerju, zato sodišče ni imelo pravne podlage za odločitev, da ji je delovno razmerje trajalo tudi po tem, ko je bila starostno upokojena in je njen tovrstni zahtevek utemeljeno zavrnilo.

V postopku so bile pravilno upoštevane določbe 98. člena zakona o delovnih razmerjih (ZDR - Uradni list RS, št. 14/90 in 5/91 in 71/93) glede zahtevka za izplačilo razlike do polnega zneska plače, ki je nastal zaradi izrečenega suspenza. Ta določa, da ima delavec, ki je bil odstranjen z dela, pravico do izplačila razlike do polnega zneska osebnega dohodka, ki bi ga dobil, če bi delal, če je bil disciplinski postopek zoper njega ustavljen ali če je bil delavec s pravnomočno odločbo oproščen. Ker je v spornem primeru tožnici bil izrečen disciplinski ukrep za hujšo kršitev delovne obveznosti, zaradi katere je bila odstranjena iz organizacije, pa čeprav ne najstrožji, te pravice, kot sta pravilno odločili že nižji sodišči, nima.

Ob upoštevanju povedanega reviziji tožnika ni možno ugoditi in jo je zato revizijsko sodišče zavrnilo kot neutemeljeno v skladu z določbo 393. člena ZPP.

O stroških postopka je sodišče odločilo na podlagi prvega odstavka 155. člena ZPP glede na to, da odgovor na revizijo ni vseboval takih navedb, ki bi lahko vplivale na odločitev.

Določbe ZPP je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije na podlagi prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

ZDR (1990) člen 101. ZDSS člen 25.ZPIZ člen 262.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.