sodba VIII Ips 103/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-10-05

dokazno breme - delovno razmerje pri delodajalcu - prenehanje delovnega razmerja zaradi nujnih operativnih razlogov - postopek določanja trajno presežnih delavcev

Določba 4. člena Konvencije MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Akt o notifikaciji nasledstva -

Uradni list RS, Mednarodne pogodbe, št. 15/92) določa, da delovno razmerje delavca ne preneha, če za to ni resnega razloga. Resni razlog, ki je sicer lahko tudi operativna potreba podjetja, je treba dokazati za vsakega delavca posebej, to pa pomeni, da mora biti izpeljan zahtevan postopek v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja trajno presežnim delavcem. Dokazno breme, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja je, kot je to že pravilno navedlo pritožbeno sodišče v izpodbijani sodbi (36. h člen ZDR), na strani delodajalca.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo ugodilo tožnikovemu zahtevku za razveljavitev sklepov z dne 30.3.1994 in 30.5.1994, s katerima je tožniku prenehalo delovno razmerje pri prvotoženi stranki kot trajno presežnemu delavcu in je bil kot tak razporejen k tretji toženki in odločilo, da je dolžna prvotožena stranka tožnika poklicati nazaj na delo ter mu plačati odmerjene stroške postopka, zavrnilo pa je njegov zahtevek zoper drugotoženo stranko.

Drugostopenjsko sodišče je pritožbo prvotožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, je prvotožena stranka vložila pravočasno revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava. Navajala je, da je zmanjšala število delovnih mest v skladu s sprejetim sanacijskim programom. Do rešitve položaja delavcev na način, kot je bil obravnavan, je prišlo na zahtevo in željo delavcev, saj bi drugače družba zaradi finančnih težav morala prenehati z delom. Zato so bili delavci za začetek razporejeni k tretji toženki, ki naj bi naprej urejala njihov položaj in jim nudila možnosti rešitev v skladu z zakonskimi določbami.

Povsem formalna odločitev sodišča, da za opredelitev trajno presežnih delavcev in rešitev njihovega položaja ni bil sprejet program, za prvotoženo stranko ni sprejemljiva. Zato je predlagala, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, razveljavi sodbi nižjih sodišč in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se z revizijo izpodbija in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, in na pravilno uporabo materaialnega prava (386. člen ZPP).

Pri preizkusu izpodbijane sodbe revizijsko sodišče kršitve iz 10. točke prvega odstavka 354. člena ZPP ni ugotovilo. Ker revizija bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ni uveljavljala, revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v tej smeri ni dodatno preizkušalo.

Po določbi tretjega odstavka 385. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato revizijsko sodišče izpodbijane sodbe v delu, kjer revizija smiselno graja ugotovitev dejanskega stanja, ni preizkušalo.

Tožena stranka je v reviziji vsebinsko uveljavljala samo revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, na kar pazi revizijsko sodišče tudi po uradni dolžnosti. Revizijsko sodišče ugotavlja, da ta revizijski razlog ni podan. Na podlagi dejanskega stanja, ki sta ga ugotovili nižji sodišči, in na katerega je revizijsko sodišče vezano, je pravilen zaključek, da tožena stranka postopka ugotavljanja trajnih presežkov delavcev ni izpeljala v skladu s predpisi. V postopku niso bile upoštevane zahteve zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90 in 5/91), saj niso bile upoštevane določbe 35. člena (sprejem programa), predvsem pa ne določbe prvega odstavka 36. b člena. Prvotožena stranka glede na veljavne predpise ni imela možnosti, da bi lahko svojim delavcem odpovedala delovno razmerje kot trajno presežnim delavcem in nato prepustila reševanje njihovih problemov tretji toženki, ki naj bi problem reševala z zaposlitvijo v drugi organizaciji, delovne invalide pustila v delovnem razmerju, nekaterim delavcem pa prekinila delovno razmerje po poteku šest mesečnega roka. Tak postopek, ki je v nasprotju z zakonskimi določili o reševanju problemov trajno presežnih delavcev, ne bi zagotavljal zahtevane ravni pravnega varstva delavcev. Delovnim invalidom bi lahko delovno razmerje pri prvotoženi stranki prenehalo samo ob izpolnjevanju pogojev iz 36. d člena ZDR. Delavce, ki bi jim po šestih mesecih prenehalo delovno razmerje kot trajno presežnim delavcem, bi bilo mogoče določiti samo ob upoštevanju kriterijev, določenih v 36. b členu ZDR. Delavcem, ki naj bi se zaposlili v "novem podjetju" (preimenovanem, nastalem iz starega z manjšim številom delavcev) delovno razmerje glede na določbo 36. a člena ZDR, kljub temu, da bi postali trajno presežni, sploh ne bi moglo prenehati. Tudi določba 4. člena Konvencije MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Akt o notifikaciji nasledstva - Uradni list RS, Mednarodne pogodbe, št. 15/92) določa, da delovno razmerje delavca ne preneha, če za to ni resnega razloga. Resni razlog, ki je sicer lahko tudi operativna potreba podjetja, je treba dokazati za vsakega delavca posebej, to pa pomeni, da mora biti izpeljan zahtevan postopek v zvezi s prenehanjem delovnega razmerja trajno presežnim delavcem. Dokazno breme, da obstaja nujen razlog za prenehanje delovnega razmerja je, kot je to že pravilno navedlo pritožbeno sodišče v izpodbijani sodbi (36. h člen ZDR), na strani delodajalca. Zato tudi revizijsko sodišče v celoti soglaša z zaključkom obeh nižjih sodišč, da postopek določanja trajno presežnih delavcev pri prvotoženi stranki ni bil zakonit.

Ob upoštevanju povedanega reviziji prvotožene stranke ni možno ugoditi in jo je zato revizijsko sodišče zavrnilo kot neutemeljeno v skladu z določbo 393. člena ZPP.

Določbe ZPP je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije na podlagi prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

Konvencija Mednarodne organizacije dela (MOD) številka 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca člen 4. ZDR (1990) člen 35, 36a, 36b, 36b/1, 36d, 36h.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.