TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep VIII R 22/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-10-01

nezakonitost razpisnega postopka - delegacija pristojnosti

Žaljive obdolžitve in pavšalne navedbe o nezakonitem odločanju sodnikov, ne predstavljajo tehtnega razloga v smislu 67.člena ZPP.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne kot neutemeljen.

Tožnik je s tožbo, vloženo pri Delovnem sodišču v Celju, predlagal razveljavitev sklepa sveta D. z dne 31.8.1995, na podlagi katerega ni bil nihče izbran na razpisano delovno mesto ravnatelja tožene stranke in zahteval, da se ponovno opravi postopek izbire. S pismeno vlogo z dne 3.5.1999 je tožnik ponovno, (prvič 9.9.1996) predlagal, naj se za obravnavanje tega individualnega delovnega spora - kot je zahteval tudi s svojo vlogo v zadevi, ki se vodi pod opr. št. Pd 510/98 -

določi drugo stvarno pristojno sodišče. V svojem predlogu navaja, da sodniki stvarno pristojnega delovnega sodišča ravnajo dokazljivo nezakonito, s čimer spodbujajo korupcijo in kriminal.

Po 67. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 26/99 - ZPP) v zvezi s 1. odstavkom 14. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 - ZDSS) Vrhovno sodišče Republike Slovenije, na predlog stranke ali pristojnega sodišča odloči, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so zato drugi tehtni razlogi. Glede na vsebino navedene pravne norme sta temelj delegacije, smotrnost ali drugi tehtni razlogi objektivnega značaja. Zato je predlog za delegacijo drugega sodišča utemeljen le v primeru, če bi se postopek pri tem sodišču očitno lažje opravil (zaradi zbiranja dokaznega gradiva) ali pa, ker bi obstajali drugi tehtni razlogi.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da v obravnavani zadevi ni podan razlog iz 67. člena ZPP. Žaljive obdolžitve in pavšalne navedbe o nezakonitem odločanju sodnikov, ne predstavljajo tehtnega razloga v smislu omenjene zakonske določbe. Ker tožeča stranka odklonitvenih razlogov, ki bi vzbujali dvom v nepristranost sodnikov Delovnega sodišča v Celju ni objektivizirala, temveč so njene trditve plod subjektivnega doživljanja spora, niso podani zakoniti razlogi za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča za razsojo v obravnavanem primeru. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije predlog tožeče stranke za delegacijo pristojnosti po 67. členu ZPP zavrnilo kot neutemeljen.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 108/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-01-14

revizija - revizijski razlogi - zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja - račun (faktura) - ugovor zoper račun - uporaba splošnih uzanc za blagovni promet

Izpodbijanje računov kot listin, ki so podlaga za ugotavljanje dejanskega stanja, je zgrešeno ob situaciji, ko tožena stranka ni zatrjevala, da jim je ugovarjala (glej zlasti drugi odstavek 203. Splošne uzance za blagovni promet).

Pritožbo tožene stranke zoper sodbo, s katero ji je sodišče prve stopnje naložilo, da mora plačati tožeči stranki 643.487,70 SIT s pripadki, višji tožbeni zahtevek pa zavrnilo, je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo. V njej uveljavlja vse revizijske razloge. Revizijskemu sodišču predlaga, naj sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Tožena stranka uveljavlja v reviziji tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Katero ravnanje sodišča opredeljuje tako, ne pove.

Revizijsko sodišče pazi po uradni dolžnosti samo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v 10. točki drugega odstavka 354. člena ZPP. Zato mora vlagatelj revizije konkretno navesti, katero ravnanje sodišča, izven omenjenih kršitev, opredeljuje kot bistveno kršitev določb pravdnega postopka (386. člen ZPP). Tega tožena stranka ni storila. Zato in ker v postopku tudi ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti, tožena stranka z uveljavljanjem omenjenega revizijskega razloga ne more uspeti.

Kot da tožena stranka ne bi vedela za določbo 3. odstavka 385. člena ZPP, posega z revizijo samo v dejanske zaključke, ki so bili podlaga odločitvi pritožbenega sodišča. Zmotna in nepopolna ugotovitev dejanskega stanja namreč ni revizijski razlog (3. odstavek 385. člena ZPP). Izpodbijanje računov kot listin, ki so podlaga za ugotavljanje dejanskega stanja, pa je zgrešeno ob situaciji, ko tožena stranka ni zatrjevala, da jim je ugovarjala (glej zlasti drugi odstavek 203. Splošne uzance za blagovni promet).

Ker v postopku ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja pa je bilo materialnopravno pravilno odločeno, je revizijsko sodišče revizijo tožene stranke kot neutemeljeno zavrnilo (393. člen ZPP).

ZOR člen 1107, 1107/3. ZPP (1977) člen 385, 385/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 22/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-04-14

zapuščinski postopek - določitev krajevno pristojnega sodišča po VS RS

Dedinji imata stalno prebivališče v P. Zapuščina je po njunih navedbah le denar na računu v švicarski banki. Edina navezna okoliščina za krajevno pristojnost sodišča je torej prebivališče dedinj. Zato je Vrhovno sodišče na podlagi četrtega odstavka 177. člena Zakona o dedovanju določilo kot pristojno sodišče za izvedbo zapuščinskega postopka Okrajno sodišče v Ljubljani.

Za izvedbo zapuščinskega postopka po pokojnem J. K. iz D. umrlem dne 22.2.1997, se določi Okrajno sodišče v Ljubljani.

Dedinji po pok. J. K. navajata in z listinami dokazujeta, da se je zapustnik rodil dne 17.4.1904 v D., da je v letu 1955 postal državljan ZDA, da se je kasneje preselil v Avstrijo in se dne 13.2.1997 vrnil domov, kjer pa je že 22.2.1997 umrl. Njegova zapuščina so prihranki na računu v banki Societe de Banque Suisse v Zurichu. Sodišče v Švici bi izvedlo zapuščinski postopek le, če ne bi bilo pristojno nobeno drugo sodišče. Predlagata, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi določbe 4. odstavka 177. člena Zakona o dedovanju določi kot krajevno pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.

Glede na podatke, navedene v predlogu, ki so potrjeni s priloženimi listinami, je podana pristojnost slovenskega sodišča na podlagi drugega odstavka 73. člena Zakona o ureditvi kolizije zakonov s predpisi tujih držav v določenih razmerjih (Ur.l. SFRJ št. 43/82) v zvezi s 4. členom Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I). Pok. J. K. je bil rojen v Sloveniji in je imel kot slovenski izseljenec pravico pridobiti slovensko državljanstvo na podlagi določbe 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-II). Zato je bil njegov državljanski status podoben tistemu, ki ga ureja navedena določba. Po odjavi prebivališča v Avstriji in vrnitvi v domovino je imel stalno prebivališče v P. (prvi odstavek 3. člena Zakona o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva Ur.l. SRS št. 6/83), četudi ni izpolnil svoje obveznosti po 57. členu Zakona o tujcih (Ur.l. RS št. 1/91-II).

Glede na navedeno so izpolnjeni pogoji za odločanje po četrtem odstavku 177. člena Zakona o dedovanju (Ur.l. SRS št. 15/76 in 23/78).

Dedinji imata stalno prebivališče v P. Zapuščina je po njunih navedbah le denar na računu v švicarski banki. Edina navezna okoliščina za krajevno pristojnost sodišča je torej prebivališče dedinj. Zato je Vrhovno sodišče na podlagi četrtega odstavka 177. člena Zakona o dedovanju določilo kot pristojno sodišče za izvedbo zapuščinskega postopka Okrajno sodišče v Ljubljani. Dedinji morata sodišču predložiti listine, ki so potrebne za izvedbo postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 182/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-04-14

revizija - dovoljenost revizije - opredelitev vrednosti spornega predmeta v tožbi

Ker sta tako tožeča kot tožena stranka opustili možnosti za oceno oziroma navedbo vrednosti spornega predmeta, si nista zagotovili pravice do vložitve izrednega pravnega sredstva po določilu 3. odstavka 382. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je ugodilo glavnemu tožbenemu zahtevku tožnikov in naložilo tožencema, da morata za prenos lastninske pravice na tožnika izstaviti zemljiškoknjižno listino glede nepremičnine s parcelnima številkama ... in ... k.o..., ker bo sicer sodba nadomestila tako listino. Toženki je sodišče zavezalo tudi k povračilu stroškov postopka tožnikov.

Pritožbo prve toženke zoper sodbo sodišča druge stopnje je pritožbeno sodišče zavrnilo kot neutemeljeno in prvostopno sodbo potrdilo.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje je prva toženka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da naj se sodbi sodišč nižjih stopenj spremenita tako, da se zavrne tožbeni zahtevek tožnikov. V reviziji ponavlja svoje stališče, da je kupoprodajna pogodba, na katero tožnika opirata tožbeni zahtevek, nična od vsega začetka, ker je bila sklenjena brez soglasja republiškega upravnega organa, pristojnega za kmetijstvo.

Državno tožilstvo Republike Slovenije se o vročeni reviziji ni izjavilo, tožnika pa na revizijo nista odgovorila (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Po določilu 3. odstavka 382. člena ZPP revizije ni v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. V tem primeru tožeča stranka sploh ni navedla vrednosti spornega predmeta, ki se je nanašal na izstavitev zemljiškoknjižne listine in o katerem je bilo odločeno s sodbama nižjih sodišč. Določitev vrednosti spora ni predlagala med postopkom niti tožena stranka. Če pa si hoče stranka zagotoviti pravico do revizije, mora navesti vrednost spornega predmeta že v tožbi (2.

odstavek 186. člena ZPP), kar izhaja tudi iz določb 35. in 40. člena ZPP. Ker sta v tem primeru tako tožeča kot tožena stranka opustili možnosti za oceno oziroma navedbo vrednosti spornega predmeta, si nista zagotovili pravice do vložitve izrednega pravnega sredstva po določilu 3. odstavka 382. člena ZPP. Ob takem stanju je zato revizija prve toženke nedovoljena ter jo je moralo revizijsko sodišče zavreči na podlagi določb 392. člena ZPP.

ZPP (1977) člen 35, 40, 186, 186/2, 382, 382/3, 392.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 6/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-05-05

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču

Sodišče je toženčev predlog zavrnilo s sklepom pod opr. št. I R 32/98 z dne 18.6.1998, ki je pravnomočen. Zato ponoven predlog ali dopolnitev predloga, kot je svojo vlogo naslovil toženec, ni dovoljen.

Predlog tožene stranke za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrže.

Tožnenec je v pravdi, v kateri tožnik zahteva plačilo odškodnine zaradi tega, ker mu je toženec poslal pismo žaljive vsebine na način, da so ga odprle druge osebe, že vložil predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. V njem je navajal dva razloga: svoje težave z zdravjem in dejstvo, da bo mariborsko sodišče pri sojenju pod velikim medijskim pritiskom.

Sodišče je toženčev predlog zavrnilo s sklepom pod opr. št. I R 32/98 z dne 18.6.1998, ki je pravonomočen. Zato ponoven predlog ali dopolnitev predloga, kot je svojo vlogo naslovil toženec, ni dovoljen. Ker mora po določilu 333. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in RS, št. 55/92) sodišče ves čas paziti, ali je o isti stvari že odločeno, je odločilo tako, kot je navedeno v izreku sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 199/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-04-07

revizija - dovoljenost revizije - opredelitev vrednosti spornega predmeta v tožbi

Po 3. odstavku 382. člena v zvezi z 2. odstavkom 186. člena ZPP revizije ni dovoljena, če tožnik v tožbi ni navedel vrednost spornega predmeta, toženca pa na pomanjkljivost v okviru 40. člena ZPP nista opozorila.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in ugotovilo, da je prvemu tožencu D. K. prenehala stanovanjska pravica ter da je zato dolžan izprazniti stanovanje št... v III. nadstropju stavbe K. na P. Odločilo je še, da mora navedeno stanovanje izprazniti tudi drugi toženec F. C., ki sedaj v tem stanovanju prebiva. Glede prvega toženca je odločilo, da mora stanovanje izprazniti v 15 dneh, glede drugega toženca pa, v 60 dneh. Prvi in drugi toženec sta po tej sodbi zavezana še k povrnitvi pravdnih stroškov tožeče stranke v znesku 35.418,00 SIT. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke ter prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje sta vložila revizijo toženca zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlagata, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo tako spremeni, da tožbeni zahtevek tožeče stranke v celoti zavrne, podrejeno pa, obe sodbi razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP).

Tožeča stranka je proti tožencema vložila premoženjskopravni zahtevek na izpraznitev stanovanja. V 1. točki tožbenega izreka je sicer zahtevala tudi ugotovitev, da je prvemu tožencu D. K. prenehala stanovanjska pravica na spornem stanovanju, vendar pa revizijsko sodišče ugotavlja, da gre za ugotovitev, ki ima v tem postopku naravo predhodnega vprašanja. Predhodno vprašanje pa ni vprašanje, ki bi definiralo pravno naravo tožbenega zahtevka.

Za premoženjskopravne zahtevke, ki se ne nanašajo na denarno terjatev, pa veljajo pravila o dovoljenosti revizije iz 3. odstavka 382. člena ZPP. Zanje je določeno, da revizije ni, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. Da vrednost mora biti navedena, je določeno v 2. odstavku 186. člena ZPP. Tožba je bila vložena 16.1.1996. Zanjo zato velja novela (Ur.l. RS, št. 55/92), ki določa mejni znesek 80.000,00 SIT. Toda tožnik vrednosti spornega predmeta v tožbi sploh ni navedel. Na pomanjkljivost tožbe tudi toženca nista opozorila (primerjaj 40. člen ZPP) in tako tudi sama nista prispevala k temu, da bi si zagotovila pravico do revizije. Ker gre za izredno pravno sredstvo, revizijsko sodišče takšne pomanjkljivosti ni smelo odpraviti po uradni dolžnosti.

Zaradi navedenega revizija ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče na podlagi 392. člena ZPP moralo kot nedovoljeno zavreči.

ZPP (1977) člen 40, 186, 186/2, 382, 382/3, 392.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 58/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-05-05

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija zaradi drugih tehtnih razlogov

Sodniki morajo biti sposobni objektivno odločati o vseh sporih, zlasti še o premoženjskopravnih, čeprav poznajo eno ali drugo pravdno stranko.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožeča stranka je vložila tožbo, s katero od tožnika zahteva plačilo preveč plačanega denarja iz naslova poslov prokurista. Okrožno sodišče v Mariboru, ki naj bi v sporu odločalo, je predlagalo prenos pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče, ker je menilo, da gre za tehtne razloge. Navedlo je, da vsi sodniki na pravdnem oddelku Okrožnega sodišča v Mariboru osebno poznajo toženca, saj so bili sočasno sodniški pripravniki, razen ene sodnice, ki pa je toženčeva osebna prijateljica.

Po določilu 68. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur.l. SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in RS, št. 55/92) v zvezi s 6. točko 106. člena Zakona o sodiščih (ZS, Ur.l. RS št. 19/94 in 45/95) Vrhovno sodišče Republike Slovenije lahko na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je prepričano, da zadržki, ki so navedeni v predlogu, ne predstavljajo tehtnega razloga za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Sodniki morajo biti sposobni objektivno odločati o vseh sporih, zlasti še o premoženjskopravnih, čeprav pozanjo eno ali drugo pravdno stranko. Poleg tega se navedeni zadržki nanašajo samo na sodnike, ki odločajo v pravdnih sporih, čeprav opravlja sodniško funkcijo na mariborskem sodišču še več drugih sodnikov, zlasi tistih, ki sodijo v gospodarskih sporih.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 48/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-09-22

delegacija pristojnosti - izločitev sodnika

Nezadovoljstvo stranke s procesnim vodstvom postopka ni razlog za delegacijo pristojnosti.

Predlogu na določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ne ugodi.

Tožnika sta proti toženki vložila tožbo zaradi ugotovitve neobstoja služnostne pravice ter zaradi opustitve poseganja v njuno lastninsko pravico.

Dne 26.4.1999 je toženka sodišču poslala vlogo z naslovom "nujno odločanje o prenosu pristojnosti", s katero predlaga, naj se v obravnavani zadevi pristojnost prenese po določbah ZPP in določbi 6. točke 106. člena Zakona o sodiščih na drugo krajevno pristojno sodišče v državi. Sodnik krajevno pristojnega sodišča, ki vodi postopek, ne upošteva vseh dokazov tožene stranke. Podana je bila tudi že zahteva za njegovo izločitev.

Predlog na določitev drugega stvarno pristojnega sodišča ni utemeljen.

Po določbi 67. člena ZPP (Zakona o pravdnem postopku - 1999)

lahko vrhovno sodišče na predlog stranke določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. V tem primeru toženka v predlogu na določitev drugega stvarno pristojnega sodišča zatrjuje, da razpravljajoči sodnik ne upošteva vseh njenih dokazov. Podala je že tudi zahtevo za njegovo izločitev (72. člen ZPP), vendar pa je predstojnik sodišča prve stopnje - Okrajnega sodišča v Ormožu - njeno zahtevo za izločitev razpravljajočega sodnika kot neutemeljeno zavrnil (74. člen ZPP).

V predlogu na delegacijo tožena stranka ne navaja argumentov, ki bi opravičevali prenos pristojnosti zaradi lažje izvedbe postopka, trditev pa, "da sodnik ne upošteva njenih dokazov" sama po sebi ni tehten razlog, zaradi katerega bi bilo mogoče odločiti o delegaciji pristojnosti. Sodišče odloča, katere dokaze bo izvedlo in katerih ne bo izvedlo (213. člen ZPP). Stranki v postopku so dane številne procesne možnosti, s katerimi lahko vpliva na izvedbo dokazov o odločilnih dejstvih. Zato neutemeljenemu predlogu na določitev drugega stvarno pristojnega sodišča ni bilo mogoče ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 33/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-07-22

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz razlogov smotrnosti

Zatrjevanega (in neizkazanega) dejstva, da je nasprotna stranka zvedela za vsebino sodbe pred njeno izdajo (sodbo je izdala sodnica posameznica pisno), ker je tožnikova sorodnica zaposlena na sodišču (izkazalo se je, da na drugem), pač ni mogoče šteti (kot razlog za izločitev sodnice je bil zavrnjen) kot tehten razlog za delegacijo drugega sodišča. Napaka, tudi če bi zares zanjo šlo, delavke drugega sodišča, kar zadeva varovanje tajnosti, pač ne more biti povod za dvom o nepristranskosti sodišča, ki zadevo obravnava, oziroma vseh njegovih sodnikov.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožena stranka je v "vlogi za izločitev sodnika in za prenos postopka pred drugo pristojno sodišče" navedla, da sta sodišče in sodnik, ki obravnava to zadevo, pristranska. To mnenje utemeljuje s tem, da je tožnikova žena ali žena tožnikovega brata zaposlena na sodišču in da je tožnik izvedel za izid pravde pred tožencem in pred izdajo sodbe. Predlaga, naj vrhovno sodišče zaradi nepristranskosti prenese obravnavani primer na katerokoli drugo sodišče v Sloveniji.

Predstojnica sodišča je zahtevo tožeče stranke za izločitev razpravljajoče sodnice zavrnila - ker domneva, da je strojepiska Okrožnega sodišča v Kranju kršila tajnost postopka, ne more biti razlog za izločitev sodnice.

Tožeča stranka je na predlog tožene stranke odgovorila, da njen zakoniti zastopnik ni mogel zvedeti za rezultat sodbe pred njeno izdajo in vročitvijo, saj mu je bila odvzeta prostost v novembru 1998, in to vse doslej. Tako se tudi zadnjih dveh narokov v tej zadevi ni mogel udeležiti. Trditve tožene stranke so žaljive tako za tožečo stranko kot za sodišče.

Zakon o pravdnem postopku res določa, da lahko vrhovno sodišče na predlog stranke določi drugo stvarno pristojno sodišče, da izvede postopek, če so za to tehtni razlogi (67. člen). Zatrjevanega (in neizkazanega) dejstva, da je nasprotna stranka zvedela za vsebino sodbe pred njeno izdajo (sodbo je izdala sodnica posameznica pisno), ker je tožnikova sorodnica zaposlena na sodišču (izkazalo se je, da na drugem), pač ni mogoče šteti (kot razlog za izločitev sodnice je bil zavrnjen) kot tehten razlog za delegacijo drugega sodišča.

Napaka, tudi če bi zares zanjo šlo, delavke drugega sodišča, kar zadeva varovanje tajnosti, pač ne more biti povod za dvom o nepristranskosti sodišča, ki zadevo obravnava, oziroma vseh njegovih sodnikov. Zato je sodišče neutemeljen predlog zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 35/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-06-30

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču

Dejstvo, da je upnica žena sodnika, ki opravlja sodno funkcijo pri sodišču, ki bi moralo odločiti o vloženem pravnem sredstvu, predstavlja tehten razlog za delegacijo pristojnosti po 68. členu ZPP/77. Zato je vrhovno sodišče predlogu ugodilo.

Za odločanje na drugi stopnji se določi Višje sodišče v Kopru.

Upnica je vložila pri Okrajnem sodišču v Ljubljani izvršilni predlog, ki mu je sodišče ugodilo. Na ugovor dolžnika je sodišče prve stopnje izvršbo ustavilo in razveljavilo vsa opravljena izvršilna dejanja. Upnici je naložilo v povrnitev stroške postopka v znesku 9.755 SIT.

Proti sklepu o ustavitvi izvršbe, razveljavitvi vseh izvršilnih dejanj in plačilu stroškov postopka, je vložila upnica pritožbo o kateri bi moralo odločati Višje sodišče v Ljubljani. To sodišče pa je predlagalo, da naj se za odločanje o vloženem pravnem sredstvu določi drugo stvarno pristojno sodišče. Svoj predlog je utemeljilo z dejstvom, da je upnica žena sodnika, ki opravlja sodno funkcijo pri sodišču, ki bi moralo odločiti o vloženi pritožbi.

Vrhovno sodišče lahko na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi (68. člen ZPP/77).

Dejstvo, da je upnica žena sodnika, ki opravlja sodno funkcijo pri sodišču, ki bi moralo odločiti o vloženem pravnem sredstvu, predstavlja tehten razlog za delegacijo pristojnosti po 68. členu ZPP/77. Zato je vrhovno sodišče predlogu ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.