Sklep VIII R 38/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-09-26

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - določitev drugega stvarno pristojnega sodišča

Po določilih 67. člena ZPP Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog strank ali pristojnega sodišča lahko določi za postopanje drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Iz dejstev, ki jih zatrjuje tožena stranka, ni mogoče ugotoviti, da bi zoper njo obstajala gonja, kot je to navedeno v odgovoru na tožbo. Prijave zaradi suma kaznivih dejanj so legitimno ravnanje ali celo obveznost državljanov, če pri tem ne gre za zlorabe, česar pa iz v konkretnih navedb tožene stranke ni razbrati. Inšpekcijski nadzor je normalna aktivnost davčnih organov, zato zakonite izvedbe davčnega inšpekcijskega nadzora ni mogoče šteti kot ogrožanja podjetniške aktivnosti. Opravljen mora biti v skladu s predpisi, zato naklonjenost ali nenaklonjenost nadzornikov pri izvedbi nadzora pravno ni pomembna. Tudi iz dejstva, da o toženi stranki piše dnevnik, ni videti nezakonite grožnje toženi stranki, prav tako pa takšna grožnja ne more biti uvedba sodnega postopka, s katero tožeča stranka uveljavlja pred sodiščem pravice iz delovnega razmerja.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožnica zoper toženo stranko, pri kateri je zaposlena kot frizerka, uveljavlja terjatev zaradi neizplačanih plač in regresa za letni dopust v skupnem znesku 176.540,10 SIT s pripadki. Tožena stranka je vložila odgovor na tožbo, v katerem predlaga sodišču, pri katerem je vložena tožba, da odstopi zadevo drugemu stvarno pristojnemu sodišču, ki naj vse zahtevke tožnice kot neutemeljene zavrne in ji naloži plačilo stroškov postopka. Predlog sodišču, da naj zadevo odstopi v obravnavanje in odločanje drugemu stvarno pristojnemu sodišču, tožena stranka utemeljuje s tem, da se zoper toženo stranko v M. odvija gonja, kar se kaže v tem, da sta bila zoper njo pri policiji vloženi dve prijavi zaradi suma kaznivih dejanj, ki sta se izkazali kot neutemeljeni. V mesecu maju 2000 je bil pri toženi stranki opravljen davčni inšpekcijski pregled. Izvajala ga je toženi stranki nenaklonjena davčna inšpekcija, ki pa je pojasnila, da je bil pregled "naročen". Sindikat zoper toženo stranko opravlja dejanja, ki kažejo na željo posameznikov v sindikatu, da bi uničil toženo stranko.

Končno je tudi sama tožba del scenarija, kako uničiti toženo stranko. Zoper toženo stranko se piše v lokalnem dnevniku V.. Vse to je med seboj povezano, zato tožena stranka meni, da sodišče v M. ne bi moglo dovolj neodvisno odločati v tem sporu. Osebe, ki zoper toženo stranko izvajajo gonjo, zasedajo pomembne položaje, in bi lahko vplivale na delo sodišča. Da bi se zagotovila v 125. členu Ustave RS zajamčena neodvisnost sodnikov v postopku, bi bilo treba zadevo odstopiti v obravnavanje in odločanje drugemu stvarno pristojnemu sodišču.

Predlog tožene stranke za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča ni utemeljen.

Po določilih 67. člena Zakona o pravdnem postopku ( Uradni list RS, št.26/99 - ZPP) Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog strank ali pristojnega sodišča lahko določi za postopanje drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo predlagala določitev drugega stvarno pristojnega sodišča za postopanje v tej zadevi, zato je sodišče, pri katerem je bila vložena tožba, predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da odloči o omenjenem predlogu tožene stranke.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da ni zakonskih razlogov za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Iz navedb tožene stranke v odgovoru na tožbo ni mogoče sklepati, da bi bilo očitno, da bi drugo stvarno pristojno sodišče lažje opravilo postopek, prav tako pa tudi ni mogoče ugotoviti drugih tehtnih razlogov, zaradi katerih bi bilo treba odločati tako, kot predlaga tožena stranka. Iz dejstev, ki jih zatrjuje tožena stranka, ni mogoče ugotoviti, da bi zoper njo obstajala gonja, kot je to navedeno v odgovoru na tožbo. Prijave zaradi suma kaznivih dejanj so legitimno ravnanje ali celo obveznost državljanov, če pri tem ne gre za zlorabe, česar pa iz v konkretnih navedb tožene stranke ni razbrati. Inšpekcijski nadzor je normalna aktivnost davčnih organov, zato zakonite izvedbe davčnega inšpekcijskega nadzora ni mogoče šteti kot ogrožanja podjetniške aktivnosti. Opravljen mora biti v skladu s predpisi, zato naklonjenost ali nenaklonjenost nadzornikov pri izvedbi nadzora pravno ni pomembna. Tudi iz dejstva, da o toženi stranki piše dnevnik V., ni videti nezakonite grožnje toženi stranki, prav tako pa takšna grožnja ne more biti uvedba sodnega postopka, s katero tožeča stranka uveljavlja pred sodiščem pravice iz delovnega razmerja. Sodišče tako v tej zadevi ne najde razlogov, ki bi kazali na to, da bi lahko imelo sodišče, pri katerem je vložena tožba, težave z vodenjem postopka in sojenjem in bi bilo treba iz teh razlogov za postopanje določati drugo stvarno pristojno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.