TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I Ips 256/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-10-29

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost zahteve - zahteva vložena zoper pravnomočen sklep o podaljšanju hišnega pripora

Med kazenskim postopkom, ki še ni pravnomočno končan, se sme zahteva za varstvo zakonitosti vložiti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora (4.odst.420.čl. ZKP). Navedena izjema se izrecno nanaša le na pripor in torej ne velja za hišni pripor. Tudi določba 6.odst. 199.a čl ZKP glede vložitve zahteve za varstvo zakonitosti zoper odločbo o odreditvi ali podaljšanju hišnega pripora ne napotuje na smiselno uporabo določb ZKP o priporu.

Zahteva zagovornika obdolženega M.S. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v Mariboru opravlja zoper obd. M.S. in P.D. preiskavo zaradi utemeljenega suma, da sta storila kazniva dejanja goljufije po 3. in 1. odstavku 171. člena KZ-77.

Zoper obd. M.S. je bil iz pripornega razloga po 1. točki 1. odstavka 201. člena Zakona o kazeskem postopku (ZKP) odrejen hišni pripor, ki je bil z uvodoma navedenim sklepom podaljšan do 1.9.1999.

Zoper ta pravnomočen sklep o podaljšanju hišnega pripora je zagovornik obd. M.S. vložil dne 24.9.1999 zahtevo za varstvo zakonitosti. V zahtevi uveljavlja bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 1. točke 1. odstavka 371. člena ZKP, ki naj bi jo zagrešilo sodišče druge stopnje, ker je sodil sodnik, ki ne bi smel. Zagovornik predlaga, da glede nato, da je bil medtem hišni pripor zoper obdolženca že odpravljen, Vrhovno sodišče samo ugotovi, da je Višje sodišče v Mariboru zagrešilo navedeno bistveno kršitev določb kazenskega postopka.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Zahteva za varstvo zakonitosti se sme vložiti šele po pravnomočno končanem kazenskem postopku (1. odstavek 420. čena ZKP). Med kazenskim postopkom, ki še ni pravnomočno končan, se sme zahteva za varstvo zakonitosti vložiti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora (4. odstavek 420. člena ZKP).

Navedena izjema se izrecno nanaša le na pripor in torej ne velja za hišni pripor. Hišni pripor kot poseben oziroma nadomesten ukrep za pripor je namreč v ZKP posebej urejen. V 6. odstavku 199.a člena ZKP pa je navedeno, da se "glede odreditve, časa trajanja, podaljšanja in odprave hišnega pripora, kot tudi glede vštevanja hišnega pripora v izrečeno kazen, smiselno uporabljajo določbe tega zakona o priporu." Torej tudi navedena določba glede vložitve zahteve za varstvo zakonitosti zoper odločbo o odreditvi ali podaljšanju hišnega pripora ne napotuje na smiselno uporabo določb ZKP o priporu.

Po povedanem Vrhovno sodišče ugotavlja, da v obravnavani zadevi niso podani pogoji iz 420. člena ZKP za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, saj kazenski postopek zoper obd. M.S. še ni pravnomočno končan. Zato je moralo zahtevo njegovega zagovornika za varstvo zakonitosti zoper sklep o podaljšanju hišnega pripora zavreči kot nedovoljeno (2. odstavek 420. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 43/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-02-25

Zahtevo za revizijo po ZPKri je pooblaščenka pravnih naslednic obs. A.Ž. vložila zoper pravnomočno sodbo Vojaškega sodišča Gorenjskega odreda na položaju z dne 9.8.1944. Zahteva za revizijo je bila utemeljeno zavrnjena, saj se je po 1.odst. 22.čl. ZPKri smela vložiti le zoper sodbe, izdane na ozemlju sedanje Republike Slovenije v času od 15.5.19945 do 2.7.1990.

Zahteva M.Š. in G.Š. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Okrožno sodišče v Kranju je s sodbo z dne 24.6.1998 na podlagi 2. odstavka 26. člena in 30. člena Zakona o popravi krivic (ZPKri)

zavrnilo zahtevo za revizijo, ki jo je vložila pooblaščenka M.Š. in G.Š. zoper pravnomočno sodbo Vojaškega sodišča Gorenjskega odreda na položaju z dne 9.8.1944, s katero je bil obsojen njun oče A.Ž. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne 5.11.1998 pritožbo pravnih naslednic obs. A.Ž. zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Pooblaščenka M.Š. in G.Š., pravnih naslednic obs. A.Ž., v zahtevi za varstvo zakonitosti uvodoma navaja, da jo vlaga zaradi kršitve kazenskega zakona in zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije izpodbijano sodbo spremeni tako, da revizijo dopusti in o njej meritorno odloči oziroma da izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču v novo odločanje.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Nista podani kršitvi kazenskega zakona in določb kazenskega postopka. Zahtevo za revizijo po ZPKri je pooblaščenka pravnih naslednic obs. A.Ž. vložila zoper pravnomočno sodbo Vojaškega sodišča Gorenjskega odreda na položaju z dne 9.8.1944. Zato je bilo s pravnomočno sodbo, zoper katero je vložena zahteva za varstvo zakonitosti, na podlagi 30. člena ZPKri zahteva za revizijo utemeljeno zavrnjena, saj niso bili podani zakonski pogoji za to pravno sredstvo. Po določilu 1. odstavka 22. člena ZPKri (Ur. list RS z dne 25.10.1996, štev. 59) se je smela zahteva za revizijo vložiti le zoper sodbe, izdane na ozemlju sedanje Republike Slovenije v času od 15.5.1945 do 2.7.1990, kar je bilo vložnici zahteve za revizijo v pravnomočni odločbi že pojasnjeno. Zatrjevanje, da je ugotovitev sodišča prve stopnje v nasprotju z dokazi v spisu, ker se sodba sklicuje na Zakon o zaplembi imovine in opravljanju zaplembe, ki je bil sprejet dne 9.6.1945, ni utemeljeno, saj je bila s sklepom Okrajnega sodišča v Kranju z dne 29.1.1946, na podlagi Zakona o zaplembi premoženja in izvrševanju zaplembe le realizirana sodba Vojaškega sodišča Gorenjskega odreda na položaju z dne 9.8.1944 o zaplembi premoženja obs. A.Ž.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno, ker je ugotovilo, da ni podana kršitev zakona, na katero se sklicujeta vložnici v svoji zahtevi (425. člen ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 16/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-01-22

zahteva za varstvo zakonitosti - rok za vložitev

V 559.čl. ZKP je določeno, da smejo obs., zagovornik in osebe iz 2.odst. 367.čl. tega zakona vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sodno odločbo, ki je postala pravnomočna pred uveljavitvijo tega zakona, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, v roku dveh let po uveljavitvi tega zakona, ki je začel veljati 1.1.1995. Ker je zagovornik obs. Š.A. vložil zahtevo šele 12.11.1998, jo je vrhovno sodišče kot prepozno zavrglo.

Zahteva zagovornika obs. Š.A. za varstvo zakonitosti se zavrže kot prepozna.

Po določilu 3. odstavka 421. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) smejo obsojenec, zagovornik in osebe iz 2. odstavka 367. člena tega zakona vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti v roku 3 mesecev od dneva, ko je obsojenec prejel pravnomočno sodno odločbo, če pa zoper odločbo sodišča prve stopnje ni bilo pritožbe, pa se ta rok šteje od pravnomočnosti te odločbe. V prehodnih in končnih določbah ZKP je v 559. členu, na katerega se sklicuje vložnik zahteve za varstvo zakonitosti, določeno, da smejo obsojenec, zagovornik in osebe iz 2. odstavka 367. člena tega zakona zoper sodno odločbo, ki je postala pravnomočna pred uveljavitvijo tega zakona, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti v roku 2 let po uveljavitvi tega zakona. ZKP, ki je bil objavljen v Uradnem listu RS št. 63/94, z dne 13.10.1994, je po določilu 566. člena začel veljati dne 1.1.1995 in je bilo torej mogoče vložiti po določilu 559. člena zahtevo za varstvo zakonitosti najkasneje do 31.12.1996. Zagovornik obs. Š.A. pa je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti priporočeno po pošti šele 12.11.1998, torej znatno po izteku roka, določenega v 559. členu ZKP. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP zavrglo kot prepozno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 17/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-01-22

zahteva za varstvo zakonitosti - rok za vložitev

Na podlagi 559.čl. ZKP je bilo mogoče vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti najkasneje do 31.12.1996. Ker je zagovornik obs. F.G. vložil zahtevo za varstvo zakonitosti priporočeno po pošti šele 12.11.1998, jo je vrhovno sodišče kot prepozno zavrglo.

Zahteva zagovornika obs. F.G. za varstvo zakonitosti se zavrže kot prepozna.

Izjemoma so lahko obsojenec, zagovornik in osebe iz 2. odstavka 421. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) ne glede na rok iz 3.

odstavka 421. člena ZKP zoper sodno odločbo, ki je postala pravnomočna pred uveljavitvijo tega zakona, in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, vložili zahtevo za varstvo zakonitosti v roku 2 let po uveljavitvijo tega zakona. ZKP, ki je bil objavljen v Uradnem listu RS, štev. 63/94 z dne 13.10.1994, je po določilu 566. člena začel veljati dne 1.1.1995. Tako je bilo torej mogoče na podlagi 559. člena, na katerega se sklicuje vložnik zahteve za varstvo zakonitosti, vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti najkasneje do 31.12.1996. Zagovornik obs. F.G. pa je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti priporočeno po pošti šele 12.11.1998, torej znatno po izteku roka, določenega v 559. členu ZKP. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP zahtevo zagovornika obs. F.G. zavrglo kot prepozno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 14/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-06-21

Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik sodnik sodišča, ki je predlagalo delegacijo, kar pomeni, da obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov tega sodišča. To je tehten razlog, da naslovno sodišče ne more voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku tožnika.

Predlogu se ugodi in se za odločanje v tej zadevi določi kot pristojno Delovno sodišče v X.

Tožnik je pri Delovnem in socialnem sodišču vložil tožbo zaradi plačila 187.111,00 SIT s pp.

Delovno in socialno sodišče je na podlagi 66. člena zakona o pravdnem postopku (v zvezi s 1. odstavkom 14. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih) v povezavi s 6. točko 70. člena ZPP vložilo predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča z utemeljitvijo, da je tožnik sodnik Delovnega in socialnega sodišča.

Po določbi 67. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99), Vrhovno sodišče lahko na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik sodnik sodišča, ki je predlagalo delegacijo, kar pomeni, da obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov tega sodišča. To je tehten razlog, da naslovno sodišče ne more voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku tožnika.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato predlogu za delegacijo ugodilo in kot stvarno pristojno določilo Delovno sodišče v X.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 17/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-07-04

Iz podatkov spisa, prav tako pa iz navedb tožene stranke, ne izhaja, da obstoji kakšna okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov mariborskega sodišča. To pa pomeni, da ni tehtnega razloga za bojazen, da naslovno sodišče ne bi moglo voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku tožnika pošteno in pravično.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožnica je pri Delovnem sodišču v M. vložila tožbo zaradi plačila 254.706,30 SIT s pripadki, zaradi prikrajšanja pri plači in regresu za letni dopust.

Delovno sodišče v M. je na podlagi 67. člena zakona o pravdnem postopku (v zvezi s prvim odstavkom 14. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih) vložilo predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča z utemeljitvijo, da tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je zoper njo v M. "prisotna prava gonja" in bi bili šele "s prenosom pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče" odpravljeni vsi morebitni dvomi v poštenost in pravičnost sodnega postopka.

Po določbi 67. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list RS, št. 26/99) Vrhovno sodišče lahko na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Iz podatkov spisa, prav tako pa iz navedb tožene stranke, ne izhaja, da obstoji kakšna okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov mariborskega sodišča. To pa pomeni, da ni tehtnega razloga za bojazen, da naslovno sodišče ne bi moglo voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku tožnika pošteno in pravično.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato predlog za delegacijo zavrnilo, saj ni ugotovilo, da bi bila za delegacijo podana dejanska ali pravna podlaga.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 114/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-02-03

Dogovorjena obrestna mera zamudnih obresti je lahko višja od zakonsko določene. Zakonsko določena obrestna mera zamudnih obresti se uporabi samo takrat, kadar se stranki obveznostnega razmerja ne dogovorita drugače.

Glede na drugi odstavek 498. člena ZPP je revizijsko sodišče nadaljevalo postopek po določbah ZPP/77.

Pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje, po kateri mora tožena stranka plačati tožeči stranki 683.160,00 SIT z zamudnimi obrestmi, je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo pritožbenega sodišča izpodbija tožena stranka z revizijo navajajoč, da uveljavlja vse revizijske razloge. Revizijskemu sodišču predlaga, naj izpodbijano sodbo spremeni in tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa naj sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Tožena stranka je v reviziji prezrla, da ni aktivni legitimaciji tožeče stranke, ne glede na to, kako je na zaključnici štev. 20340201 z dne 8.4.1991 poimenovana, v postopku pred sodiščem prve stopnje nikoli ugovarjala. V svoji pripravljalni vlogi z dne 26.10.1994 je sama navedla: "Pravdni stranki sta dne 8.4.1991 podpisali zaključnico št. 20340201..." Zato okoliščina, da je sodišče tožečo stranko obravnavalo kot osebo, ki je prodajalec po zaključnici, ni bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, pa tudi kakšna druga ne.

Pritožbeno trditev, da je prodajalec po zaključnici oseba, ki ni tožena stranka, je pritožbeno sodišče pravilno opredelilo kot pritožbeno novoto in tudi pravilno, na podlagi 496.a člena ZPP, odklonilo njeno obravnavanje. Pri tem revizijsko sodišče še opozarja, da vprašanje aktivne legitimacije tožeče stranke v tem sporu v postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo nikoli sporno. Prvi odstavek 7. člena ZPP pa se nanaša samo na sporna dejstva.

Sodišči druge in prve stopnje sta tudi pravilno razlagali drugo in četrto točko prodajnih pogojev, ki sta jih stranki spora sprejeli s podpisom zaključnice, in jih tudi pravilno uporabili. Dogovorjena obrestna mera zamudnih obresti je lahko višja od zakonsko določene in je to lahko bila tudi v času, v katerem so sporne zamudne obresti nastajale. Zakonsko določena obrestna mera zamudnih obresti se uporabi samo takrat, kadar se stranki obveznostnega razmerja ne dogovorita drugače.

Uveljavljani revizijski razlogi niso podani. Zato je revizijsko sodišče potem, ko je še ugotovilo, da tudi ni tistih revizijskih razlogov, na katere mora po 386. členu ZPP paziti po uradni doložnosti, revizijo tožene stranke zavrnilo (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 89/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-13

vpis zastavne pravice na nepremičnini - vrstni red vpisa

Pri postopanju v zemljiški knjigi ni prišlo do nobene nezakonitosti pri vrstnem redu vpisa hipoteke tožene stranke pred hipoteko tožeče stranke. Zemljiškoknjižno sodišče je pri vpisu pravilno upoštevalo časovno zaporedje prejema vlog pravdnih strank za vpis hipoteke na isti nepremičnini (prvi odstavek 29. člena takrat še veljavnega Zakona o zemljiških knjigah iz 1930.leta).

Glede na določilo prvega odstavka 498. člena ZPP je revizijsko sodišče nadaljevalo postopek po določilih ZPP/77.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da ji mora tožena stranka izstaviti listino, na podlagi katere bo v zemljiški knjigi izvršena sprememba vrstnega reda že vpisanih zastavnih pravic na določeni nepremičnini tako, da bo kot prva vpisana hipoteka tožeče stranke in kot druga hipoteka tožene stranke (in ne obratno kot sedaj).

Proti tej sodbi sodišča druge stopnje vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo sodb sodišč druge in prve stopnje tako, da se tožbenemu zahtevku ugodi.

Državno tožilstvo RS se o reviziji ni izjavilo, tožena stranka pa nanjo ni odgovorila.

Sodišči druge in prve stopnje sta pravilno uporabili materialno pravo, ko sta tožbeni zahtevek tožeče stranke za spremembo vrstnega reda v zemljiški knjigi vpisanih zastavnih pravic na nepremičnini zavrnili, ker v postopanju v zemljiški knjigi ni prišlo do nobene nezakonitosti pri vrstnem redu vpisa hipoteke tožene stranke pred hipoteko tožeče stranke. Po določilu prvega odstavka 29. člena takrat še veljavnega Zakona o zemljiških knjigah iz 1930. leta, se namreč vrstni red vpisa ravna po trenutku, ko je vloga prispela k zemljiškoknjižnemu sodišču. V obravnavani zadevi je zemljiška knjiga prejela vlogo za vpis hipoteke tožene stranke dne 21.8.1992 in jo s tem dnem vpisala v Dn-vpisnik, vlogo za vpis hipoteke tožeče stranke na isti nepremičnini pa zatem 24.8.1992 in jo s tem datumom prav tako vpisala v dnevnik vlog. Če sta v skladu s tem vrstnim redom bili vpisani obravnavani zastavni pravici pravdnih strank, je bilo s tem spoštovano citirano določilo 29. člena Zakona o zemljiških knjigah, saj zemljiška knjiga glede na izkazana dejstva ni mogla drugače odločiti, saj o vlogi tožeče stranke - njenem predlogu za ustanovitev zastavne pravice na podlagi sporazuma strank po XXII.a poglavju ZIP z dne 17.7.1992 ni bila obveščena (vlogo je tožeča stranka nepravilno izročila uslužbenki na gospodarskem oddelku sodišča, namesto pravilno v vložišču).

Glede na tako stanje stvari in, ko po uradni dolžnosti niso bile ugotovljene kršitve iz 386. člena ZPP, je bilo treba revizijo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 71/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-13

nepopolna pritožba - obrazložitev brzojavne pritožbe - rok

Obrazložitev pritožbe ni nujno potrebna sestavina pritožbe.

Glede na določilo prvega odstavka 498. člena ZPP je revizijsko sodišče nadaljevalo postopek po določilih ZPP/77.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, ki je vzdržalo v veljavi sklep o izvršbi, po katerem mora tožena stranka plačati tožeči stranki 1,274.626,20 SIT z zamudnimi obrestmi.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvene kršitve določil postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga razveljavitev sodb sodišča druge in prve stopnje ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Državno tožilstvo RS se o reviziji ni izjavilo, tožeča stranka pa nanjo ni odgovorila.

Revizija neutemeljeno meni, da bi sodišče druge stopnje moralo v pritožbenem postopku upoštevati ne le pritožbo tožene stranke z dne 10.9.1996 (ki je bila vložena pravočasno v pritožbenem roku 8 dni), ampak tudi naknadno "obrazložitev pritožbe" z dne 13.9.1996 (vložene po preteku pritožbenega roka) in to zaradi analogne uporabe določbe tretjega odstavka 113. člena ZPP. Pritožbeno sodišče je ravnalo prav, ko te naknadne obrazložitve pritožbe ni upoštevalo, kajti po določilu tretjega odstavka 113. člena ZPP se sme v roku 3 dni dopolniti le tista pritožba, ki "ne vsebuje vsega, kar je treba, da bi se mogla obravnavati". Obravnavana pritožba z dne 10.9.1996 pa vsebuje vse, kar mora pritožba obsegati tudi po določilu 350. člena ZPP: 1.

navedbo sodbe, proti kateri se vlaga; 2. izjavo, da se sodba izpodbija v celoti (ali v določenem delu); 3. pritožbene razloge; in 4. podpis pritožnika. Po določilu prvega odstavka 351. člena ZPP je celo samo tista pritožba, iz katere se ne da ugotoviti, katera sodba se izpodbije, ali ki ni podpisana, nepopolna in se le taka pritožba na zahtevo sodišča lahko v določnem roku dopolni ali popravi. Za tak primer pa pri obravnavani pritožbi ne gre. Obrazložitev pritožbe, ki jo vsebuje naknadna toženčeva vloga z dne 13.9.1996, ni nujno potrebna sestavina pritožbe. Če pritožba ni obrazložena, potem mora sodišče, ne glede na to, po določilu tretjega odstavka 351. člena ZPP poslati pritožbo sodišču druge stopnje, ki preizkusi sodbo po uradni dolžnosti v skladu z določilom drugega odstavka 365. člena ZPP.

Glede na to sodišče druge stopnje ni bistveno kršilo določil postopka po prvem odstavku 354. člena ZPP v zvezi z določilom tretjega odstavka 113. člena ZPP, kot to uveljavlja revizija. Zaradi tega tudi ni bilo mogoče upoštevati revizijskih izvajanj dejanskega značaja, ki jih je tožena stranka sicer uveljavljala že v "obrazložitvi pritožbe" z dne 13.9.1996.

Ker tudi po uradni dolžnosti niso bile ugotovljene kršitve iz 386. člena ZPP, je bilo treba revizijo zavrniti.

ZPP (1977) člen 113, 113/3, 350, 351, 351/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba G 2/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-10-17

nadzor nad poročanjem javnih družb - postopek odločanja Agencije za trg vrednostnih papirjev - odločanje o plačilu stroškov nadzora - pooblastila predsednika senata

Sklep o obveznosti plačila stroškov nadzora izda predsednik senata.

Potem, ko je izvedla nadzor po 68. členu Zakona o trgu vrednostnih papirjev (Ur. list RS štev. 56/99; v nadaljevanju: ZTVP), je tožena stranka naložila tožeči stranki:

- z odredbo izvedbo ukrepov za odpravo nepravilnosti, do katerih je prišlo v zvezi z dolžnostjo poročanje tožeče stranke po 62. členu in sledečih ZTVP,

- s sklepom povračilo stroškov nadzora v višini 500.000,00 SIT.

Sklep o povračilu stroškov nadzora izpodbija tožeča stranka s tožbo. Meni, da ni v skladu z zakonom, ker ga je izdal predsednik senata. Sodišču predlaga, naj ga razveljavi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe.

Po 330. členu ZTVP pazi sodišče pri preizkusu izpodbijane odločbe po uradni dolžnosti samo na bistvene kršitve določb postopka iz tretjega odstavka 25. člena Zakona o upravnem sporu (Ur. list RS štev. 50/97 in 70/2000; v nadaljevanju: ZUS), sicer pa jo preizkusi samo v mejah razlogov, navedenih v tožbi.

Do bistvenih kršitev določb postopka iz tretjega odstavka 25. člena ZUS ni prišlo, sklep, ki ga tožeča stranka s tožbo izpodbija pa je po 3. točki drugega odstavka 312. člena ZTVP lahko izdal predsednik senata.

Ker uveljavljani tožbeni razlog ni podan, v postopku pa tudi ni prišlo do bistvenih kršitev določb postopka, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnost, je sodišče tožbo zavrnilo (prvi odstavek 59. člena ZUS v zvezi z drugim odstavkom 324. člena ZTVP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSRS Sklep Cp 41/2018, enako tudi VSRS Sklep Cp 2/2019, VSRS Sklep Cp 11/2019