Sodba II Ips 562/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-09-01

pogodbene obresti - pogodbena obrestna mera - izvršilni naslov

Pogodbena obrestna mera med posamezniki je omejena s kogentno določbo 1. odstavka 399. člena ZOR tako, da ne sme presegati obrestne mere, ki se v kraju izpolnitve plačuje za hranilne vloge na vpogled. Po določbi 4. odstavka istega člena velja tudi v primeru, če so dogovorjene višje obresti od dovoljenih, največja obrestna mera dovoljenih obresti. Sodišča ne smejo dati pravnega varstva višjim obrestim. Pri tem ni treba ugotavljati elementov oderuške pogodbe po 141. členu ZOR. Pogodbene obresti, višje od tistih, ki jih dovoljuje 1. odstavek 399. člena ZOR, niso dovoljene ne glede na to, ali so sicer podani elementi oderuštva. Toda če so take obresti določene s pravnomočno sodbo ali s sporazumom po 251.c členu ZIP, ki ima moč sodne poravnave, pomenita sodba in sporazum izvršilni naslov v smislu 16. člena ZIP. Z izpodbijanjem terjatev po 176. členu ZIP pa ni mogoče posegati v veljavnost izvršilnih naslovov. Terjatve je mogoče izpodbijati iz drugih razlogov, na primer, ker so plačane, pobotane, zastarane, odpuščene in podobno.

Reviziji se delno ugodi in se sodbi sodišč prve in druge stopnje delno spremenita tako, da se ugodi tožbenemu zahtevku v naslednjem obsegu:

Poplačilo terjatve tožene stranke J. Č., L., K. v izvršilnem postopku zoper dolžnika S. in J. R., S., L., po sklepu Temeljnega sodišča v Ljubljani, enote v Domžalah z dne 21.6.1991 št. R 350/91, posojilni pogodbi z dne 21.6.1991 in pogodbi o zastavitvi nepremičnine z dne 21.6.1991 v znesku 450.000,00 SIT z rokom vračila 21.12.1991 in 10 % mesečno obrestno mero, obračunano na konformni način,

in terjatve tožene stranke E. P. iz B., C., v izvršilnem postopku zoper dolžnika S. in J. R., S., L., po posojilni pogodbi z dne 22.5.1991 v znesku 315.000,00 SIT z obrestmi v višini rasti cen na drobno (R) od 22.5.1991 do 22.5.1992 ter z obrestmi v višini rasti cen na drobno, povečanih za 50 % od 23.5.1992 do plačila,

pred poplačilom terjatve tožeče stranke ni dovoljeno v obsegu, kolikor obračunane pogodbene obresti presegajo obresti po obrestni meri, ki se v kraju izpolnitve plačuje za hranilne vloge na vpogled in kolikor zamudne obresti presegajo zakonsko določeno obrestno mero.

Kar tožeča stranka zahteva več ali drugače, se zavrne.

V preostalem delu se revizija zavrne kot neutemeljena.

Izrek o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo o pravdnih stroških.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev, da toženca v izvršilnem postopku zoper svoja dolžnika S. in J. R.

uveljavljata obresti, ki presegajo z zakonom dovoljene pogodbene obresti, ter da se smeta v izvršilnem postopku poplačati le z obrestmi po obrestni meri, skladni z zakonskimi določili. Ugotovilo je, da je tožeča stranka postavila tožbeni zahtevek v nasprotju s sklepom, s katerim jo je v izvršilnem postopku sodišče napotilo na pravdo.

Sodišče druge stopnje je deloma ugodilo pritožbi tožeče stranke in razveljavilo sodbo prve stopnje v izreku o pravdnih stroških, v preostalem pa je zavrnilo pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje. Prvostopno odločitev o glavni stvari je sicer štelo za pravilno, razloge pa za neprepričljive. Po stališču sodišča druge stopnje tožbeni zahtevek ni utemeljen, ker tožeča stranka z njim izpodbija izvršilni naslov, ki je za toženca Č. sporazum po 251.c členu Zakona o izvršilnem postopku, za toženca P. pa sodba zaradi izostanka. Oba izvršilna naslova bi bilo mogoče izpodbijati samo z izrednimi pravnimi sredstvi. Tožnikov zahtevek obravnava pravno vprašanje, na katerega bo moralo odgovoriti izvršilno sodišče.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo iz revizijskih razlogov po 1.,2. in 3. točki prvega odstavka 385. člena Zakona o pravdnem postopku. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni in tožbenemu zahtevku ugodi ali pa obe sodbi razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da obrazložitev prvostopne sodbe ni razumljiva. To je navedla že v pritožbi, pa sodišče druge stopnje tega ni upoštevalo. Napačno je prvostopno stališče, da tožeča stranka ni tožila v skladu z napotitvijo.

Poudarja, da se glede dovoljenosti obresti sklicuje na 399. člen Zakona o obligacijskih razmerjih. Sodišče druge stopnje ni zavzelo jasnega stališča o tem, ali zanika tožeči stranki pravico zahtevati ugotovitev ničnosti zato, ker ni pravilno tožila, ali zato, ker gre za razsojeno stvar, ali pa zato, ker bo to uveljavljala v izvršilnem postopku. Sodba se ni opredelila do bistvenega dela zahtevka, po katerem se toženca smeta poplačati le z obrestmi v skladu s 399.

členom Zakona o obligacijskih razmerjih . Navaja, da je bila na pravdo napotena v skladu s 176. členom Zakona o izvršilnem postopku. Sporna je višina terjatve, o kateri se odloča v pravdnem postopku. Sodba se napačno sklicuje na razsojeno stvar, saj tožeča stranka ni bila udeležena v nobenem od postopkov, ki sta pripeljala do obeh izvršilnih naslovov. Zato ni imela možnosti uveljavljati, da so obresti določene nad mero, dovoljeno z zakonom. Sicer pa je šlo v obeh primerih za nedovoljeno razpolaganje strank in zato sodišče ne bi smelo izdati izvršilnih naslovov. Ničnost pogodb ne more konvalidirati samo zaradi tega, ker so z nedovoljenim razpolaganjem postale vsebina sodne odločbe.

Revizija je bila vročena toženima strankama, ki nanjo nista odgovorili, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (3. odstavek 390. člena zakona o pravdnem postopku -

Bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ki jih uveljavlja revizija, niso podane. Obrazložitev prvostopne sodbe na peti strani spodaj se na prvi pogled res konča nerazumljivo. To pa je posledica razvidne pisne pomote. Namesto besede "saj" bi namreč morala stati beseda "kar", s čimer stavek postane razumljiv in se logično konča. Taka napaka ne predstavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 13. točki drugega odstavka ZPP. Zato je sodišče druge stopnje ravnalo pravilno, ko v navedeni pisni napaki ni videlo uveljavljane kršitve postopka.

Napačno prvostopno stališče, da tožba ni bila vložena v skladu z napotitvenim sklepom, je popravila sodba druge stopnje. Zato tožeča stranka to neutemeljeno ponavlja v reviziji.

Tudi očitek, da razlogi sodbe druge stopnje niso jasni, ni utemeljen. Sodba druge stopnje navaja kot oviro za uspešnost tožnikovega zahtevka dejstvo, da so sporne terjatve vsebovane v pravnomočni sodbi in sporazumu po 251.c členu ZIP, ki ima moč sodne poravnave.

Utemeljeno pa tožena stranka poudarja, da se vseskozi sklicuje na določbo 399. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR), ne pa na 141. člen tega zakona. Pogodbena obrestna mera med posamezniki je omejena s kogentno določbo 1. odstavka 399. člena ZOR tako, da ne sme presegati obrestne mere, ki se v kraju izpolnitve plačuje za hranilne vloge na vpogled. Po določbi 4. odstavka istega člena velja tudi v primeru, če so dogovorjene višje obresti od dovoljenih, največja obrestna mera dovoljenih obresti. Sodišča ne smejo dati pravnega varstva višjim obrestim. Pri tem ni treba ugotavljati elementov oderuške pogodbe po 141. členu ZOR. Pogodbene obresti, višje od tistih, ki jih dovoljuje 1. odstavek 399. člena ZOR, niso dovoljene ne glede na to, ali so sicer podani elementi oderuštva. Toda če so take obresti določene s pravnomočno sodbo ali s sporazumom po 251.c členu ZIP, ki ima moč sodne poravnave, pomenita sodba in sporazum izvršilni naslov v smislu 16. člena ZIP. Z izpodbijanjem terjatev po 176. členu ZIP pa ni mogoče posegati v veljavnost izvršilnih naslovov. Terjatve je mogoče izpodbijati iz drugih razlogov, na primer, ker so plačane, pobotane, zastarane, odpuščene in podobno.

Tožeča stranka navaja, da pravnomočnost izvršilnih naslovov, na podlagi katerih toženca vodita izvršbo, nanjo ne učinkuje, ker ni bila stranka v teh postopkih. To je res, toda pravnomočne sodne odločbe in sodne poravnave poleg strank v postopku vežejo tudi sodišče. Zato v razmerju med upnikoma in dolžnikoma v izvršilnem postopku tožeča stranka kot nadaljnji upnik ne more ničesar spremeniti. Upravičeno zahteva le to, da nedovoljeno razpolaganje tožencev in njunih dolžnikov ne more prikrajšati njene pravice do poplačila svoje terjatve nasproti istima dolžnikoma. Izpodbijanje terjatev obeh tožencev na podlagi 176. člena ZIP ima lahko samo takšen učinek. Preko tega tudi ne sega pravni interes tožeče stranke. Zato ima izpodbijanje pravni učinek le za tožečo stranko in le toliko, kolikor je potrebno za izpolnitev njene terjatve (284. člen ZOR). V obravnavanem primeru to pomeni, da bo v izvršilnem postopku treba opraviti izračun pogodbenih obresti na podlagi 1. odstavka 399. člena ZOR in poplačati terjatve obeh tožencev pred poplačilom terjatve tožeče stranke samo v tem obsegu ter obračunati zamudne obresti in jih enako poplačati po zakonsko določeni obrestni meri. Presežek obeh obresti do zneska po obeh izvršilnih naslovih pa bo mogoče tožencema izplačati šele po poplačilu terjatve tožeče stranke. Samo v tem obsegu je tožbeni zahtevek tožeče stranke utemeljen. Ni pa utemeljen zahtevek na ugotovitev, da terjatvi tožencev obsegata obresti po nedovoljeno visoki obrestni meri, da gre za oderuške obresti ter da so ustrezna pogodbena določila nična. Tožeča stranka ni ponudila nobenega primerjalnega izračuna med vsakokrat veljavnimi in dogovorjenimi obrestmi, zato ni bilo ugotovljeno preseganje dogovorjenih obresti nad dovoljenimi obrestmi. Tožeča stranka se ne sklicuje na 141. člen ZOR, zato ni mogoče govoriti o oderuških obrestih. Ta izraz je za nedovoljene obresti pravno neustrezen.

Končno za zahtevek na ničnost pogodbenih določil ne more biti podan pravni interes, ker so obresti po spornih pogodbah vsebovane v izvršilnih naslovih, katerih učinka z izpodbijanjem po 176. členu ZIP ni mogoče odpraviti.

Sodišči prve in druge stopnje nista pravilno uporabili določb 1. in 4. odstavka 399. člena ZOR in 284. člena ZOR. Zato je uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava podan. V skladu s tem je revizijsko sodišče odločilo po 1. odstavku 395. člena ZPP. Pri tem je sodbi spremenilo in ugodilo tožbenemu zahtevku v mejah, ki so določene z 284. členom ZOR.

Izrek o stroških revizijskega postopka je posledica drugostopne odločitve. Ker mora sodišče prve stopnje odločati o stroških postopka na prvi in drugi stopnji, bo v skladu s tem odločilo tudi o revizijskih stroških. Odločitev o stroških bo glede na revizijsko odločitev o glavni stvari temeljila na enakih kriterijih za stroške na vseh treh stopnjah sojenja. Pri tem bo sodišče prve stopnje moralo upoštevati, da je uspeh tožeče stranke le delen ter presoditi, ali pride v poštev določba 2. odstavka 154. člena ZPP, po kateri pri delnem uspehu trpi vsaka stranka svoje stroške.

ZOR člen 399, 399/1, 399/4. ZIP člen 16, 176.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.