Sodba II Ips 30/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-06-14

privatizacija stanovanj - zahteva za odkup stanovanja - rok za vložitev zahteve

Tožnik ni vložil zahteve za odkup stanovanja v roku, ki ga določa Stanovanjski zakon v 123. členu. Ta ugotovitev je bistvena, saj je bil tožnikov zahtevek zavrnjen prav zato, ker mu ni uspelo dokazati, da je podal pravočasno zahtevo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, s katerim je tožnik uveljavljal nakup stanovanja v Domžalah pod pogoji, ki jih za privatizacijo določa Stanovanjski zakon. Zavrnilo je tudi podrejeni zahtevek za nakup istega stanovanja brez privatizacijskega popusta. Ugotovilo je, da tožnik ni uveljavljal nakupa stanovanja po določbah Stanovanjskega zakona o privatizaciji v roku dveh let po uveljavitvi zakona, kakor določa 123. člen zakona.

Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožeče stranke in razveljavilo sodbo prve stopnje glede zavrnitve podrejenega zahtevka in glede odločitve o stroških postopka. V ostalem pa je pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem, a nerazveljavljenem delu potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče spremeni izpodbijano sodbo in ugodi primarnemu zahtevku ali pa, da razveljavi sodbo druge stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje tudi v delu, ki se nanaša na primarni zahtevek. Povzema dejansko stanje, ki izhaja iz izvedenih dokazov in navaja, da je tožnik pri toženi stranki vložil zahtevo za odkup stanovanja v letu 1992 in da mu tožena stranka ni prodala stanovanja, ker še ni imel državljanstva Republike Slovenije. V zvezi s tem navaja nekatere povzetke iz pričevanja P. A. in jih komentira.

Navaja, da bi moralo sodišče to pričo soočiti s tožnikom in naložiti toženi stranki, naj predloži tožnikovo dokumentacijo. Poudarja, da mu stanovanje ni bilo prodano samo zato, ker kot tujec ni mogel pridobiti lastninske pravice na nepremičnini. Ker je izpolnjeval pogoje za pridobitev državljanstva, je njegova pravica do odkupa stanovanja mirovala in je oživela z dnem, ko je pridobil državljanstvo.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku).

Revizijsko sodišče je na podlagi 498. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1999 (Ur.l. Rs št. 26/99) uporabilo Zakon o pravdnem postopku iz leta 1977 (Ur.l. SFRJ št. 4/77 do 27/90) - v nadaljevanju ZPP.

Tožeča stranka napačno povzema dejanske ugotovitve, ki jih je sprejelo sodišče prve stopnje na podlagi izvedenih dokazov, in ki jih je potrdilo sodišče druge stopnje. Obe sodišči namreč ugotavljata, da tožnik ni vložil zahteve za odkup stanovanja v roku, ki ga določa Stanovanjski zakon v 123. členu. Ta ugotovitev je bistvena, saj je bil tožnikov zahtevek zavrnjen prav zato, ker mu ni uspelo dokazati, da je podal pravočasno zahtevo. Zato ni točna revizijska trditev, da je bil primarni tožbeni zahtevek zavrnjen, ker tožnik še ni uredil državljanstva. Obe sodbi povsem določno ugotavljata, da tožnik zahteve za odkup ni podal v roku iz 123. člena Stanovanjskega zakona. O tem je bila zaslišana priča P. A.. Ugotovitev obeh sodišč temelji prav na njenem pričevanju. Revizijsko sodišče ne more spremeniti dokazne ocene in ne more napraviti drugačnih dokaznih ugotovitev od tistih, ki jih navajata obe sodbi (tretji odstavek 385. člena ZPP). Zato presoja pričevanja P. A. ne more biti predmet revizijskega postopka. Njeno pričevanje je ocenilo sodišče prve stopnje in glede na pritožbene navedbe tudi sodišče druge stopnje. Ugotovitve o tem, katera dejstva so s tem pričevanjem potrjena in katera ne, sta napravili sodišči prve in druge stopnje. Te ugotovitve so podlaga tudi za revizijsko odločanje, kajti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja revizije ni mogoče vložiti (tretji odstavek 385. člena ZPP).

Dejstvo, da je tožnik pridobil slovensko državljanstvo šele po poteku dveletnega roka iz 123. člena ZPP, ni vplivalo na odločitev obeh sodišč. Odločilno je bilo samo vprašanje pravočasnosti tožnikove zahteve za odkup stanovanja. Dejanske ugotovitve v zvezi s tem vežejo tudi revizijsko sodišče. Zato je glede na ugotovljeno dejansko stanje odločeno pravno pravilno. Zaradi zamude roka po 123. členu Stanovanjskega zakona je bil primarni tožbeni zahtevek pravilno zavrnjen.

Uveljavljani revizijski razlog ni podan. Prav tako ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka po 10. točki drugega odstavka 354. člena ZPP, na katero pazi revizijsko sdoišče po uradni dolžnosti (386. člen ZPP). Zato je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo tožeče stranke kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.