Sodba VIII Ips 38/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-05-11

prenehanje delovnega razmerja - pravno varstvo - delovno razmerje pri delodajalcu - načrt finančne reorganizacije - začetek postopka prisilne poravnave - narava odločbe o prenehanju delovnega razmerja

Odločba izdana na podlagi 1. odst. 51. čl. ZPPSL je o prenehanju delovnega razmerja po svojih pravnih lastnostih in učinkih enaka drugim odločitvam o prenehanju delovnega razmerja brez delavčevega pristanka in po svoji naravi predstavlja sklep iz 12. točke 1.

odstavka 100. člena ZDR. Zato mora biti delavcu zagotovljena enaka pravica do pravnega varstva, določena v zakonu kot v drugih primerih. Njegov ugovor pa ima na podlagi 1. odstavka 106. člena ZDR odložilni (suspenzivni) učinek, saj ni kot izjema določen niti v 2. odstavku 106. člena ZDR, niti v določbah ZPPSL.

1. Revizija se v delu, ki se nanaša na razveljavitev sklepov o prenehanju delovnega razmerja, zavrne kot neutemeljena.

a) sodba sodišča druge stopnje spremeni tako, da se v 1. odstavku, ki se nanaša na točko 1. izreka prvostopne sodbe, dopolni z ugotovitvijo, da je tožniku prenehalo delovno razmerje pri toženi stranki dne 23.12.1994,

b) izrek o odločitvi pod točko 3. in 5. prvostopne sodbe v odločitvi o glavni stvari in stroških postopka tako spremeni, da se glasi:

"Tožena stranka je dolžna tožniku L.Ž. vpisati v delovno knjižico delovno dobo do 23.12.1994 ter za to obdobje plačati vse ustrezne prispevke iz naslova pokojninskega, invalidskega in zdravstvenega zavarovanja in izplačati nadomestilo plače, skupaj z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva zapadlosti posameznih mesečnih nadomestil plače do plačila in mu povrniti stroške postopka v znesku 31.490,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od dneva izdaje prvostopne sodbe, vse v osmih dneh, da ne bo izvršbe."

3. Revizijske stroške trpi tožeča stranka sama.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo ugodilo tožbenemu zahtevku in kot nezakonita razveljavilo sklepa tožene stranke št. 105/94 z dne 3.11.1994 in številka 48/94 z dne 23.11.1994, na podlagi katerih je tožeči stranki prenehalo delovno razmerje po 51. členu Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Uradni list RS, št. 67/93 - ZPPSL). Ugotovilo je, da je tožena stranka s tem, ko je tožnika - kot invalida druge kategorije invalidnosti - uvrstila med delavce, ki jim preneha delovno razmerje zaradi finančne reorganizacije po 1. odstavku 51. člena ZPPSL, kršila določbo iz 1. odstavka 36.d člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91, 71/93 - ZDR). V posledici te odločitve je ugodilo tudi tožnikovemu reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku.

Sodišče druge stopnje je na pritožbo tožene stranke spremenilo prvostopno sodbo tako, da je tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo kot neutemeljen. Sprejelo je pravno stališče, da zakonska določba iz 51. člena ZPPSL delavcem, ki so izgubili delo zaradi uvedbe postopka prisilne poravnave, ne daje enakih pravic, kot jih imajo trajno presežni delavci po določbah Zakona o delovnih razmerjih.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je tožeča stranka vložila pravočasno revizijo, s katero uveljavlja revizijski razlog nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. V obrazložitvi revizije navaja, da je bil program prenehanja delovnih razmerij zaradi finančne reorganizacije vročen predstavniku sindikata in sveta delavcev istega dne, kot je bila seja upravnega odbora podjetja, s tem pa jima je bila onemogočena možnost sodelovanja pri pripravi in sprejemu programa. To pa pomeni revizijski razlog nepopolne ugotovitve dejanskega stanja iz 3.

odstavka 385. člena ZPP. Pravna presoja sodišča druge stopnje, da se v postopku prisilne poravnave ne uporabljajo varovalne norme o zaščitenih kategorijah delavcev iz Zakona o delovnih razmerjih, je po mnenju revizije zmotna. Prvi odstavek 51. člena ZPPSL izrecno napotuje na uporabo določb zakona, ki ureja delovna razmerja. Zato bi morala tožena stranka skladno določilu 36.d člena ZDR oziroma 139. členu Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92 do 54/98 - ZPIZ) obdržati tožnika kot invalida na delu in ga razporediti na drugo delovno mesto, ustrezno omejitvam iz odločbe Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Zato predlaga, da revizijsko sodišče spremeni sodbo sodišča druge stopnje tako, da tožbenemu zahtevku v celoti stroškovno ugodi.

Na vročeno revizijo 390. člen ZPP tožena stranka ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se v zakonskem roku o njej ni izjavilo.

Revizija je delno utemeljena v spodaj obrazloženem obsegu.

Ob obravnavanju revizije revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 10. točki 2. odstavka 354. člena ZPP, kar je moralo preizkusiti po uradni dolžnosti (386. člen ZPP). Po izrecni prepovedi iz 3. odstavka 385. člena ZPP zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni revizijski razlog. Zato revizijsko sodišče revizijskih izvajanj v tej smeri ni smelo upoštevati.

V kolikor pa revizija z zatrjevanjem o kršitvi postopka pri sprejemanju programa prenehanja delovnih razmerij zaradi finančne reorganizacije, graja zmotno uporabo materialnega prava, je opozoriti na določbo 2. odstavka 35. člena Zakona o delovnih razmerjih, na katere uporabo napotuje 1. odstavek 51. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji. Po tej določbi mora poslovodni organ oziroma delodajalec zagotoviti sodelovanje sveta delavcev ali delavskega zaupnika in predstavnikov sindikatov pri pripravi in sprejemu programa. Kot izhaja iz zapisnika upravnega odbora tožene stranke z dne 20.7.1994, sta seji, na kateri je bila obravnavana finančna reorganizacija M., v zvezi s programom prenehanja delovnih razmerij prisostvovala tako predsednik izvršnega odbora sindikata kot tudi predsednik sveta delavcev, ki k pripravi in sprejemu programa nista imela pripomb. Zato so zatrjevanja o nemožnosti sodelovanja obeh predstavniških teles delavcev pri oblikovanju njihovih stališč, predlogov in mnenj do programa, brez dejanske podlage in kot taka neutemeljena.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da je v izpodbijani sodbi materialno pravo glede zakonitosti sklepov o prenehanju delovnega razmerja pravilno uporabljeno. V skladu s konvencijo mednarodne organizacije dela (MOD) št. 158 s priporočilom 166 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca (Uradni list SFRJ - Mednarodne pogodbe št. 4/84 - ki jo je z aktom o notifikaciji nasledstva (Uradni list RS, št. 15/92 - Mednarodne pogodbe, prevzela tudi Republika Slovenija) lahko posameznim delavcem preneha delovno razmerje le zaradi resnih razlogov, ki so bodisi v sposobnosti in vedenju delavca ali pa temeljijo na potrebi funkcioniranja podjetja - v ekonomskih, tehnoloških, strukturalnih in podobnih razlogih. Na podlagi omenjene konvencije in priporočila 166 je bilo v Zakonu o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja (Uradni list SFRJ, št. 60/89, 42/90 - ZTPDR) v 4. poglavju in na podlagi 166. člena prej veljavne ustave Republike Slovenije v 2. in 7. poglavju Zakona o delovnih razmerjih celovito urejeno prenehanje delovnega razmerja.

Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji je uvedel nov inštitut finančne reorganizacije podjetja v postopku prisilne poravnave in v skladu z uvedbo tega mehanizma uredil prenehanje delovnega razmerja delavcev, ki kot fiksni strošek bremenijo poslovanje v večji meri, kot pa je njihov prispevek k uspešnosti poslovanja. S tem je zakonodajalec dopolnil inštitut prisilne poravnave in omogočil, da se v prisilni poravnavi poleg statusnega preoblikovanja gospodarskega subjekta, konverzije ter terjatev v delnicah in ustanovitve novih podjetij, lahko stroški poslovanja zmanjšajo tudi z odpustom delavcev.

Zakon o temeljnih pravicah iz delovnega razmerja, Zakon o delovnih razmerjih ter Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji so predpisi, ki imajo v hierarhiji pravnih aktov enako veljavo. Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji je uredil pogoje za prenehanje delovnega razmerja delavcev le v postopkih finančne likvidacije podjetij, česar delovnopravna zakonodaja ne predpisuje, saj inštitut finančne reorganizacije podjetja v našem pravnem sistemu do sedaj ni bil znan. Določba je torej posebnega značaja, uporabljiva le za postopke finančne reorganizacije podjetja, zato ima po splošnem pravnem pravilu "lex specialis derogat legi generali" značaj posebne norme.

Po določbi 51. člena ZPPSL so delavci, ki naj bi jim zaradi finančne reorganizacije prenehalo delovno razmerje, vsebinsko opredeljeni kot trajno presežni delavci. Pravic, ki bi jim kot trajno presežnim delavcem morale biti priznane, pa jim omenjeni zakon ni zagotovil. To pa iz razloga, ker je v zakonodajnopravnem postopku prevladalo stališče, naj navedeni zakon glede na svoj namen ne vsebuje neposrednih socialnih elementov.

Zato tretji odstavek 51. člena pri določitvi delavcev, ki jim preneha delovno razmerje na podlagi 2. odstavka tega člena, za razliko od ZDR in kolektivnih pogodb ne določa socialnih kriterijev (zdravstveno, socialno stanje delavcev oziroma njegovih družinskih članov). To pomeni, da zaščitena kategorija delavcev pri prenehanju delovnega razmerja na podlagi 51. člena ZPPSL ne uživa zaradi svojega statusa pravic, kot jih daje 36.d člen ZDR. Takšno razlago potrjuje tudi določba 4. odstavka 51. člena, po kateri imajo delavci, ki jim preneha delovno razmerje na podlagi 2. odstavka tega člena, enake pravice, kot delavci, ki jim preneha delovno razmerje zaradi stečajnega postopka. Zato tožnik, čeprav invalid druge kategorije invalidnosti, v postopku prenehanja delovnega razmerja zaradi finančne reorganizacije tožene stranke ne more uživati pravic, ki jih delavcem invalidom zagotavlja določba 36.d člena ZDR. Pravno stališče sodišča druge stopnje, da je tožniku v postopku finančne reorganizacije toženega podjetja zakonito prenehalo delovno razmerje, je iz navedenih razlogov materialnopravno pravilno.

Ni pa pravilna presoja pritožbenega sodišča, da je tožniku lahko prenehalo delovno razmerje že dne 3.11.1994. Po 2. odstavku 51. člena ZPPSL preneha delavcem delovno razmerje zaradi uvedbe postopka prisilne poravnave po izteku odpovednega roka, ki ne sme biti daljši od 30 dni. V obravnavanem primeru je tožniku prenehalo delovno razmerje 4.11.1994, to je naslednji dan po izdaji ugotovitvenega sklepa tožene stranke z dne 3.11.1994.

Ob posebnem načinu prenehanja delovnega razmerja iz 51. člena ZPPSL in predpisanem odpovednem roku namreč zakon ni določil začetka njegovega teka. V določilu 100. člena ZDR je za vsak način zakonitega razloga za prenehanje delovnega razmerja natančno določen dan prenehanja delovnega razmerja. Ker je način prenehanja delovnega razmerja zaradi finančne reorganizacije uvedel šele 7.12.1993 sprejeti ZPPSL, prej uveljavljeni ZDR v 100. členu ni mogel določiti dneva prenehanja delovnega razmerja iz tega razloga. Zato je v 2. odstavku 51. člena ZPPSL določeno normo o prenehanju delovnega razmerja po izreku odpovednega roka razlagati le v okviru zakonske analogije iz 100. člena v zvezi s 106. členom Zakona o delovnih razmerjih. Če bi zakonodajalec imel namen določiti uporabo začetka teka odpovednega roka drugače, kot jo uveljavlja 100. člen v povezavi s 106. členom ZDR, bi moral namreč zadnji stavek 2. odstavka dopolniti z besedami "od izdaje (vročitve) prvostopnega sklepa".

Ker pa niti ZDR niti ZPPSL ne vsebujeta določb o določitvi datuma prenehanja delovnega razmerja iz razloga po 1. odstavku 51. člena ZPPSL, je izhajati iz načela koherentnosti pravnih norm in uporabiti sistemsko razlago, izhajajoč iz ureditve v 100. členu v zvezi s 106. členom ZDR. V 1. odstavku 106. člena je vsebovano pravilo, ki zagotavlja delavcu pravno varnost znotraj organizacije oziroma pri delodajalcu, saj določa, da se izpodbijani sklep, s katerim se delavec ne strinja, ne more izvršiti, dokler ni odločeno o njegovem ugovoru. Izjema od tega pravila določa 2. odstavek, ki taksativno našteva primere, ko ugovor delavca ne zadrži izvršitve sklepa. Samo v teh primerih, ki jih splošni akt ali kolektivna pogodba ne more razširjati, je prvostopni sklep kljub vloženemu ugovoru takoj izvršljiv. Izvršljiv bi bil tudi v primeru, če bi poseben zakon tako določal.

Pravilo, da je vsaka dokončna odločba delodajalca izvršljiva, pa prinaša eno izjemo in sicer v primerih odpovednega roka. Ta poteče v primerih, ko preneha delavcu delovno razmerje brez njegovega soglasja po dokončnosti sklepa o prenehanju delovnega razmerja (3., 4., 9., 10., 11. in 12. točka 1. odstavka 100. člena ZDR). Pri tem je poudariti, da ima po konvenciji MOD št. 158 vsak delavec, ki mu preneha delovno razmerje na pobudo delodajalca, pravico do razumnega odpovednega roka ali namesto tega do nadomestila, razen če je kriv za hujšo kršitev delovne discipline, da bi bilo nerazumno zahtevati od delodajalca, da ga zadrži med odpovednim rokom (11. člen v zvezi s 3. členom). Ker gre tudi pri prenehanju delovnega razmerja iz 1.odstavka 51. člena ZPPSL za tak način prenehanja delovnega razmerja (na pobudo delodajalca), pomeni prisilna narava te določbe vezanost na njeno dokončnost. Odločba izdana na podlagi navedenega zakonskega določila je namreč po svojih pravnih lastnostih in učinkih enaka drugim odločitvam o prenehanju delovnega razmerja brez delavčevega pristanka in po svoji naravi predstavlja sklep iz 12. točke 1. odstavka 100. člena ZDR. Zato mora biti delavcu zagotovljena enaka pravica do pravnega varstva, določena v zakonu kot v drugih primerih. Njegov ugovor pa ima na podlagi 1. odstavka 106. člena ZDR odložilni (suspenzivni) učinek, saj ni kot izjema določen niti v 2. odstavku 106. člena ZDR, niti v določbah ZPPSL.

Revizijsko sodišče iz navedenih razlogov v tem obsegu ne pritrjuje stališču pritožbenega sodišča, da je tožniku zakonito prenehalo delovno razmerje že z dnem 4.11.1994. Zato je revizijsko sodišče v tem delu ugodilo reviziji in spremenilo sodbo sodišča druge stopnje tako kot je razvidno iz izreka. To pomeni, da je tožeči stranki na podlagi sklepov tožene stranke z dne 3.11.1994 in 23.11.1994 prenehalo delovno razmerje šele z dnem 23.12.1994, to je z iztekom 30 dnevnega odpovednega roka po dokončnosti sklepa.

Izrek o stroških je revizijsko sodišče sprejelo na podlagi 1.odstavka 166. člena v zvezi z 2. odstavkom 154. člena ZPP.

ZPPSL člen 51, 51/1. ZDR (1990) člen 100, 100/1, 100/1-12, 106, 106/1, 106/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.