Sklep VIII Ips 10/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-11-07

delovno razmerje pri delodajalcu - odstranitev delavca z dela - postopek v individualnih delovnih sporih - revizija - dovoljenost revizije - prenehanje delovnega razmerja - sodni postopek - dokazi in izvajanje dokazov - odločba sodišča druge stopnje - bistvena kršitev določb pravdnega postopka - načelo in dubio pro reo

Po 1. odstavku 221. člena ZPP ni treba dokazovati dejstev, ki jih je stranka priznala pred sodiščem, vendar pa lahko sodišče odloči, naj se dokazujejo tudi taka dejstva, če misli, da jih je stranka priznala z namenom, da bi razpolagala z zahtevkom, s katerim ne more razpolagati (3. odstavek 3. člena ZPP). Ta določba daje sodišču pooblastilo, da mu ni treba izvajati dokazov o priznanem dejstvu, ampak sme tako dejstvo vzeti za podlago svoje odločbe kot tako.

1) Revizija tožene stranke se v delu, ki se nanaša na začasno odstranitev tožečih strank z dela in plačilo nadomestila plače v času suspenza v 1. in 2. odstavku 1. točke in 1. in 2. odstavku 2. točke izreka prvostopne sodbe zavrže.

2) Reviziji tožene stranke in tožnika M. I. se ugodi, sodbi sodišča druge stopnje in prve stopnje se v nezavrženem delu razveljavita in v tem obsegu vrne zadeva prvostopnemu sodišču v novo sojenje.

3) Sklepanje o stroških postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenim zahtevkom tožečih strank in razveljavilo sklepe disciplinske komisije z dne 20.12.1993 o začasni odstranitvi R. A. in M. B. ter M. I. z dela ter naložilo toženi stranki, da jim izplača razliko med nadomestilom plače, ki so ga v času suspenza prejemali in plačo, ki bi jo prejemali, če bi delali, z zamudnimi obrestmi od posamičnih mesečnih zapadlih zneskov. Sodišče prve stopnje je tudi razveljavilo odločbe disciplinskih organov tožene stranke, na podlagi katerih je bil tožnikom zaradi hujših kršitev delovnih obveznosti izrečen disciplinski ukrep prenehanja delovnega razmerja. V posledici te odločitve je ugodilo reintegracijskim in reparacijskim zahtevkom tožečih strank. Presodilo je, da jim ni dokazano, da bi storile očitane hujše kršitve delovnih obveznosti, opredeljene kot nevestno izpolnjevanje delovnih nalog in nezakonito razpolaganje s sredstvi podjetja (1. in 3. točka 58/B. člena Podjetniške kolektivne pogodbe).

Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožene stranke in izpodbijano prvostopno sodbo v 4. in 5. odstavku 1. točke in 2. točke izreka spremenilo tako, da je naložilo toženi stranki priznati tožnikom pravice iz delovnega razmerja v kolikor teh pravic niso pridobili pri drugem delodajalcu oziroma kot nosilci samostojne dejavnosti. V ostalem je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje sta vložila pravočasno revizijo tožena stranka in v njenem spremenjenem delu tožnik M. I., oba zaradi zmotne uporabe materialnega prava.

Tožena stranka kot revizijski razlog uveljavlja tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka. V obrazložitvi revizije očita sodišču druge stopnje, da se pri oceni izvedenih dokazov ni opredelilo o priznanju storitve kršitve delovne obveznosti M. I. na obravnavi dne 14.5.1996 in v tej zvezi ni odgovorilo na pritožbene navedbe tožene stranke. Zato je zmoten zaključek obeh sodišč, da tožnikom niso bile dokazane očitane kršitve delovnih obveznosti, prav tako tudi njuna nadaljnja presoja, da jih je v dvomu oprostiti. Revident M. I. sicer ne zanika dejstva, da se je po prenehanju delovnega razmerja zaposlil kot samostojni podjetnik, kar pa ni bilo ugotovljeno v postopku pred prvostopnim sodiščem, vendar trdi, da to dejstvo ni odločilnega pomena za spremembo prvostopne sodbe v njenem dajatvenem izreku.

Obe reviziji predlagata, da se jima ugodi in izpodbijana sodba ustrezno spremeni.

V postopku po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 - v nadaljevanju: ZPP, ki ga je glede na določbo 498. člena Zakona o pravdnem postopku - Uradni list RS, št. 26/99 še uporabiti) sta bili reviziji vročeni Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njih ni izjavilo, in nasprotnima strankama, ki nanju nista odgovorili.

Revizija v delu, ki se nanaša na tožbeni zahtevek o razveljavitvi sklepov disciplinske komisije z dne 20.12.1993 (začasni odstranitvi z dela) ni dovoljena.

Po določbi 21. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 - ZDSS) je zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji dovoljena revizija, če ta zakon ne določa drugače (prvi odstavek). S to normo so določene meje dopustnosti tega izrednega pravnega sredstva. Zakon o delovnih in socialnih sodiščih je v 25. členu omejil pravico do revizije, saj le-ta ni dovoljena v sporih, ki se nanašajo na izrečen disciplinski ukrep javnega opomina ali denarne kazni, na odmore, počitke in dopuste, na odstranitev z dela ali iz organizacije, na začasne razporeditve, začasno čakanje na delo ter na delo preko polnega delovnega časa. Tožeče stranke so s tožbo uveljavljale razveljavitev dokončnih sklepov o začasni odstranitvi z dela z dne 20.12.1993. Ker tožena stranka v revizijskem postopku izpodbija tudi odločitev o zakonitosti izrečenih suspenzov, revizija v tem delu na podlagi določila 25. člena ZDSS ni dovoljena. Zato jo je revizijsko sodišče kot nedovoljeno zavrglo (392. člen ZPP/77). Revizija pa tudi ni dovoljena zoper pravnomočni del izreka sodbe sodišča prve stopnje, ki se nanaša na plačilo razlike plače za čas suspenza. Ker zoper izrek pravnomočne sodbe revizija ni dovoljena, delijo enako pravno usodo tudi zahtevki, ki temeljijo na odločitvi zoper katero zakon revizije ne dovoljuje.

V ostalem sta reviziji tožene stranke in tožnika M. I. utemeljeni.

Revizijsko sodišče je izpodbijano sodbo po uradni dolžnosti preizkusilo glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, vendar take kršitve ni ugotovilo. Druge bistvene kršitve določb pravdnega postopka obravnava revizijsko sodišče le, če so izrečno uveljavljene. Tožena stranka je revizijske razloge iz 1. in 2. točke 1. odstavka 385. člena ZPP smiselno uveljavljala.

Revizije ni dovoljeno vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (3. odstavek 385. člena ZPP). Podlaga za presojo utemeljenosti očitka zmotne uporabe materialnega prava je torej dejansko stanje, na katero je oprlo svojo odločitev sodišča prve stopnje - in na katero bi bilo v celoti vezano tudi sodišče druge stopnje, če tožena stranka v pritožbi poleg bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava, zmotne ugotovitve dejanskega stanja ne bi izpodbijala.

Sodba sodišča prve stopnje vsebuje dejansko podlago odločitve le v zelo splošni obliki, prepleteni s pravno presojo "da tožnikom ni dokazano, da bi storili očitane hujše kršitve delovne obveznosti" (4. odstavek na strani 8 obrazložitve) v razlogih na strani 9 v zadnjem odstavku pa je očitek disciplinski komisiji tožene stranke, "da se ne bi smela zadovoljiti s kakršnokoli resnico, temveč bi morala po uradni dolžnosti najti objektivno resnico, ki temelji na izvedenih dokazih".

Tako ugotovljeno dejansko stanje je bilo, kljub pritožbenim razlogom iz 1. odstavka 353. člena (od 1. do 3. točke), dejanska podlaga odločitvi sodišča druge stopnje. Njegove materialnopravne razloge pa zaradi kršitve določb iz 1. odstavka 365. člena in 1. odstavka 375. člena ZPP ni mogoče preizkušati le ob upoštevanju tako ugotovljene dejanske podlage. Pritožbeno sodišče na pritožbene navedbe, ki so za pravilno razsojo v obravnavani zadevi odločilnega pomena, ni odgovorilo. Pri ocenjevanju izvedenih dokazov se namreč ni opredelilo glede navedb v pritožbi, da je M. I. na glavni obravnavi dne 14.5.1996 (list. št. 60) očitano dejanje v zvezi z delovnim nalogom št. 53193 priznal. To pa pomeni po presoji revizijskega sodišča obstoj očitane kršitve določb pravdnega postopka iz 1. odstavka 354. člena ZPP v postopku pred sodiščem druge stopnje (2. točka 1.

odstavka 385. člena ZPP). Ugotovljena bistvena kršitev določb pravdnega postopka, ko pritožbeno sodišče ni uporabilo določb iz 1. odstavka 365. člena v zvezi s 1. odstavkom 375. člena je posledično vplivala na zakonitost in pravilnost izpodbijane sodbe.

Odločitev sodišča druge stopnje - enako tudi sodba prve stopnje - kljub delnemu priznanju M. I. temelji na ugotovitvi, da obstaja dvom o obstoju odločilnih dejstev, da bi tožniki s spremembo imen naročnikov, tipov vozil in njihovih registerskih številk, omogočili izdajo materiala na isti delovni nalog ali na ponovno odprt, prej storniran, delovni nalog oziroma, da se je na delovni nalog, izdan na ime tožnika I., izdal material, pri čemer so bile vse izdajnice fiktivne. Zato je, upoštevaje načelo in dubio pro reo zmotno zaključilo, da očitane kršitve delovnih obveznosti tožnikom niso dokazane.

Temeljni pogoj delavčeve odgovornosti za kršitev delovnih obveznosti je, da so njegove obveznosti določene v zakonu in splošnem aktu, da je delavec očitano dejanje storil in da je podana njegova odgovornost za storjeno dejanje. Načelo ugotavljanja materialne resnice kot eno temeljnih načel, tako v disciplinskem postopku kot po zakonu o pravdnem postopku (7. člen), zahteva, da se v postopku za ugotovitev delavčeve odgovornosti popolnoma in po resnici ugotovijo dejstva, na katerih bo temeljila odločitev o disciplinski odgovornosti in njenem obsegu. V postopku morajo biti ugotovljena vsa pomembna dejstva (v širšem smislu), tako odločilna dejstva kot tudi dejstva, potrebna za ugotovitev teh odločilnih dejstev, torej druga pomembna dejstva (v ožjem smislu).

Materialno pomembna dejstva, torej dejstva, ki tvorijo znake dejanskega stanu disciplinske kršitve, morajo biti dokazana, torej ugotovljena s popolno gotovostjo, v nasprotnem primeru se sicer res po načelu in dubio pro reo šteje, da ne obstajajo. Bistvo tega načela, ki ga je upoštevati v disciplinskem postopku iz same njegove narave, zajete s pojmom "favor defensionis" je v tem, da se pri dvomljivem dejanskem stanju vzame za ugotovljeno tisto možnost, ki je ugodnejša za kršitelja. To pomeni, da morajo biti vsa dejstva, ki bremenijo delavca, v disciplinskem postopku (tako predsodnem kot sodnem) ugotovljena in dokazana, sicer se šteje, da ne obstajajo. Nasprotno pa je treba vsa dejstva, ki so v prid kršitelju, če se pojavi dvom, da morda obstajajo in ta dvom z gotovostjo ni izključen, šteti kot da obstajajo. Katera dejstva je šteti za dokazana, odloči sodišče po svojem prepričanju na podlagi vestne in skrbne presoje vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj in na podlagi uspeha celotnega postopka (8. člen ZPP).

Tako pa v obravnavani zadevi ni ravnalo že sodišče prve stopnje, saj se do priznanja Iliševiča (list. št. 60, 85) sploh ni opredelilo. Po 1. odstavku 221. člena ZPP ni treba dokazovati dejstev, ki jih je stranka priznala pred sodiščem, vendar pa lahko sodišče odloči, naj se dokazujejo tudi taka dejstva, če misli, da jih je stranka priznala z namenom, da bi razpolagala z zahtevkom, s katerim ne more razpolagati (3. odstavek 3. člena). Ta določba daje sodišču pooblastilo, da mu ni treba izvajati dokazov o priznanem dejstvu, ampak sme tako dejstvo vzeti za podlago svoje odločbe kot tako.

Sodišče prve stopnje bi moralo, če je štelo, da na Iliševičevo priznanje ni vezano, obravnavati sporno vprašanje izdaje materiala na podlagi delovnega naloga št. 53193, odprtega za popravilo njegovega osebnega vozila C 25, po splošnih načelih pravdnega postopka, izvesti vse potrebne dokaze ter ustrezno uspehu dokazovanja presoditi, ali je podana njegova disciplinska odgovornost za očitano dejanje, pri čemer bi moralo presoditi vrednost danega priznanja. Ker tega ni storilo ne sodišče prve stopnje niti sodišče druge stopnje, je ostalo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno.

Sodišče druge stopnje pa tudi za uporabo določila iz 4. točke 373. člena ZPP ni imelo ugotovljenega dejanskega stanja, ko je na nejavni seji odločalo o priznanju pravic iz delovnega razmerja M. I. le do dneva (20.7.1994), ko se je zaposlil kot samostojni podjetnik. To dejstvo v postopku pred sodiščem prve stopnje ni bilo ugotovljeno, niti prvostopno sodišče nanj ni oprlo svoje odločitve. Drugostopno sodišče je s takšnim postopanjem ravnalo v nasprotju z določbo 373. člena ZPP in s tem kršilo 1. odstavek 354. člena ZPP.

Na nejavni seji senata lahko sodišče druge stopnje odloča o pritožbi samo na podlagi dejstev, ki so bila ugotovljena v prvostopenjskem postopku in na katera se opira sodba sodišča prve stopnje tako, da sprejme dejansko stanje kot je bilo ugotovljeno v sodbi sodišča prve stopnje ali pa ga spremeni na način, kot je predpisan v 1., 3. in 4. točki 373. člena ZPP. Ker je zaradi načela neposrednosti tudi sodišče druge stopnje vezano na dejstva, ki so bila ugotovljena v postopku pred sodiščem prve stopnje na podlagi neposrednega obravnavanja in dokazovanja, sme sodišče druge stopnje na pritožbeni seji in brez obravnave spremeniti le tiste dejanske ugotovitve prvostopnega sodišča, do katerih je prišlo sodišče prve stopnje na način, ko načelo neposrednosti ni bilo prizadeto (2. točka 373. člena ZPP).

V obravnavani zadevi pa ne samo, da sodišče druge stopnje ni drugače ocenilo listin in ni razpisalo pritožbene obravnave, ampak je po uradni dolžnosti (saj pritožbenih navedb v tej smeri sploh ni bilo) samo ugotovilo, da se je tožnik kot samostojni podjetnik zaposlil 20.7.1994. Takšno ravnanje pa ne pomeni le kršitev določb ZPP (1. odstavka 365. člena in 1. odstavka 375. člena ter 373. člena), temveč tudi kršitev tožnikovih ustavnih pravic (25. člen Ustave Republike Slovenije).

Zaradi uveljavljenih revizijskih razlogov procesne narave in zmotne uporabe materialnega prava iz zgoraj navedenih razlogov so ostala neugotovljena odločilna dejstva. Zato je revizijsko sodišče na podlagi 2. odstavka 395. člena ZPP reviziji ugodilo in razveljavilo obe sodbi nižjih sodišč ter vrnilo zadevo v nezavrženem delu v novo sojenje prvostopnemu sodišču.

O stroških revizijskega postopka je bilo odločeno na podlagi 3.

Določbe ZPP je revizijsko sodišče uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZPP (1977) člen 8, 221, 221/1, 392, 395, 395/2. ZDSS člen 21, 21/1, 25.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.