Sodba U 39/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-11-24

Ustanova pridobi pravno subjektiviteto šele, ko organ, pristojen za ustanove, izda soglasje k aktu o ustanovitvi. Zato pred ustanovitvijo ustanove pravnega prometa ni mogoče opravljati.

Ministrstvo za okolje in prostor je, na podlagi 3., 10. in 11. člena Zakona o ustanovah (Uradni list RS, št. 60/95), sprejelo sklep z dne 4.2.1999, s katerim je zavrnilo izdajo soglasja k aktu o ustanovitvi ustanove: Hortikulturna ustanova S.n. (tožeča stranka) z dne 26.11.1998, ustanovitelja Krajevne skupnosti S.n. (1. točka izreka); kot skrbnika te ustanove je imenovalo načelnico Oddelka za lokalno samoupravo: V.G., Mestna občina Ljubljana - Mestna uprava L., (2. točka izreka); skrbnik ustanovitvenega premoženja te ustanove stori, kar je potrebno za zaščito ustanovitvenega premoženja.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke proti citiranemu prvostopnemu sklepu. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka meni, da je prvostopni organ kot organ, pristojen za ustanove, popolno in pravilno ugotovil dejansko stanje ter razčistil vse odločilne okoliščine, potrebne za izdajo soglasja o dopustnosti ustanovitve ustanove. Odločitev, ki jo je prvostopni organ sprejel, je po mnenju tožene stranke materialnopravno pravilna in ustrezno obrazložena. Zato se tožena stranka strinja z razlogi prvostopne odločbe. Tožeča stranka nima prav, ko zatrjuje, da je bila Hortikulturna ustanova S.n.

ustanovljena dne 26.11.1998, ko je bil sestavljen notarski zapis akta o ustanovitvi te ustanove. Po mnenju tožene stranke je pravilna trditev prvostopnega organa, ki skladno z 2. odstavkom 5. člena citiranega Zakona o ustanovah navaja, da pridobi ustanova pravno subjektiviteto (postane pravna oseba) šele, ko organ, pristojen za ustanove, izda soglasje k aktu o ustanovitvi in da pred ustanovitvijo ustanove pravnega prometa ni mogoče opravljati. Napačna je razlaga tožeče stranke glede 4. odstavka 7. člena navedenega zakona, ki določa, da z dnem sestave notarskega zapisa ustanovitelj akta o ustanovitvi ne more več preklicati in ne razpolagati z ustanovitvenim premoženjem in plodovi. Po mnenju tožene stranke ni mogoče sprejeti razlage tožeče stranke, da se s to določbo varujejo interesi ustanove, saj o njenih interesih, predno ustanova postane pravna oseba sploh še ni mogoče govoriti. Po mnenju tožene stranke se ta določba nanaša izključno na zaščito premoženja, ki je zagotovljeno za ustanovitev ustanove, pri čemer predstavlja ustanovitveno premoženje le izpolnitev enega izmed pogojev za pridobitev soglasja k aktu o ustanovitvi ustanove. Po mnenju tožene stranke je prvostopni organ, kot organ, pristojen za ustanove, sprejel pravilno stališče, da Krajevna skupnost S.n. ni imela pravne podlage za brezplačno razpolaganje s premoženjem (Zakon o lokalni samoupravi, glej zlasti 51. člen tega zakona) in da zato ni bil izpolnjen naslednji pogoj za izdajo soglasja k aktu o ustanovitvi ustanove, to je, da mora biti zagotovljeno ustanovitveno premoženje (3. točka 11. člena Zakona o ustanovah). Pravni status oziroma pravna sposobnost krajevne skupnosti je po mnenju tožene stranke odvisna od prenosa nalog in ureditve statusa krajevne skupnosti v statutu občine. Krajevna skupnost S.n. pa na podlagi statuta Mestne občine L. ni imela nobenega konkretnega pooblastila za ustanovitev ustanove. V smislu povedanega tudi zadnji pogoj za izdajo soglasja k aktu o ustanovitvi navedene ustanove (4. točka 11. člena Zakona o ustanovah) ni bil izpolnjen, saj bi bila ob drugačni odločitvi prvostopnega organa ustanovitev navedene ustanove v nasprotju z javnim redom. Po mnenju tožene stranke ne drži argument tožeče stranke zoper določitev skrbnika ustanovitvenega premoženja v prvostopnem sklepu, ki ga tožena stranka zavrača. Določba 10. člena Zakona o ustanovah ne postavlja nikakršnih pogojev za imenovanje skrbnika ustanovitvenega premoženja. Zato prvostopnemu organu po mnenju tožene stranke ni mogoče očitati napake pri imenovanju tega skrbnika. Glede na to, da po mnenju tožene stranke pritožbeni razlogi niso podani, je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke in potrdila izpodbijani sklep prvostopnega organa.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je v nasprotju z mnenjem prvostopnega organa po 3. točki 1. odstavka 6. člena Zakona o ustanovah za pravnoveljavno ustanovitev ustanove nepomembno, kateri del premoženja je vključen v ustanovitveni akt. Navaja, da ni v pristojnosti soglasodajalca (organa, pristojnega za ustanove), da preverja, ali je vse nameravano premoženje, ki je navedeno v aktu o ustanovitvi, res prenešeno na ustanovo. Po njenem mnenju je dovolj izjava ustanovitelja (Krajevne skupnosti S.n.), da premoženje obstaja oziroma da je soglasodajalec dolžan preveriti le, ali je ustanovitveno premoženje primerno za doseganje smotrov delovanja ustanove, ali ne. Do izteka 31.12.1998 oziroma do 1.1.1999 je Krajevna skupnost S.n. bila pravni subjekt, s svojim premoženjem. Zato meni, da ni bilo ovir, da ne bi do takrat v skladu z Zakonom o ustanovah na pravnoveljaven način ustanovila Hortikulturno ustanovo S.n. oziroma tožečo stranko. Smiselno predlaga, da sodišče ugodi tožbi in odpravi izpodbijano odločbo. Predlaga tudi, da sodišče prizna tožeči stranki stroške tega upravnega spora.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene trditve, vztraja pri razlogih izpodbijane odločbe in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Po presoji sodišča sta odločitvi prvostopnega organa in tožene stranke pravilni in temeljita na citiranem Zakonu o ustanovah.

Prvostopni organ in tožena stranka sta po mnenju sodišča dala pravilne razloge za svoji odločitvi. Ti razlogi izhajajo iz podatkov in listin v upravnih spisih in jih sodišče v tej sodbi ne ponavlja.

Pravilni in na zakonu utemeljeni sta tudi stališči prvostopnega organa in tožene stranke, da ustanovitelj navedene ustanove Krajevna skupnost S.n. ni imela pravne podlage za tako imenovano brezplačno razpolaganje s premoženjem (glej 51. člen Zakona o lokalni samoupravi - Uradni list RS, št. 72/94, 6/94, 45/94, 57/94, 14/95, 20/95, 63/95, 73/95, 39/96, 44/96, 26/97, 10/98).

Po določbi 51. člena citiranega Zakona o lokalni samoupravi je namreč odsvojitev delov premoženja občine dopustna le proti plačilu, ki postane del premoženja občine, razen, če se del premoženja podari za humanitarne, znanstvenoraziskovalne, izobraževalne ali druge tovrstne namene. O odsvojitvi občinskega premoženja v skladu z zakonom odloča občinski svet. Ker je o razpolaganju s premoženjem odločal nepristojen organ (svet Krajevne skupnosti S.n. na korespondenčni seji dne 2.12.1998), sta prvostopni organ in tožena stranka pravilno ugotovila, da ni zagotovljeno ustanovitveno premoženje navedene ustanove v skladu s 3. točko 11. člena Zakona o ustanovah (je zagotovljeno ustanovitveno premoženje).

Pravni status oziroma pravno sposobnost krajevna skupnost pridobi namreč s prenosom nalog in ureditvijo statusa v statutu občine, kar pa v tem primeru ni bilo podano (glej tudi 62. in 106. člen statuta Mestne občine Ljubljaana z dne 31.5.1995; in ugotovitveni sklep na podlagi 49. člena navedenega statuta županje Mestne občine Ljubljana z dne 22.12.1998, s katerim je županja na podlagi 5. - 19.c - in 18. člena Zakona o spremembah in dopolnitvah Zakona o lokalni samoupravi - Uradni list RS, št. 70/97 - ugotovila, da je z 31.12.1998 prenehala pravna subjektiviteta krajevnim skupnostim - tudi Krajevni skupnosti S.n.- da se tem krajevnim skupnostim po uradni dolžnosti odpravijo njihovi žiro računi, preneha mandat članom sveta krajevne skupnosti, njihove pravice in obveznosti pa preidejo na Mestno občino L; in da s 1.1.1999 prevzame Mestna občina L. vse zaposlene delavce ter vse premično in nepremično premoženje krajevnih skupnosti). Krajevna skupnost S.n. pa na podlagi statuta Mestne občine L. tudi ni imela nobenega konkretnega pooblastila za ustanovitev ustanove.

Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno na podlagi določbe 1. odstavka 59. člena Zakona o upravnem sporu - ZUS (Uradni list RS, št. 50/97).

Ker je sodišče presojalo le zakonitost izpodbijane odločbe (3.

odstavek 23. člena ZUS), ni upošteven predlog tožeče stranke, da ji sodišče prizna stroške upravnega spora. V tem primeru namreč trpi vsaka stranka svoje stroške, pa tudi tožeča stranka ni uspela s tožbo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.