Sodba VIII Ips 152/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-02-15

odpravnina - prenehanje delovnega razmerja - prisilna poravnava - delovno razmerje pri delodajalcu

Z določili 2. odst. 8. člena ZPPSL (1993) je bilo določeno, da imajo delavci, katerim preneha delovno razmerje na podlagi potrjene prisilne poravnave ali sklepa o začetku stečajnega postopka, poleg pravic po ZPPSL tudi pravice, določene za primer insolventnosti s posebnim zakonom. S tem je bila dana možnost, da bi se pravice, ki sicer po splošni pravni ureditvi pripadajo presežnim delavcem, eventualno uredile v drugačnem obsegu za delavce, ki izgubijo zaposlitev zaradi insolventnosti delodajalca. S sprejetjem Zakona o jamstvenem skladu v letu 1997 (ZJSRS) ni prišlo do izpolnitve zahteve iz 2. odstavka 8. člena ZPPSL, saj je ta zakon ob sprejetju leta 1997 določil le način uveljavljanja že priznanih delovnopravnih pravic zaposlenih (1. člen ZJSRS). Za priznanje pravice do odpravnine delavcem, ki so do uveljavitve novele ZJS 1999 izgubili zaposlitev v insolventnih organizacijah tako ni neposredne pravne podlage, zato je bilo treba revizijo tožnice zavrniti (393. člen ZPP).

Tožeča stranka je s tožbo uveljavljala plačilo regresa, nadomestila za neizrabljen del letnega dopusta ter odpravnine zaradi prenehanja delovnega razmerja pri toženki dne 15.3.1996 kot presežni delavki. Sodišče prve stopnje je njen zahtevek v celoti zavrnilo. Tožnica se je zoper sodbo sodišča prve stopnje pritožila zaradi zavrnitve njenega zahtevka za plačilo odpravnine. Ker ji je delovno razmerje prenehalo na temeljih zakonskih določil o finančni reorganizaciji v okviru potrjene prisilne poravnave, je navajala, da ji pripada pravica do odpravnine po splošni delovnopravni ureditvi. Pritožbeno sodišče je pritožbo zavrnilo. Soglašalo je z ugotovitvami ter s pravno presojo sodišča prve stopnje, ki je zahtevek tožnice za plačilo odpravnine zavrnilo. Ob tem je pritožbeno sodišče poudarilo, da tožnici odpravnina ne pripada, ker v njenem primeru ni šlo za trajni presežek po splošnih delovnopravnih predpisih. Ugotovilo je, da pravnega temelja za odpravnino ni mogoče ugotoviti z uporabo predpisov o prisilni poravnavi in splošnih delovnopravnih predpisov "z vidika razmerij specialnosti in splošnosti", kot tudi ne z "zapolnjevanjem pravne praznine zaradi neobstoja posebnega zakona iz 2. odstavka 8. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji". Pritožbeno sodišče je ocenilo, da za odpravnino v konkretnem primeru tudi ni pravne podlage v določilih stečajne zakonodaje o prednostnih izplačilih in o stroških stečajnega postopka, prav tako pa tudi ne v predpisih o jamstvenem skladu Republike Slovenije.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožnica vložila pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in kršitve procesnih predpisov s predlogom, da revizijsko sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi ter zahtevku tožnice ugodi ali da sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Revidentka smiselno ponavlja svoje pritožbene navedbe o tem, da bi ji bilo treba odpravnino priznati na podlagi splošnih delovnopravnih predpisov kot splošnih predpisov, ki urejajo vprašanja nekaterih pravic presežnih delavcev, ki jih ne urejajo posebni predpisi, ki urejajo področje prisilne poravnave. Revizija opozarja na to, da bi bili delavci, katerim bi ne bila priznana odpravnina, ker jim je delovno razmerje v insolventni organizaciji prenehalo pred uveljavitvijo predpisov o jamstvenem skladu leta 1999, v neenakem položaju z delavci, katerim omenjene spremembe predpisov priznavajo pravico do odpravnine.

Revizija je bila v skladu z določbo 390. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 35/91 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94) vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

Revizija je izredno, nesuspenzivno, devolutivno, dvostransko in samostojno pravno sredstvo proti pravnomočnim odločbam sodišč druge stopnje. Zato revizijsko sodišče izpodbijano sodbo preizkusi le v delu, ki se izpodbija z revizijo in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi le na absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, ter na pravilno uporabo materialnega prava.

Revizijsko sodišče ni ugotovilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, na katere pazi po uradni dolžnosti (386. člen ZPP).

Za presojo vprašanja ali delavcem, ki so v obdobju od sprejetja stečajne zakonodaje v letu 1993 do novele Zakona o jamstvenem skladu 1999 izgubili zaposlitev v okviru potrjene prisilne poravnave s pravnomočnim sklepom pristojnega organa insolventne organizacije, pripada pravica do odpravnine, je treba upoštevati Ustavo Republike Slovenije, določila 8. in 51. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur. list RS, št. 67/93, 74/94, 52/99 - v nadaljevanju ZPPSL), odločbo Ustavnega sodišča U-117/94 z dne 13.10.1994 (Ur. list RS, št. 74/94), odločbo Ustavnega sodišča U-I-114/95 z dne 7.12.1995 (Ur. list RS, št. 8/96) ter določila Konvencije Mednarodne organizacije dela št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca, 1982 (Uradni list SFRJ, MP št. 4/84, Akt o notifikaciji nasledstva, Uradni list RS, št. 54/92, Mednarodne pogodbe, št. 15/92).

Po določilih 4. člena Konvencije mora za delodajalčevo odpoved pogodbe o zaposlitvi obstajati resen razlog. Konvencija s tem daje možnost odpuščanja iz ekonomskih oz. operativnih razlogov, vendar ob tem določa, da je treba v teh primerih zaposlenim alternativno ali kumulativno zagotoviti ustrezen odpovedni rok, pa tudi ustrezne denarne dajatve. Ta konvencijska izhodišča so v slovenski pravni ureditvi omogočila splošno in posebno ureditev razreševanja tematike prenehanja delovnega razmerja na temelju enostranske odločitve delodajalca. Določila zakona o delovnih razmerjih so splošno uredila položaj presežnih delavcev, določila ZPPSL pa so uredila njihov položaj v primerih insolventnosti organizacij. Z določili 2. odst. 8. člena ZPPSL (1993) je bilo določeno, da imajo delavci, katerim preneha delovno razmerje na podlagi potrjene prisilne poravnave ali sklepa o začetku stečajnega postopka, poleg pravic po ZPPSL tudi pravice, določene za primer insolventnosti s posebnim zakonom. S tem je bila dana možnost, da bi se pravice, ki sicer po splošni pravni ureditvi pripadajo presežnim delavcem, eventualno uredile v drugačnem obsegu za delavce, ki izgubijo zaposlitev zaradi insolventnosti delodajalca. S sprejetjem Zakona o jamstvenem skladu v letu 1997 (ZJSRS) ni prišlo do izpolnitve zahteve iz 2. odstavka 8. člena ZPPSL, saj je ta zakon ob sprejetju leta 1997 določil le način uveljavljanja že priznanih delovnopravnih pravic zaposlenih (1. člen ZJSRS). Tako je ostala neuresničena zakonska zahteva, da se delavcem, ki izgubijo zaposlitev v insolventnih organizacijah, priznajo v posebno določenem obsegu tiste pravice, ki po že omenjenih konvencijskih določilih pripadajo vsem zaposleninim, katerim preneha delovno razmerje pri delodajalcu zato, ker njihovo delo ni več potrebno. Z opustitvijo dolžnosti zakonske ureditve tega vprašanja je prišlo do položaja, v katerem za priznanje odpravnin delavcem v insolventnih organizacijah ni bilo pravne podlage. To je dvakrat ugotovilo tudi Ustavno sodišče Republike Slovenije, ki je leta 1995 interveniralo s svojo drugo odločbo, s katero je prepovedalo uporabljati določila 51. člena ZPPSL kot pravno podlago za odločanje o prenehanju zaposlitve delavcev insolventnih organizacij do sprejetja posebne ureditve pravic teh delavcev. V obrazložitvi odločbe je poudarilo, da je zakonodajalec dolžan z zakonom urediti pravice zaposlenih, katerim bo prenehalo delovno razmerje v insolventnih podjetjih ter tudi tistih, katerim je v preteklosti prenehalo delovno razmerje zaradi stečaja ali prisilne poravnave - vse od sprejetja ZPPSL v letu 1993. Takšno pravno stanje je trajalo do sprejetja novele Zakona o jamstvenem skladu (Ur. list RS, št.

53/99), ki v 19. členu določa, da imajo delavci, ki jim delovno razmerje preneha zaradi insolventnosti delodajalca, pravico do odpravnine v višini in pod pogoji, kot jo imajo delavci, ki jim je delovno razmerje prenehalo zaradi nujnih operativnih razlogov po ZDR. S to ureditvijo je zakonodajalec za naprej določil, da je položaj obravnavane kategorije delavcev z vidika obsega pravic enak položaju drugih presežnih delavcev, vendar pa zakonodajelec ob sprejetju te ureditve ni sledil usmeritvam omenjene odločbe Ustavnega sodišča Republike Slovenije, po katerih naj bi bile te pravice priznane vsem delavcem, ki so po uveljavitvi ZPPSL izgubili zaposlitev, ker njihovo delo v insolventnih organizacijah ni bilo več potrebno.

Za priznanje pravice do odpravnine delavcem, ki so do uveljavitve novele ZJS 1999 izgubili zaposlitev v insolventnih organizacijah tako ni neposredne pravne podlage, zato je bilo treba revizijo tožnice zavrniti (393. člen ZPP).

Sodišče je določbe ZPP in ZTPDR uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZPPSL člen 8, 8/2, 51. Konvencija Mednarodne organizacije dela (MOD) številka 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca člen 4.ZJSRS člen 1. ZPP (1977) člen 393.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.