Sodba II Ips 8/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-06-29

OBLIGACIJSKO PRAVO - PRAVO INTELEKTUALNE LASTNINE

neupravičena pridobitev - avtorska pravica - pravica javnega predvajanja s fonogrami in videogrami - višina nadomestila - kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic - tarifa za predvajanje avtorskih del

Tožena stranka je s predvajanjem glasbe v diskoteki v svojo korist uporabila pravico avtorjev glasbe do javnega predvajanja s fonogrami. Zato je tožeči stranki, Zdrženju skladateljev, avtorjev in založnikov za zaščito avtorskih pravic Slovenije - SAZAS, dolžna plačati nadomestilo z korist, ki jo je imelaod uporabe.

Korist tožene stranke znaša toliko, kolikor bi za uporabo avtorskih pravic v spornem obdobju morala plačati na podlagi veljavnega Pravilnika o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih dejavnosti

Tožeča stranka je kot kolektivna organizacija za zaščito avtorskih pravic proti toženi stranki, zaradi javnega predvajanja glasbe v diskoteki, uveljavljala avtorske pravice. Proti toženi stranki je vložila predlog za izvršbo na podlagi verodostojne listine. Sodišče je predlogu ugodilo in izdalo sklep o izvršbi. Proti sklepu o izvršbi je dolžnik vložil ugovor. Sodišče je sklep o izvršbi razveljavilo in zadevo odstopilo v reševanje pristojnemu sodišču.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da sklep o izvršbi ostane v veljavi in da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati še glavnico v višini 1,908.200,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Proti odločitvi sodišča prve stopnje se je tožena stranka pritožila in sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. V reviziji navaja, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno uporabili Zakon o obligacijskih razmerjih (v nadaljevanju ZOR). Opozarja, da v pogodbi o uporabi glasbenih neodrskih del na koncertih, javnih prireditvah ter v hotelih in gostinskih obratih, ki sta jo sklenili pravdni stranki, ni navedena višina nadomestila. Podatki prijavnice, ki so priloženi pogodbi, po mnenju tožene stranke, dajejo podlago le za enostranski obračun s strani tožeče stranke. Tožena stranka meni, da je sodišče zmotno uporabilo tudi določbe Zakona o avtorskih in sorodnih pravicah (Ur.l. RS, št. 21/95, v nadaljevanju ZASP), ko je odločilo, da je tožena stranka tudi po prenehanju pogodbe dolžna plačati nadomestilo za javno predvajanje glasbe, "saj zakon na področju avtorskih in sorodnih pravic določa pogodbeno razmerje." Tožeča stranka meni, da ZASP z določanjem tarife in z določilom 189. člena postavlja tožečo stranko v položaj države, saj lahko zaračunava tarifo kot davščino, te pa društvo nima pravice pobirati. Tožena stranka predlaga, naj Vrhovno sodišče reviziji ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne oziroma, da sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Sodišče prve stopnje je revizijo na podlagi 390. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP/77, Ur.l. SFRJ, št. 4/77 do Ur.l. RS, št. 55/92 v zvezi s prvim odstavkom 498. člena Zakona o pravdnem postopku, Ur.l. RS, št. 26/99) poslalo tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o reviziji ni izjavilo.

Revizijsko sodišče je najprej po uradni dolžnosti, na podlagi 386. člena ZPP/77 preverilo, ali ni morda podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP/77 in ugotovilo, da kršitve ni bilo.

Pravdni stranki sta pogodbo o uporabi glasbenih neodrskih del na koncertih, javnih prireditvah ter v hotelih in gostinskih obratih sklenili 17.2.1995 za obdobje od 1. januarja 1994 do 31. decembra 1995. Pogodba je bila sklenjena pred uveljavitvijo ZASP, zato je treba glede višine nadomestila za javno predvajanje s fonogrami uporabiti določbe Zakona o avtorski pravici (Ur.l. SFRJ, št. 19/78 do 21/90).

Po 91. členu Zakona o avtorski pravici so lahko avtorske pravice uveljavljale tudi organizacije avtorjev, ki so bile za zaščito avtorskih pravic registrirane v skladu z zakonom. Po določbi 91a člena Zakona o avtorski pravici pa lahko organizacije avtorjev zahtevajo nadomestilo za izvajanje avtorskih del v višini, določeni v splošnih aktih te organizacije, če za javno izvajanje glasbenih nescenskih del v avtorski pogodbi ni določena višina nadomestila. Na podlagi te določbe je tožeča stranka sprejela Pravilnik o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih dejavnosti (Ur.l. RS, št.

65/1993) katerega del je tudi Tarifa za izvajanje in predstavljanje glasbenih dejavnosti. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da je tožeča stranka nadomestilo za leto 1994 in 1995 izračunala na podlagi sklenjene pogodbe v skladu s Pravilnikom. Zato sta pravilno uporabili materialno pravo, ko sta odločili, da sklep o izvršbi na podlagi računa tožeče stranke za 237.300,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi ostane v veljavi.

Tožeča stranka pa uveljavlja tudi nadomestilo za javno predvajanje s fonogrami za leti 1996 in 1997. V tem obdobju pa je avtorsko pravico že urejal ZASP. Po 29. členu ZASP je ena od materialnih avtorskih pravic tudi pravica javnega predvajanja s fonogrami in videogrami (28. člen). Najznačilnejši primer javnega predvajanja s fonogrami je predvajanje glasbe in videospotov v diskotekah. Zakon v 84. členu določa, da lahko organizacije avtorjev določijo splošne pogoje za uporabo avtorskih del ali sklenejo tarifne sporazume. V 153. členu ZASP pa je določeno, da kolektivna organizacija sprejme splošne tarife za uporabo avtorskih del, ki jih predloži v odobritev Uradu Republike Slovenije za intelektualno lastnino. Zakon v drugem odstavku 189. člena določa, da se tarife, ki so jih organizacije sprejele pred uveljavitvijo ZASP na podlagi 91a člena Zakona o avtorski pravici, uporabljajo do uveljavitve splošnih ali posebnih tarif na podlagi 153. člena ZASP.

V 146. členu pa ZASP določa vsebino kolektivnega uveljavljanja avtorskih pravic. Tako določa, da kolektivno uveljavljanje avtorskih pravic obsega tudi pobiranje in izterjavo avtorskih honorarjev in nadomestil od uporabe avtorskih del. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da je tožena stranka v letih 1996 in 1997 uporabljala avtorske pravice avtorjev, ki jih zastopa tožeča stranka, v svojo korist. Po 219. členu Zakona o obligacijskih razmerjih, ki se smiselno uporablja tudi za uporabo tuje pravice, lahko imetnik pravice v primeru, če je nekdo njegovo pravico uporabil v svojo korist, ne glede na pravico do odškodnine, in tudi, če te pravice nima, od njega zahteva nadomestilo koristi, ki jo je imel od uporabe (primerjaj tudi S. Cigoj, Komentar Obligacijskih razmerij, Lj., 1984, str. 848 in M. Trampuž in ostali, Komentar ZASP, Lj., 1997, str.

372). Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da korist tožene stranke znaša toliko, kolikor bi za uporabo avtorskih pravic v tem obdobju morala plačati na podlagi veljavnega Pravilnika. Tako sta pravilno odločili, da mora tožena stranka za leti 1996 in 1997 plačati nadomestilo v višini 1,908.200,00 SIT z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

Revizijsko sodišče je tako ugotovilo, da razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, in razlogi, na katere mora sodišče paziti po uradni dolžnosti, niso podani in je na podlagi 393. člena ZPP/77 revizijo zavrnilo kot neutemeljeno.

ZAP člen 91, 91a.ZASP člen 28, 29, 84, 153, 189, 189/2.ZOR člen 219. Pravilnik o javnem izvajanju in predstavljanju glasbenih dejavnosti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.