Sodba VIII Ips 13/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-04-20

delovno razmerje pri delodajalcu - prenehanje delovnega razmerja - neupravičen izostanek z dela - odklonitev dela zaradi neizpolnjevanja pogojev za varno delo

Če se delavec in delodajalec nista izrecno dogovorila, da delavec lahko izostane z dela, je s tega vidika šteti, da je delavec neupravičeno izostal z dela.

Po 47. členu Zakona o varstvu pri delu (ZVD) delavec upravičeno odkloni delo (in tudi izostane z dela), če so pristojni organi (inšpekcija dela, lečeči zdravnik, zdravstvena organizacija) že pred odklonitvijo dela ugotovili, da obstaja nevarnost, ki jo določa navedeni člen.

2. Tožena stranka sama trpi svoje stroške odgovora na revizijo.

Tožena stranka je s sklepom brez datuma odločila, da tožniku na podlagi 6. točke prvega odstavka 100. člena Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91, 71/93, v nadaljevanju:

ZDR) preneha delovno razmerje dne 22.8.1994, ker je tega dne prvič neupravičeno izostal z dela in se na delo ni več vrnil. Tožnikov ugovor je bil zavrnjen s sklepom z dne 9.9.1994.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov zahtevek na razveljavitev navedenih sklepov, zavrnilo pa je tudi njegove nadaljnje zahtevke (vrnitev na delo, plačilo plače, vpis delovne dobe v delovno knjižico, plačilo prispevkov in davkov). Ugotovilo je, da tožnik ni imel dovoljenja tožene stranke za izostanek z dela. 47. člen Zakona o varstvu pri delu (Uradni list RS, št. 74/96, pravilno: Ur. list SRS, št. 32/74 do 5/90, RS št. 10/91 do 57/96, p.b. št. 42/86, v nadaljevanju: ZVD) določa, da delavec lahko odkloni delo zaradi neizpolnjenih pogojev za varno delo, če bi mu grozila neposredna nevarnost za življenje in zdravje. Vendar ta določba delavcu ne daje pravice, da bi lahko ostal doma in ne bi prihajal na delo. Po 22.8.1994 tožnik na delo ni več prihajal. Tožnik je na glavni obravnavi izjavil, da je dne 22.8.1994 v pisarni tožene stranke izjavil, da na delo ne bo prihajal toliko časa, dokler se ne bodo izboljšani pogoji dela.

Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno. Strinjalo se je z dejanskimi ugotovitvami in pravnim stališčem sodišča prve stopnje. V utemeljitvi sodbe je navedlo, da stanje v obratu tožene stranke tožniku ni dajalo možnosti, da bi se lahko skliceval na 47. člen ZVD.

Tožeča stranka je zoper sodbo sodišča druge stopnje vložila pravočasno revizijo, smiselno zaradi bistvene kršitve določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlagala je, da revizijsko sodišče obe sodbi razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Navajala je, da je tožnik invalid III. kategorije in da je zato prišlo do spora z delodajalcem. Tožnik dela ni mogel opravljati zaradi zdravstvenih razlogov in zaradi neustreznega delovnega okolja. O tem je bila obveščena inšpekcija dela.

Sodišče prve stopnje je tudi zmotno ocenilo dejansko stanje.

Revizija je bila na podlagi tretjega odstavka 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90, v nadaljevanju: ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki je nanjo odgovorila. Tožena stranka je v odgovoru navajala, da v reviziji ni navedeno, zaradi katerih razlogov je bila vložena. Razloga zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja v reviziji ni dovoljeno uveljavljati. Zaradi bolezni bi tožnik lahko bil v bolniškem staležu, ni pa imel pravice izostati z dela.

Revizija je izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje, ki jo je dovoljeno vložiti le pod pogoji in zaradi razlogov, ki so v 382. in 385. členu ZPP izrecno določani. Takšna ureditev revizije revidentu narekuje, da določno navede revizijske razloge in jih tudi utemelji. Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, ki se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Po uradni dolžnosti pazi, ali ni morda podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava.

Revizijsko sodišče pri preizkusu izpodbijane sodbe bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 354. člena ZPP ni ugotovilo. V zvezi z drugimi bistvenimi kršitvami določb pravdnega postopka pa izpodbijane sodbe ni preizkusilo, ker v reviziji niso navedene in tudi ne obrazložene.

Po določbi tretjega odstavka 385. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Revizijsko sodišče zato ni smelo preizkušati tistega dela revizije, v kateri ta izpodbija na sodišču prve stopnje ugotovljeno dejansko stanje, ki ga je sprejelo tudi sodišče druge stopnje.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

Na podlagi 6. točke prvega odstavka 100. člena ZDR, lahko delodajalec odloči, da delavcu prvi dan izostanka z dela preneha delovno razmerje, če je neupravičeno izostal z dela in če se na delo ni vrnil. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik neupravičeno izostal z dela. Temu dokaznemu zaključku je sodišče druge stopnje pritrdilo. Revizijsko sodišče je na takšno dejansko stanje vezano, ker - kot je bilo navedeno - po določbi tretjega odstavka 385. člena ZPP revizije ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

V zbirki dokaznih listin (listina A17) je odločba Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije z dne 24.6.1997, s katero je tožniku priznana invalidnost III. kategorije. Po tej odločbi tožnik ni bil več zmožen za delo v kovinoplastiki od 5.6.1997 dalje. Odločba je torej začela veljati po prenehanju delovnega razmerja tožnika. Ker odločba ne more veljati za nazaj, njena vsebina pa tudi ni neposredno povezana s predmetom spora, se tožnik nanjo ne more uspešno sklicevati.

V 47. členu ZVD je določeno, da ima delavec pravico odkloniti delo, če mu grozi neposredna nevarnost za življenje ali zdravje, ker niso bili izvedeni predpisani varnostni ukrepi, normativi, standardi in tehnični predpisi, in v primeru, ko sredstvo za delo ni opremljeno s predpisanimi oziroma predvidenimi varnostnimi pripomočki ali napravami. Ta določba delavcu ne daje pravice, da bi sam presojal, ali so dani pogoji za odklonitev dela, ki so določeni v tem členu ZVD. Delo lahko utemeljeno odkloni le, če so pristojni organi pred odklonitvijo ugotovili, da obstaja opisana nevarnost. Ni dokazov o tem, da so pristojni inšpektor dela, tožnikov lečeči zdravnik ali zdravstvena organizacija pred odklonitvijo dela ugotovili škodljivost delovnega okolja za zdravje tožnika. Listine o tem so bile izdane potem, ko je tožnik odklonil delo (izvid zdravnikov: z dne 21.9.1994 - listina A7, z dne 1.9.1994 - listina A13; akti Inšpektorja za delo z dne 8.9.1994 - listina B4, januar 1995 - listina B9, 19.10.1994 - listina B10, odločba z dne 15.9.1994 - listina C1). Odklonitev dela tudi z vidika ZVD ni bila utemeljena.

Revizijsko sodišče je zato revizijo zavrnilo kot neutemeljeno, ker je ugotovilo, da niso podani razlogi zaradi katerih je bila vložena, in ne razlogi, na katere pazi sodišče po uradni dolžnosti (393. člen ZPP).

O stroških tožene stranke v odgovoru na revizijo je sodišče odločilo na podlagi prvega odstavka 155. člena ZPP. Odgovor na revizijo ni prispeval k večji razjasnitvi zadeve.

Določbe ZPP je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 45/I/94) kot predpis Republike Slovenije.

ZDR (1990) člen 100, 100/1, 100/1-6. ZVD člen 47.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.