Sodba II Ips 571/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-09-30

povrnitev negmotne škode - denarna odškodnina - duševne bolečine zaradi skaženosti - estetske motnje

Pri odločitvi o odškodnini za skaženost je treba upoštevati subjektivna (izpoved tožnika) in objektivna (izvedensko mnenje) merila.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo odškodninskemu tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Za škodo, ki jo je tožnik pretrpel v delovni nezgodi dne 8.1.1995, je prisodilo odškodnino v skupnem znesku 1.100.000,00 SIT z ustreznimi zakonskimi zamudnimi obrestmi in pravdnimi stroški. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno. Sodišči sta ugotovili, da je za nezgodo objektivno odgovorna tožena stranka.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložila pravočasno revizijo tožena stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka na drugi stopnji in zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču predlaga, da razveljavi obe sodbi ter zadevo vrne prvostopnemu sodišču v novo sojenje. Izpodbija višino prisojene odškodnine. Trdi, da je ta prisojena v nasprotju z 200. členom ZOR in sodno prakso. Citira sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr.št. II Ips 680/93, v kateri naj bi bila tožnici, ki je pretrpela enako poškodbo, prisojena odškodnina v znesku 994.880,00 SIT. Posebej še poudarja, da odškodnina zaradi skaženosti, glede na mnenje sodnega izvedenca dr. A. B., tožniku ne gre, saj izguba končnega členka sredinca desne roke s sorazmerno lepo formiranim krnom ne pomeni skaženosti, temveč manjšo estetsko motnjo. Sodišči sta upoštevali le izpoved tožnika in s tem njegovo subjektivno oceno, ne pa izvedenskega mnenja.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP/77, v povezavi s prehodno določbo Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS, št. 26/99, 1. odstavek 489. člena).

Revizijsko sodišče najprej ugotavlja, da procesnih kršitev, razen kršitev iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP/77, zaradi omejitev iz 386. člena ZPP/77 ne sme upoštevati po uradni dolžnosti. Tožena stranka je sicer v reviziji formalno uveljavljala tudi revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka na drugi stopnji, vendar jih ni opredelila. Kršitev iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP/77 pa med postopkom ni bilo.

Z izpodbijanjem ugotovitve o tem, kakšne duševne bolečine trpi tožnik zaradi izgube končnega členka sredinca desne roke v zvezi s spremenjeno zunanjostjo desne roke, se tožena stranka deloma spušča v oceno dejanskega stanja, ki pa je na revizijski stopnji prepovedana (3. odstavek 385. člena ZPP/77). Med postopkom na prvi in drugi stopnji je bilo ugotovljeno, kako tožnik kot mlad človek (v času nesreče star 32 let in desničar), doživlja okvaro prsta desne roke. Poškodba je vidna in zanj moteča. V stiku z ljudmi, tako na delu kot v zasebnem življenju, čuti nelagodje, roko mu je nerodno pokazati. V dokaznem postopku sta sodišči nato te ugotovitve dokazno ocenjevali v povezavi z ugotovitvami iz izvedenskega mnenja.

Pri odločitvi o odškodnini za skaženost je res treba upoštevati subjektivna (izpoved tožnika) in objektivna (izvedensko mnenje)

merila. Toda sodišči sta to tudi storili (posebej je to poudarilo sodišče druge stopnje v 2. odstavku 4. strani sodbe). Odločitev o tem, da je treba takšno, po izvedencu imenovano estetsko motnjo, pravno ovrednotiti kot skaženost po 200. členu Zakona o obligacijskih razmerjih, je zato pravilna. Odločitev je tudi v skladu s sodno prakso glede te vrste škode, in sicer tako glede temelja kot višine prisojene odškodnine.

Prav tako je pravilno odločeno o drugi nepremoženjski škodi, katere višino tožena stranka sicer izpodbija, vendar brez ustrezne utemeljitve. Nasprotovanje odločitvi je podkrepila le s sklicevanjem na sodbo Vrhovnega sodišča RS, opr.št. II Ips 680/93. Revizijsko sodišče le pripominja, da gre res za istovrstno poškodbo, vendar pa sklicevanje na to sodbo toženi stranki ni v korist. Oškodovanki je bila namreč prisojena relativno višja odškodnina kot tožniku (po merilih, ki jih revizijsko sodišče uporablja za primerjavo višin prisojenih odškodnin v posameznih časovnih obdobjih glede na družbenoekonomsko stanje v državi v času izdaje sodbe sodišča prve stopnje). Revizijsko sodišče zato v okviru uporabe materialnega prava tudi po uradni dolžnosti (387. člen ZOR) glede odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, strahu in fizičnih bolečin ugotavlja le to, da materialno pravo ni bilo kršeno v škodo toženi stranki.

Revizija tako ni utemeljena in jo je revizijsko sodišče na podlagi 393. člena ZPP/77 zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.