TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 242/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-12-22

revizija zoper sklep - dovoljenost revizije

Sklep sodišča druge stopnje o zavrnitvi pritožbe proti sklepu sodišča prve stopnje, da se ne dovoli naknadno uveljavljanje podrejenega tožbenega zahtevka, nima narave sklepa, s katerim bi bil postopek pravnomočno končan.

Sodišče prve stopnje je izdalo sklep, da se ne dopusti (naknadno) uveljavljanje podrejenega tožbenega zahtevka v tej pravdni zadevi, ker taka eventualna kumulacija po določbi tretjega odstavka 188.

člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP/77) ni možna zaradi stvarne nepristojnosti okrajnega sodišča za odločanje o podrejenem tožbenem zahtevku. Sodišče druge stopnje je tožničino pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Tožnica v pravočasni reviziji proti pravnomočnemu sklepu sodišča prve stopnje, smiselno pa tudi proti sklepu sodišča druge stopnje, uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče samo izpodbijani sklep tako spremeni, da dopusti podrejeni tožbeni zahtevek, odločanje o njem pa odloži do pravnomočne odločitve o glavnem tožbenem zahtevku, podrejeno pa predlaga, da se izpodbijani sklep razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena v zvezi s četrtim odstavkom 400. člena ZPP/77).

Po določbi prvega odstavka 498. člena novega Zakona o pravdnem postopku (Ul. RS št. 26/99; v nadaljevanju: ZPP/99) se postopek nadaljuje po dosedanjih predpisih, če sta bila pred uveljavitvijo novega zakona na prvi stopnji izdana sodba in sklep, s katerima se je postopek pred sodiščem prve stopnje končal. Sklep o tem, da se ne dovoli naknadno uveljavljanje podrejenega tožbenega zahtevka, ni sklep, s katerim bi se postopek na prvi stopnji končal. Zato je revizijsko sodišče vprašanje dovoljenosti revizije presojalo po določbah ZPP/99.

Tudi po novi ureditvi je revizija izredno pravno sredstvo le proti pravnomočni odločbi sodišča druge stopnje. Ker je revizijsko sodišče štelo, da tožnica izpodbija tudi sklep sodišča druge stopnje, je vprašanje dovoljenosti revizije proti temu sklepu presojalo po določbi prvega odstavka 384. člena ZPP/99. Njena vsebina je enaka določbi prvega odstavka 400. člena ZPP/77. Stranke lahko vložijo revizijo proti tistemu sklepu sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Sklep sodišča druge stopnje o zavrnitvi pritožbe proti sklepu sodišča prve stopnje, da se ne dovoli naknadno uveljavljanje podrejenega tožbenega zahtevka, nima narave sklepa, s katerim bi bil postopek pravnomočno končan.

Zato je revizijsko sodišče na podlagi 377. člena v zvezi s četrtim odstavkom 384. člena ZPP/99 zavrglo nedovoljeno tožničino revizijo.

ZPP (1977) člen 400, 400/1.ZPP člen 384, 384/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 62/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-03-03

hišni pripor - sklep o zavrnitvi predloga za odreditev hišnega pripora - dovoljenost izpodbijanja z zahtevo za varstvo zakonitosti

S pravnomočno odločbo, katero zagovorniki obt. D.S. izpodbijajo z zahtevo za varstvo zakonitosti, ni bilo odločeno o odreditvi ali podaljšanju pripora, pač pa je bil zavrnjen predlog za odreditev hišnega pripora. Zoper tako pravnomočno odločbo glede na določilo 420.čl. ZKP ni mogoče vložiti navedenega pravnega sredstva.

Zahteva zagovornikov obt. D.S. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Okrožno sodišče v Mariboru je s sklepom z dne 28.1.1999 zavrnilo predlog, da se zoper obt. D.S., ki je v priporu od 30.9.1998 dalje, odredi hišni pripor. Višje sodišče v Mariborru je s sklepom z dne 5.2.1999 pritožbo zagovornika obtoženca, vloženo zoper navedeni sklep, zavrnilo kot neutemeljeno.

Zagovorniki obtoženca so dne 17.2.1999 priporočeno po pošti vložili zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep Višjega sodišča v Mariboru z dne 5.2.1999. Uveljavljajo razloge iz 2. in 3. točke 1. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) in predlagajo, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije izpodbijani sklep spremeni tako, da zoper obt. D.S. v skladu z določilom 199.a člena ZKP odredi hišni pripor.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Zakon o spremembah in dopolnitvah ZKP, ki je bil objavljen v Uradnem listu Republike Slovenije z dne 23.10.1998, štev. 72/98, je pričel veljati dne 23.1.1999. V 199.a členu je urejen ukrep hišnega pripora, 6. odstavek navedenega člena pa določa, da se, če v tem členu ni drugače določeno, glede odreditve, časa trajanja, podaljšanja in odprave hišnega pripora, kot tudi glede vštevanja hišnega pripora v izrečeno kazen, smiselno uporabljajo določbe tega zakona o priporu. S tem zakonom je bil spremenjen in dopolnjen tudi 420. člen ZKP, ki v 1. odstavku določa, da se sme zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, po pravnomočno končanem kazenskem postopku vložiti zahteva za varstvo zakonitosti. Po določilu 4. odstavka 420. člena ZKP pa se sme, ne glede na določbo 1. odstavka tega člena, med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora.

S pravnomočno odločbo, katero zagovorniki obt. D.S. izpodbijajo z zahtevo za varstvo zakonitosti, ni bilo odločeno o odreditvi ali podaljšanju pripora, pač pa je bil zavrnjen predlog za odreditev hišnega pripora. Zoper tako pravnomočno odločbo glede na določilo 420. člena ZKP ni mogoče vložiti navedenega izrednega pravnega sredstva.

Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije, ker tega na na podlagi določila 2. odstavka 422. člena ZKP ni storilo že sodišče prve stopnje, na podlagi določila 2. odstavka 423. člena ZKP zahtevo zagovornikov obt. D.S. za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 136/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-06-18

zahteva za varstvo zakonitosti - izpodbijanje nepravnomočnega sklepa o uvedbi preiskave

Tudi v primeru, če bi v času po vložitvi izpodbijani sklep postal pravnomočen, zahteva ne more biti dovoljena, ker je vložena, preden je bil pravnomočno končan kazenski postopek zoper obdolženca. V tej fazi postopka je dovoljeno vložiti le zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora.

Zahteva obd. M.G. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Preiskovalna sodnica Okrožnega sodišča v Celju je s sklepom z dne 19.5.1999 zoper M.G. uvedla preiskavo zaradi utemeljenega suma, da je storil kaznivo dejanje goljufije po 1. in 2. odstavku 217. člena KZ, kaznivo dejanje ogrožanje varnosti po 1. odstavku 145. člena KZ, kaznivo dejanje krive ovadbe po 1. odstavku 288. člena KZ, kaznivo dejanje goljufije po 1. odstavku 217. člena KZ in kaznivo dejanje ponareditve poslovnih listin po 1. in 2. odstavku 240. člena KZ.

Obdolženec je 7.6.1999 zoper sklep o uvedbi preiskave vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, pred tem pa se je zoper sklep tudi pritožil. O pritožbi v času vložitve zahteve še ni bilo odločeno. V zahtevi predlaga, da se preiskava prekine.

Vrhovni državni tožilec, svetnik mag. J.F., je v odgovoru, ki ga je podal v skladu z 2. odstavkom 423. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), navedel, da je obdolženec vložil zahtevo zoper sklep o preiskavi, ki še ni pravnomočen in je tako zahteva preuranjena, hkrati pa tudi ni dovoljena, ker je bila vložena med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po določbi 1. odstavka 420. člena ZKP se sme zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, po pravnomočno končanem kazenskem postopku vložiti zahteva za varstva zakonitosti. Izjemo od tega pravila določa 4. odstavek navedenega člena, po katerem se sme med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora.

Obdolženec je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sklep o uvedbi preiskave, še preden je ta postal pravnomočen. Zahteva je torej vložena zoper odločbo, ki še ni pravnomočna. Tudi v primeru, če bi v času po vložitvi izpodbijani sklep postal pravnomočen, zahteva ne more biti dovoljena, ker je vložena preden je bil pravnomočno končan kazenski postopek zoper obdolženca. V tej fazi postopka je dovoljeno vložiti le zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora.

Vrhovno sodišče je, ko je v skladu z določbo 1. in 4. odstavka 420. člena ZKP ugotovilo, da zahteva ni dovoljena, le-to na podlagi pooblastila 2. odstavka 423. člena ZKP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 214/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-02-10

zahteva za varstvo zakonitosti - prekinitev izvršitve pravnomočne sodne odločbe

Vrhovno sodišče je pri preizkusu zahteve za varstvo zakonitosti v skladu s pooblastilom 4.odst.423.čl. ZKP ocenilo, da je potrebno glede na vsebino zahteve odrediti, da se izvršitev pravnomočne sodbe prekine.

V kazenski zadevi zoper obs. R.K. se odredi prekinitev izvršitve pravnomočne sodbe Okrožnega sodišča v Novi Gorici z dne 13.12.1996 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru z dne 8.5.1997.

Okrožno sodišče v Novi Gorici je s sodbo z dne 13.12.1996, v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Kopru z dne 8.5.1997 R.K.-ja zaradi kaznivih dejanj velike tatvine po 1. točki 1. odstavka 212. člena KZ, poskusa velike tatvine po 1. točki 1. odstavka 212. člena v zvezi 22. členom KZ, tatvine po 1. odstavku 211. člena KZ in tatvine po 1. in 2.

odstavku 211. člena KZ obsodilo na kazen 3 leta in 10 mesecev zapora.

Zagovornika obsojenca sta zoper navedeno pravnomočno sodbo vložila zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uveljavljata bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 8. in 11. točke 1. odstavka 371. člena ZKP. Posebej poudarjata, da je sodišče zagrešilo absolutno bistveno kršitev postopka po 8. točki 1. odstavka 371. člena ZKP, ker je obsodilno sodbo oprlo na nezakonito pridobljene dokaze, to je dokaze, pridobljene pri hišni preiskavi, ki je bila opravljena na nezakonit način. Predlagata, da Vrhovno sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Predlagata tudi, da prvostopno sodišče prekine izvršitev pravnomočne sodbe na podlagi 3. odstavka 422. člena ZKP.

Vrhovno sodišče je pri preizkusu zahteve za varstvo zakonitosti v skladu s pooblastilom 4. odstavka 423. člena ZKP ocenilo, da je potrebno glede na vsebino zahteve odrediti, da se izvršitev pravnomočne sodbe prekine.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 133/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-06-18

zahteva za varstvo zakonitosti - dovoljenost zahteve - zahteva vložena zoper pravnomočni sklep o uvedbi preiskave

Zoper pravnomočni sklep o uvedbi preiskave zahteve za varstvo zakonitosti po določilu 1.odst. 420.čl. ZKP ni mogoče vložiti.

Zahteva zagovornika obd. F.Z. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v Celju je s sklepom z dne 12.1.1999 odločil, da se zoper obd. F.Z. uvede preiskava zaradi utemeljenega suma, da je storil kaznivo dejanje zlorabe položaja ali pravic po 2. odstavku v zvezi z 1. odstavkom 244. člena KZ. Senat Okrožnega sodišča v Celju je s sklepom z dne 3.2.1999 pritožbo zagovornika obdolženca, vloženo zoper navedeni sklep, zavrnil kot neutemeljeno.

Zagovornik obdolženca, odvetnik R.P. je dne 11.5.1999 priporočeno po pošti vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zoper pravnomočni sklep o uvedbi preiskave, v kateri uveljavlja kršitev kazenskega zakona ter kršitve določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost odločbe, ter predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije pravnomočni sklep spremeni tako, da preiskavo zoper obd. F.Z. ustavi.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

V Uradnem listu Republike Slovenije z dne 23.10.1998, štev. 72/98, je bil objavljen Zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o kazenskem postopku, ki je pričel veljati dne 23.1.1999. Spremenjeno je bilo tudi določilo 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), ki v 1. odstavku določa, da se sme zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, po pravnomočno končanem kazenskem postopku vložiti zahteva za varstvo zakonitosti. Ne glede na določilo 1. odstavka tega člena se sme po 4. odstavku tega člena vložiti zahteva za varstvo zakonitosti tudi med kazenskim postopkom, ki ni pravnomočno končan, vendar samo zoper pravnomočno odločbo o odreditvi in podaljšanju pripora.

Zoper pravnomočni sklep o uvedbi preiskave torej zahteve za varstvo zakonitosti po določilu 1. odstavka 420. člena ZKP ni mogoče vložiti. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije zahtevo zagovornika obd. F.Z. za varstvo zakonitosti na podlagi določila 2. odstavka 423.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 197/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-04-23

zahteva za varstvo zakonitosti - upravičenci za vložitev - zasebni tožilec

Med osebami, ki smejo vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti, zasebni tožilec ni naveden in tako nima pravice vložiti tega izrednega pravnega sredstva, zaradi česar je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti kot nedovoljeno zavrglo (2.odst.423.čl. ZKP).

Zahteva zasebnega tožilca J.Š. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

S sodbama, ki sta navedeni v uvodu tega sklepa, je bil obtoženi R.R. pravnomočno oproščen obtožbe po zasebni tožbi zasebnega tožilca J.Š., da naj bi storil kazniva dejanja po 2. v zvezi z 1. odstavkom 169. člena, 2. v zvezi z 1. odstavkom 170. člena in po 2. zvezi s 1.

odstavkom 171. člena KZ in sicer iz razlogov po 3. točki 358. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP).

Zasebni tožilec je pravočasno vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uveljavlja kršitev kazenskega zakona, bistveno kršitev določb kazenskega postopka iz 1. odstavka 371. člena ZKP, zaradi drugih kršitev določb kazenskega postopka, ker so te kršitve vplivale na zakonitost sodne odločbe in zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, s predlogom, da Vrhovno sodišče napadeno prvostopno sodbo v zvezi s sodbo pritožbenega sodišča spremeni v obtoženčevo škodo glede pravne presoje dejanja in da na podlagi 2. odstavka 426. člena ZKP ugotovi, da je bil zakon prekršen oziroma da se opravi nova glavna obravnava pred istim sodiščem prve stopnje.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po 1. odstavku 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obdolženec in zagovornik, po obdolženčevi smrti pa jo smejo v njegovo korist vložiti osebe iz 2. odstavka 367. člena tega zakona. Glede na povedano med osebami, ki smejo vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti, zasebni tožilec ni naveden in tako nima pravice vložiti tega izrednega pravnega sredstva, vsled česar je Vrhovno sodišče zahtevo za varstvo zakonitosti kot nedovoljeno s sklepom zavrglo (2. odstavek 423. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 206/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-09-21

zahteva za varstvo zakonitosti - meje preizkusa kršitev zakona

Okvir oz. meje preizkusa določa vložnik z navedbami v zahtevi, sodišče kršitev zakona ne ugotavlja po uradni dolžnosti.

Zahteva obtoženega A.Š. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Zoper A.Š. teče na podlagi pravnomočne obtožnice Okrožnega državnega tožilstva v Celju z dne 2.4.1999 kazenski postopek zaradi kaznivega dejanja spolnega napada na otroka po 3. odstavku 183. člena KZ. Zoper njega je bil odrejen pripor s sklepom Okrožnega sodišča v Celju z dne 8.1.1999 iz pripornih razlogov po 2. in 3. točki 2. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP-95). Okrožno sodišče v Celju je na podlagi preizkusa pripornih razlogov po 2. odstavku 207. člena ZKP s sklepom z dne 2.6.1999 obtožencu pripor podaljšalo po 3. točki 1. odstavka 201. člena ZKP. Pritožbo zagovornice zoper ta sklep je Višje sodišče v Celju s sklepom z dne 10.6.1999 zavrnilo kot neutemeljeno. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zahtevo zagovornice obtoženca za varstvo zakonitosti zoper navedeni pravnomočen sklep s sodbo z dne 30.6.1999 zavrnilo kot neutemeljeno.

Obtoženec je zoper navedeni sklep o podaljšanju pripora vložil zahtevo za varstvo zakonitosti dne 1.8.1999, kot sam navaja, zaradi kršitev 83., 235. in 236. člena ZKP. Navaja, da je iz izpodbijanih sklepov o podaljšanju pripora razvidno, da se sodišče sklicuje na listine in izjave organov za notranje zadeve, ki bi morale biti izločene, pa niso bile. Predlaga "ustavitev postopka in odpravo pripora".

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Po določbi 1. odstavka 424. člena ZKP se Vrhovno sodišče pri odločanju o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v svoji zahtevi. To pomeni, da okvir oziroma meje preizkusa določa vložnik z navedbami v zahtevi, sodišče kršitev zakona ne ugotavlja po uradni dolžnosti. V obravnavani zadevi vložnik zatrjevanih kršitev 83., 235. in 236.

člena ZKP ne utemeljuje in je tako Vrhovno sodišče ob upoštevanju navedene zakonske določbe njihov obstoj lahko ugotavljalo le v okviru vsebine izpodbijanih sklepov in ob upoštevanju, da je preiskovalni sodnik Okrožnega sodišča v Celju s sklepom z dne 12.1.1999 iz spisa izločil izjave in informacije, dane organom za notranje zadeve v nasprotju z določilom člena 235. in 236. ZKP. Na podlagi takšnega preizkusa v navedenem obsegu Vrhovno sodišče ni ugotovilo, da bi bile zatrjevane kršitve zakona podane in je zato v skladu z določilom člena 425. ZKP zahtevo obtoženca za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 276/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-11-19

zahteva za varstvo zakonitosti - upravičenci za vložitev - oškodovanec kot tožilec

Kot upravičenca za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti zakon poleg obdolženca in zagovornika izrecno določa državnega tožilca Republike Slovenije in ne morebiti državnega tožilca kot stranko v posamičnem postopku, zato v tem primeru oškodovanec kot tožilec nima pravice niti v postopku, v katerem nastopa kot tožilec (subsidiarni tožilec), vložiti to izredno pravno sredstvo.

Zahteva pooblaščenca oškodovanega A.B. kot tožilca za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Okrožno sodišče v Ljubljani je s sklepom z dne 30.9.1998 ustavilo kazensko preiskavo zoper A.M., zaradi kaznivega dejanja po 1.

odstavku 130. člena, 2., 3. in 4. odstavku 133. člena in 86. členu KZ. Zoper to odločitev se je pritožil pooblaščenec oškodovanca kot tožilca in je Višje sodišče v Ljubljani pritožbo s sklepom z dne 13.1.1999 zavrnilo kot neutemeljeno.

Pooblaščenec oškodovanega A.B. kot tožilca je dne 5.5.1999 zoper navedeni pravnomočni sklep vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka po 2. točki 1. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), ker je sodišče prekršilo kazenski postopek v vprašanju, ali je pri oškodovancu kot tožilcu A.B. podana aktivna legitimacija za pregon (5. točka 1.

odstavka 311. člena ZKP v zvezi s 1. odstavkom 403. člena ZKP) ter predlagalo, da Vrhovno sodišče zahtevi za varstvo zakonitosti ugodi in napadeni pravnomočni sklep spremeni tako, da odloči, da se postopek nadaljuje.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po določbi 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obdolženec in zagovorniki, po obdolženčevi smrti pa jo smejo v njegovo korist vložiti osebe iz 2. odstavka 367. člena ZKP. V tem primeru je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil pooblaščenec oškodovanca kot tožilca, ki pa po navedeni zakonski določbi ni upravičen vložiti zahteve za varstvo zakonitosti. Po določbi 1. odstavka 63. člena ZKP ima sicer oškodovanec kot tožilec iste pravice kot državni tožilec, razen tistih, ki jih ima državni tožilec kot državni organ. Kot upravičenca za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti zakon poleg obdolženca in zagovornika izrecno določa državnega tožilca Republike Slovenije in ne morebiti državnega tožilca kot stranko v posamičnem postopku, zato v tem primeru oškodovanec kot tožilec nima pravice niti v postopku, v katerem nastopa kot tožilec (subsidiarni tožilec), vložiti to izredno pravno sredstvo.

Na podlagi navedenega je Vrhovno sodišče ugotovilo, da zahteva za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil pooblaščenec oškodovanca kot tožilca ni dovoljena, zato jo je v skladu z 2. odstavkom 423. člena ZKP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Kp 2/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-11-11

stroški kazenskega postopka - poseben sklep o višini stroškov, nastalih pred višjim sodiščem - pristojnost predsednika senata sodišča prve stopnje

Glede na določilo 3.odst. 93.čl ZKP, ki določa, da o pritožbi zoper tak sklep odloča senat (6.odst. 25.čl. ZKP), ni dvoma o tem, da o višini stroškov, ko se zberejo podatki, odloči predsednik senata sodišča prve stopnje, ne pa predsednik senata pritožbenega sodišča.

Ob reševanju pritožbe zagovornika obt. Z.M. se sklep Višjega sodišča v Ljubljani z dne 3.5.1999 razveljavi po uradni dolžnosti in se zadeva vrne v odločitev predsedniku senata Okrožnega sodišča v Kranju.

Odvetnik M.K., ki je bil s sklepom Višjega sodišča v Ljubljani z dne 24.3.1999 postavljen obt. Z.M. za zagovornika po uradni dolžnosti in ki je prisostvoval seji pritožbenega sodišča dne 7.4.1999, je dne 12.4.1999 poslal Višjemu sodišču v Ljubljani stroškovnik. Višje sodišče v Ljubljani je s sklepom z dne 3.5.1999 odločilo, da se zagovorniku priznajo potrebni izdatki in nagrada v znesku 26.624,00 tolarjev. Glede na pravni pouk o pritožbi je zagovornik, ki mu je bil sklep vročen 7.5.1999, dne 10.5.1999 priporočeno po pošti vložil pritožbo zoper sklep, katero je Višje sodišče v Ljubljani poslalo v odločanje Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije.

Ob reševanju pritožbe je Vrhovno sodišče Republike Slovenije ugotovilo, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 1. točke 1. odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP). Predsednik senata pritožbenega sodišča ni pristojen za odločanje o višini takih stroškov. V določilu 2. odstavka 93. člena ZKP je namreč predpisano, da v primeru, če o višini stroškov ni podatkov, izda poseben sklep o višini stroškov preiskovalni sodnik, sodnik posameznik ali predsednik senata, in sicer takrat, ko se ti podatki zberejo. Glede na določilo 3. odstavka 93. člena ZKP, ki določa, da o pritožbi zoper tak sklep odloča senat (6. odstavek 25. člena ZKP), pa ni dvoma o tem, da o višini stroškov, ko se zberejo podatki, odloči predsednik senata sodišča prve stopnje, ne pa predsednik senata pritožbenega sodišča.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato izpodbijani sklep razveljavilo po uradni dolžnosti ter zadevo vrnilo predsedniku senata Okrožnega sodišča v Kranju, ki je po določilu 2. odstavka 93. člena ZKP pristojen za izdajo sklepa o višini potrebnih izdatkov ter nagrade zagovornika po uradni dolžnosti odvetnika M.K., ne da bi pri tem ocenjevalo utemeljenost pritožbe po uradni dolžnosti postavljenega zagovornika zoper sklep o odmeri nagrade.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.