TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba III Ips 18/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-12-01

plačilni devizni promet med domačimi pravnimi osebami - plačilo v tuji valuti

Določba tretjega odstavka 26. člena Zakona o deviznem poslovanju (ZDP) ne predstavlja izjeme od načela, da se po 71. členu Zakona o Banki Slovenije in drugem odstavku 5. člena ZDP lahko opravljajo plačila med domačimi osebami le v domači valuti, temveč pove le, koliko časa lahko ima domača oseba na deviznem računu tujo valuto, ki jo je prejela v skladu z določilom prvega odstavka 26. člena ZDP.

Glede na določilo prvega odstavka 498. člena ZPP je revizijsko sodišče nadaljevalo postopek po določilih ZPP (1977).

Sodišče druge stopnje je potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, ki je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, da ji mora tožena stranka plačati 70.882,78 USD z zamudnimi obrestmi.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga razveljavitev sodb sodišč druge in prve stopnje ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Državno tožilstvo Republike Slovenije se o reviziji ni izjavilo, tožena stranka pa nanjo ni odgovorila.

Z izpodbijano sodbo je sodišče druge stopnje potrdilo prvostopenjsko zavrnitev tožbenega zahtevka, postavljenega v tuji valuti - v ameriških dolarjih (USD), ker po 71. členu Zakona o banki Slovenije in drugem odstavku 5. člena Zakona o deviznem poslovanju (oba zakona Ur. l. RS, št. 1/91-I) se obveznosti med domačimi osebami izvršujejo samo v domači valuti. Revizija uveljavlja izjemo od tega pravila, ki naj bi bila določena v tretjem odstavku 26. člena Zakona o deviznem poslovanju (ZDP) in zaradi te izjeme meni, da je njen zahtevek v USD upravičen.

To pa ne drži. Po določilu tretjega odstavka 26. člena ZDP ima domača pravna oseba lahko devize, pridobljene tudi iz naslova špedicijskih poslov, na deviznem računu do dokončanja poslov oziroma izpolnitve s pogodbo prevzete obveznosti do tuje osebe, ali dokler ne porabi deviz za namene, za katere jih je prejela. Iz te določbe tedaj izhaja le, koliko časa lahko ima domača oseba na deviznem računu tujo valuto, ki jo je prejela v skladu z določilom prvega odstavka 26. člena. Ta določba se tako ne tiče pravila iz drugega odstavka 5.

člena ZDP in iz 71. člena Zakona o Banki Slovenije, da se plačila med domačimi osebami izvršujejo izključno v domači valuti.

Na to nimajo nobenega vpliva trditve revizije, da bi banka tožeči stranki izplačala dolgovani znesek v tolarjih, četudi bi ji tožena stranka plačala svoj dolg v tuji valuti, in da se je s tožencem tudi sicer dogovorila za medsebojno plačevanje v tuji valuti zaradi takratne nekonvertibilnosti domače valute. Citirani 31. člen Zakona o banki Slovenije in drugi odstavek 5. člena ZDP kot prisilna predpisa tega ne dovoljujeta.

Glede na tako stanje stvari in, ko po uradni dolžnosti niso bile ugotovljene kršitve iz 386. člena ZPP, je bilo treba revizijo zavrniti kot neutemeljeno.

ZBS člen 71. ZDP (1991) člen 5, 5/2, 26, 26/1, 26/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 83/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-19

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču

Po določilu 67. člena ZPP Vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Okolnost, da ena od pravdnih strank dela na sodišču že večje število let, kar lahko pri nasprotni stranki povzroči dvome v objektivnost sojenja na takem sodišču, predstavlja tehten razlog za delegacijo drugega sodišča.

Za odločanje v tej zadevi se določi kot pristojno sodišče Okrajno sodišče v Mariboru.

Okrajno sodišče na Ptuju je predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da naj določi za rešitev predmetne zadeve drugo stvarno pristojno sodišče. V predlogu je opozorilo, da je tožnica na sodišču zaposlena več kot 27 let in da so zato podani tehtni razlogi za to, da zadevo reši drugo sodišče.

Po določilu 67. člena Zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP) Vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi. Okolnost, da ena od pravdnih strank dela na sodišču že večje število let, kar lahko pri nasprotni stranki povzroči dvome v objektivnost sojenja na takem sodišču, predstavlja tehten razlog za delegacijo drugega sodišča. Zato je Vrhovno sodišče RS predlogu sodišča prve stopnje ugodilo in določilo za razsojanje zadeve drugo stvarno pristojno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 85/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-13

spor o pristojnosti - izvršba na nepremičnine - izključna krajevna pristojnost

Krajevna pristojnost, ki jo določa ZIZ za posamezne vrste izvršbe, je izključna pristojnost. Zato stranke ne morejo dogovoriti druge pristojnosti.

Za odločanje v tej zadevi je pristojno Okrajno sodišče v Mariboru.

Okrajno sodišče v Mariboru je na predlog upnika s sklepom opr. št. In 98/00255 z dne 9.2.1999 dovolilo izvršbo s prodajo nepremičnin vl... k.o...

Dolžnika sta proti temu sklepu ugovarjala in naknadno svoje navedbe dopolnila z ugovorom, da Okrajno sodišče v Mariboru ni krajevno pristojno. Sklicevala sta se na 19. člen kreditne pogodbe, s katerim je dogovorjena pristojnost sodišča v Ljubljani.

Okrajno sodišče v Mariboru je s sklepom opr. št. In 98/00255 z dne 19.5.1999 odločilo, da ni krajevno pristojno in odstopilo zadevo Okrajnemu sodišču v Ljubljani. To sodišče pristojnosti ni sprejelo. Predlagalo je, da o pristojnosti odloči Vrhovno sodišče Republike Slovenije.

Zakon o izvršbi in zavarovanju določa, da je za odločitev o predlogu za izvršbo na nepremičnine in za samo izvršbo krajevno pristojno sodišče, na območju katerega je nepremičnina, če ta zakon glede izvršbe na nepremičnine ne določa drugače (1. odstavek 166. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju - ZIZ).

Krajevna pristojnost, ki jo določa ZIZ za posamezne vrste izvršbe, je izključna pristojnost. Zato stranke ne morejo dogovoriti druge pristojnosti (69. člen Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15.

členom ZIZ). Dogovor o krajevni pristojnosti je mogoč samo v pravdi, če so izpolnjene predpostavke, ki jih določa 69. člen Zakona o pravdnem postopku. To izhaja tudi iz 3. odstavka 41. člena ZIZ.

Kreditna pogodba z dne 19.9.1995, na katero se sklicujeta dolžnika, vsebuje v 19. členu sporazum o krajevni pristojnosti za spore iz te pogodbe. To pogodbeno določbo je mogoče uporabiti samo za pravde, do katerih bi prišlo v zvezi s pogodbo, nima pa veljave za izvršilni postopek.

Ker leži nepremičnina vl. št... k.o... na območju Okrajnega sodišča v Mariboru, je na podlagi 1. odstavka 166. člena ZIZ to sodišče pristojno za odločitev o predlogu za izvršbo in za samo izvršbo.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je v tem sporu o pristojnosti odločilo na podlagi 5. točke 106. člena zakona o sodiščih ter na podlagi 2. odstavka 25. člena Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 15. členom ZIZ.

ZIZ člen 15, 41, 41/3, 166, 166/1.ZPP člen 69.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 7/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-02-16

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - načelo procesne ekonomije

Okolnost, da tožeča stranka dela na sodišču že večje število let, kar lahko pri nasprotni stranki povzroči dvome v objektivnost sojenja na takem sodišču, predstavlja tehten razlog za delegacijo drugega sodišča. Glede na navedeno in ob upoštevanju načela procesne ekonomije (10. člen ZPP), po katerem se mora sodišče v vseh fazah postopka prizadevati, da se postopek opravi s čim manjšimi stroški, je vrhovno sodišče določilo Okrožno sodišče v Kranju za delegirano sodišče, ki je krajevno najbližje tudi bivališčema pravdnih strank.

Za odločanje v tej zadevi se določi kot pristojno sodišče Okrožno sodišče v Kranju.

Okrožno sodišče v Ljubljani, ki je krajevno in stvarno pristojno za razrešitev spora pravdnih strank, je predlagalo Vrhovnemu sodišču RS, da za razreševanje zadeve določi drugo stvarno pristojno sodišče, ker je tožnica zaposlena na pravdnem oddelku navedenega sodišča.

Po določilu 67. člena Zakona o pravdnem postopku vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali, če so za to drugi tehtni razlogi. Okolnost, da tožeča stranka dela na sodišču že večje število let, kar lahko pri nasprotni stranki povzroči dvome v objektivnost sojenja na takem sodišču, predstavlja tehten razlog za delegacijo drugega sodišča. Glede na navedeno in ob upoštevanju načela procesne ekonomije (10. člen ZPP), po katerem se mora sodišče v vseh fazah postopka prizadevati, da se postopek opravi s čim manjšimi stroški, je vrhovno sodišče določilo Okrožno sodišče v Kranju za delegirano sodišče, ki je krajevno najbližje tudi bivališčema pravdnih strank.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 319/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-02-10

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Niti tožeča stranka v tožbi, niti tožena stranka v odgovoru na tožbo, nista navedli vrednosti spornega predmeta. Zato predpostavke za dovoljenost revizije niso izpolnjene.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da morajo toženci izprazniti in izročiti tožnikoma stanovanjsko hišo G..

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožena stranka revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče spremeni izpodbijano sodbo in tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa, da obe sodbi razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da bi moralo sodišče tožbeni zahtevek delno zavrniti tako, da bi tožnikom naložilo izpolnitev nasprotne obveznosti, vrniti plačanih 35.000 DEM. V pravdi so namreč postavili ugovor po drugem odstavku 122. člena Zakona o obligacijskih razmerjih.

Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku).

Revizijsko sodišče je na podlagi 1. odstavka 498. člena Zakona o pravdnem postopku iz leta 1999 (Ur.l. RS št. 26/99) uporabilo Zakon o pravdnem postopku iz leta 1977 (Ur.l. SFRJ št. 4/77 do 27/90) - v nadaljnjem ZPP.

V premoženjskopravnih sporih, v katerih predmet tožbenega zahtevka ni denarni znesek, si stranke zagotovijo pravico do revizije tako, da nevedejo vrednost spornega predmeta v znesku, ki ga določa tretji odstavek 382. člena ZPP. Zakon o pravdnem postopku nalaga tožniku, da v tožbi navede vrednost spornega predmeta (drugi odstavek 186. člena in 3. odstavek 382. člena ZPP). Ker procesne pravice tožene stranke ne morejo biti odvisne od tega, ali tožeča stranka izpolni ali pa opusti svoje obveznosti glede navedbe sporne vrednosti v tožbi, ima tudi sama pravico zahtevati ovrednotenje vrednosti spornega predmeta in s tem omogočiti revizijski preizkus pravnomočne sodbe. Tožena stranka lahko navede vrednost spornega predmeta v odgovoru na tožbo.

V obravnavani zadevi gre za premoženjskopravni spor z nedenarnim zahtevkom. Vendar niti tožeča stranka v tožbi, niti tožena stranka v odgovoru na tožbo, nista navedli vrednosti spornega predmeta. Zato predpostavke za dovoljenost revizije niso izpolnjene (3. odstavek 382. člena in drugi odstavek 186. člena ZPP). Taka razlaga navedenih določb Zakona o pravdnem postopku je sprejeta v sodni praksi.

Ker v obravnavani zadevi niso izpolnjene predpostavke za dovoljenost revizije, je revizijsko sodišče odločilo v skladu 392. členom ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 410/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-19

revizija - dovoljenost revizije v denacionalizacijskem postopku - hitrost postopka - zloraba procesnih pravic - zavrženje revizije

Postopki v zvezi z denacionalizacijo so nujne narave (razlog iz 56. člena ZDen). Zato mora sodišče, kadar teče postopek pred njim, paziti, da stranke ne bi zlorabljale svojih pravic in z vlaganjem nedovoljenih pravnih sredstev zavlačevale postopek. V takšnih primerih mora o dovoljenosti takšnih sredstev takoj odločiti sodišče prve stopnje samo, poleg tega pa uporabiti sredstva, ki so mu na voljo za primere, ko stranka zlorabi procesne pravice in tako tudi pravico do pravnega sredstva.

V tej zadevi je sodišče prve stopnje zavrglo kot prepozno zahtevo predlagateljev za denacionalizacijo zemljišča parc. št. 197 k.o... Na pritožbo predlagateljev je sodišče druge stopnje izpodbijani sklep razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v nadaljnji postopek.

Proti temu sklepu pritožbenega sodišča je prvi nasprotni udeleženec vložil revizijo po svojem zastopniku.

Predlagatelja sta v odgovoru nanjo predlagala, naj jo sodišče prve stopnje zavrže, saj je ta dovoljena le zoper sklepe, s katerimi se postopek pravnomočno konča, za kar pa ne gre v tem primeru.

Zakon o denacionalizaciji (ZDen) določa v prvem odstavku 56. člena, da odloča o zahtevah za denacionalizacijo iz 5. člena tega zakona, za kakršno gre v tej zadevi, sodišče v nepravdnem postopku, v drugem odstavku tega člena pa, da je zoper odločitev sodišča druge stopnje dovoljena revizija. Zakon o nepravdnem postopku določa v 37. členu, da se v nepravdnem postopku smiselno uporabljajo določbe Zakona o pravdnem postopku, če s tem ali drugim zakonom ni drugače določeno. Glede dovoljenosti revizije zoper sklepe sodišča druge stopnje določa Zakon o pravdnem postopku iz leta 1977 (ZPP/77), da je dovoljena revizija le zoper takšen sklep, s katerim se je postopek pravnomočno končal (prvi odstavek 400. člena).

V tej zadevi se z revizijo izpodbija sklep, s katerim se postopek ni končal. Pomeni, da je vložena revizija zoper odločbo, zoper katero je ni mogoče vložiti (drugi odstavek 389. člena v zvezi s četrtim odstavkom 400. člena ZPP/77). Ker je ni zavrglo že sodišče prve stopnje, je moralo to storiti revizijsko sodišče (392. člen ZPP/77).

Še opozorilo: postopki v zvezi z denacionalizacijo so nujne narave (razlog iz 56. člena ZDen). Zato mora sodišče, kadar teče postopek pred njim, paziti, da stranke ne bi zlorabljale svojih pravic in z vlaganjem nedovoljenih pravnih sredstev zavlačevale postopek. V takšnih primerih mora o dovoljenosti takšnih sredstev takoj odločiti sodišče prve stopnje samo, poleg tega pa uporabiti sredstva, ki so mu na voljo za primere, ko stranka zlorabi procesne pravice in tako tudi pravico do pravnega sredstva.

ZDen člen 56, 56/1, 56/2. ZPP (1977) člen 9, 389, 389/2, 392, 400, 400/1, 400/4.ZPP člen 11.ZNP člen 37.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 1/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-19

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - smotrna delegacija - stranka vodja zemljiške knjige na istem sodišču

Dejstvo, da je ena izmed tožnic zaposlena na sodišču, bi utegnilo povzročiti dvom o korektnosti postopka in nepristranskosti sojenja.

Za odločanje v tej pravdni zadevi se določi Okrajno sodišče v R.

Sodišče prve stopnje je posredovalo vrhovnemu sodišču predlog tožene stranke, naj se v tej zadevi določi drugo krajevno pristojno sodišče. Tožena stranka utemeljuje predlog s tem, da je prva tožnica vodja zemljiške knjige sodišča, pri katerem se je začel postopek.

Zaposlitev, poznanstvo in delovno mesto v isti ustanovi povzroča in prispeva k pristranskemu odločanju v korist tožnice.

Po 67. členu Zakona o pravdnem postopku lahko vrhovno sodišče na predlog stranke določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če so za to tehtni razlogi. Ni se sicer mogoče strinjati s trditvijo predlagateljev, da navedene okoliščine povzročajo in prispevajo k pristranskemu odločanju, saj sodišče v tej zadevi ni "odločilo" nič drugega kot to, da se pošlje tožba toženi stranki v odgovor. Tudi za bodoče odločanje ni primerno trditi kaj takšnega. Gre le za to, da bi dejstvo, da je ena izmed tožnic zaposlena na sodišču, utegnilo povzročiti dvom o korektnosti postopka in nepristranskosti sojenja. Da bi se temu izognili, daje citirani predpis možnost za delegacijo drugega sodišča. Zato je vrhovno sodišče odločilo, naj o stvari sodi drugo bližnje sodišče - Okrajno sodišče v R.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 609/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-27

tožba na izročitev otroka - zavrženje tožbe - res iudicata

Mladoletna hči pravdnih strank, rojena 5.10.1997, je bila pravnomočno dodeljena v vzgojo, varstvo in oskrbo materi - tožnici. Na podlagi takšne pravnomočne odločitve bo tožnica lahko dosegla prisilno izročitev otroka (226. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju).

Sodišči nižjih stopenj sta torej pravilno uporabili določbo 274.

člena ZPP. Ker gre za pravnomočno razsojeno stvar, je bila tožba tožeče stranke na izročitev otroka utemeljeno zavržena.

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo tožeče stranke, s katero je ta od toženca zahtevala, da ji je dolžan izročiti mladoletno hčerko M. Z., rojeno 5.10.1997. Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in sklep sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti sklepu sodišča druge stopnje vlaga tožeča stranka revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga razveljavitev odločitev sodišč nižjih stopenj ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pravnomočna razvezna sodba, s katero je bilo odločeno, da se mladoletna hčerka pravdnih strank dodeli v varstvo, vzgojo in oskrbo materi - tožnici, ni izvršilni naslov, saj se z njo tožencu ne nalaga izročitev otroka tožnici. Zato ni mogoče trditi, da gre za razsojeno stvar.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 375. člena ZPP, Zakona o pravdnem postopku - 1999).

Sodišče prve stopnje je tožbo zavrglo na podlagi določbe 274. člena ZPP z obrazložitvijo, da je o stvari že izdana pravnomočna sodba. Sklicevalo se je na pravnomočno sodbo opr. št. P 10/99 z dne 17.6.1999, s katero je bila zakonska zveza med pravdnima strankama razvezana, otrok pravdnih strank, katerega izročitev tožeča stranka zahteva s tožbo, pa je bil tožnici dodeljen v vzgojo, varstvo in oskrbo. Zato bi tožnica lahko dosegla izročitev otroka na podlagi omenjene sodbe kot izvršilnega naslova. Sodišče druge stopnje je tako pravno razlago sprejelo. Z njo se strinja tudi revizijsko sodišče. Mladoletna hči pravdnih strank, rojena 5.10.1997, je bila pravnomočno dodeljena v vzgojo, varstvo in oskrbo materi - tožnici. Na podlagi takšne pravnomočne odločitve bo tožnica lahko dosegla prisilno izročitev otroka (226. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju).

Sodišči nižjih stopenj sta torej pravilno uporabili določbo 274.

člena ZPP. Ker gre za pravnomočno razsojeno stvar, je bila tožba tožeče stranke utemeljeno zavržena.

Odločitvi, sprejeti v izpodbijanem sklepu, tako ni mogoče očitati niti v reviziji zatrjevanih napak, niti nepravilnosti v obsegu pravne presoje, na kar mora po določbi 371. člena ZPP paziti po uradni dolžnosti. Zavrnitev revizije temelji na določbi 378. člena v zvezi s prvim odstavkom 384. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 82/99
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-01-14

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču

Okoliščina, da je toženec oče delavke, ki je redno zaposlena pri Okrajnem sodišču v Ljutomeru, pomeni glede na naravo spora tehten razlog iz 67. člena ZPP.

Za odločanje v tej pravdni zadevi se določi Okrajno sodišče v Murski Soboti.

Tožeča stranka je vložila tožbo pri pristojnem sodišču, Okrajnem sodišču v Ljutomeru.

Predstojnik Okrajnega sodišča v Ljutomeru predlaga Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, naj na podlagi 67. člena ZPP za odločanje določi drugo stvarno pristojno sodišče. V predlogu ugotavlja, da je toženec oče X. Y., ki je v rednem delovnem razmerju pri tem sodišču. To dejstvo bi lahko vzbudilo dvom v nepristransko sojenje.

Po 67. členu Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS, št. 26/99, v nadaljevanju ZPP) Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Okoliščina, da je toženec oče delavke, ki je redno zaposlena pri Okrajnem sodišču v Ljutomeru, pomeni glede na naravo spora tehten razlog iz 67. člena ZPP. Navedeno dejstvo utegne pri nasprotni stranki povzročiti dvom v nepristranskost sojenja. Zato je vrhovno sodišče za odločanje v tej pravdni zadevi določilo drugo stvarno pristojno sodišče, in sicer Okrajno sodišče v Murski Soboti. Pri določitvi tega sodišča je v okviru načela ekonomičnosti postopka upoštevalo njegovo bližino in dostopnost.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 3/2000
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 2000-02-10

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču

Krvno sorodstvo, zakonska zveza ali svaštvo med sodnikom in stranko, njenim zakonitim zastopnikom ali pooblaščencem je razlog za izločitev sodnika (tretji odstavek 70. člena ZPP/99) in ne za delegacijo pristojnosti po 67. členu ZPP/99.

Predlogu za določitev krajevne pristojnosti drugega stvarno pristojnega sodišča se ne ugodi.

Tožena stranka je predlagala, da naj vrhovno sodišče na podlagi 67. člena ZPP/99 določi, da v zadevi postopa drugo stvarno pristojno sodišče. Kot razlog je navedla "familijarne veze odvetnika tožeče stranke s koprskim sodiščem".

Po 67. členu ZPP/99 lahko vrhovno sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi drugo stvarno pristojno sodišče, da postopa v zadevi, če je očitno, da se bo tako lahko laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Temeljni namen delegacije pristojnosti po 67. členu ZPP/99 je smotrnost. Očitno morajo biti izkazani razlogi, zaradi katerih bi bilo konkretni postopek laže opraviti pred drugim sodiščem. Takih razlogov tožena stranka niti ne navaja.

Predlogu za delegacijo pristojnosti bi bilo mogoče ugoditi, če bi razloge, s katerimi ga tožena stranka utemeljuje, lahko podvedli pod pojem "drugi tehtni razlogi" iz 67. člena ZPP/99. Tega pa ni mogoče storiti.

Krvno sorodstvo, zakonska zveza ali svaštvo med sodnikom in stranko, njenim zakonitim zastopnikom ali pooblaščencem je razlog za izločitev sodnika (tretji odstavek 70. člena ZPP/99) in ne za delegacijo pristojnosti po 67. členu ZPP/99. Tožena stranka ne trdi, da je podan kakšen izločitveni razlog, saj v predlogu za delegacijo pristojnosti le pavšalno in povsem neobrazloženo zatrjuje, da naj bi bil odvetnik tožeče stranke "familijarno povezan s koprskim sodiščem". Tako pavšalne, neobrazložene in z nobenim dokazom podprte trditve pa ni mogoče podvesti pod "druge tehtne razloge" iz 67. člena ZPP/99.

Glede na navedeno predlogu ni bilo mogoče ugoditi. Vrhovno sodišče je zato odločilo tako, kot izhaja iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.