Sodba II Ips 576/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1999-10-27

dedni dogovor - pravna narava dednega dogovora - izpodbojnost - čezmerno prikrajšanje - očitno nesorazmerje vzajemnih dajatev

Dedni dogovor o delitvi in načinu delitve, ki ga je zapuščinsko sodišče v skladu z določbo tretjega odstavka 214. člena Zakona o dedovanju (Ul. SRS št. 15/76, 23/78) povzelo v sklep o dedovanju, v obravnavani zadevi po svoji temeljni lastnosti predstavlja pogodbo civilnega prava, katere kavza je bila ekvivalentnost. Zato je izpodbojen pod enakimi pogoji in razlogi, kot veljajo za take pogodbe.

Sodišče prve stopnje je v drugem sojenju z delno sodbo ponovno razveljavilo dedni dogovor, ki so ga pravdne stranke kot dediči po pokojnem K. A. sklenile 13.3.1991 pod D 12/91. Podlaga dednemu dogovoru sta bili izvedeniški mnenji o vrednosti nepremičnine -

delavnice in o vrednosti kovinostrugarskih strojev v tej delavnici. Na podlagi v dokaznem postopku vpogledanih še dveh mnenj o vsakem od omenjenih bistvenih delov zapuščine je sodišče ugotovilo, da je bila nepremičnina, ki jo je po tem dednem dogovoru prevzela v izključno last prvotoženka, takrat ocenjena za približno 30% prenizko, delovni stroji, ki so jih v izključno last prevzeli tožniki in drugotoženka, pa precenjeni za vsaj 175% oziroma celo 225%. Tako so bili slednji zaradi napačne cenitve prikrajšani. Ker so bili glede prave vrednosti predmetov delitve v bistveni in nezakrivljeni zmoti, je sodišče ugodilo temu delu tožbenega zahtevka.

Sodišče druge stopnje je prvotoženkino pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Pritrdilo je vsem dejanskim ugotovitvam sodišča prve stopnje in tudi njegovi oceni, da je konkretni dedni dogovor pogodba civilnega prava, ker ni izpolnjeval pogojev za poravnavo, odločitev o ugoditvi delu tožbenega zahtevka za razveljavitev dednega dogovora pa je materialnopravno utemeljilo s čezmernim prikrajšanjem.

Prvotoženka (v nadaljevanju toženka) v pravočasni reviziji proti sodbi sodišča druge stopnje uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe z ugoditvijo pritožbi in zavrnitvijo tega dela tožbenega zahtevka, podredno pa razveljavitev sodb obeh sodišč in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Po obsežnejšem povzemanju poteka zapuščinskega postopka in dosedanjih dveh sojenj v tem pravdnem postopku revizija očita sodišču prve stopnje, da ni pravilna ugotovitev, da med dediči ni bilo spora o obsegu zapuščine. Toženka in zapustnik sta v nepremičnino vlagala skupna denarna sredstva, skupen pa je bil tudi eden izmed strojev. Sodišču druge stopnje očita bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke drugega odstavka 354. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP 1977), ker da je ugotovitev tega sodišča o nespornem obsegu zapuščine v nasprotju z vsebino zapisnikov o zapuščinskih obravnavah. Toženka tudi v reviziji poudarja, da bi pravna opredelitev, da je dedni dogovor načeloma civilnopravni sporazum med dediči o delitvi zapuščine in načinu te delitve, močno omajala pravno varnost skleniteljev takšnih sporazumov, ker bi omogočala uspešno izpodbijanje številnih dednih dogovorov. Pri razlogih o čezmernem prikrajšanju sta se sodišči oprli na previsoko oceno strojev kot dela zapuščine, nista pa se spuščali v presojo, ali dejansko obstaja očitno nesorazmerje vzajemnih dajatev. Toženka je že v pritožbi opozorila, da so tožniki razliko ocenili v tolarski vrednosti 12.500 DEM, kar pa je le sorazmerno majhen del razlike glede na vrednost, ki sta jo pravdni stranki prejeli po dednem dogovoru. Zato navedeni znesek nikakor ne predstavlja očitnega nesorazmerja.

Revizija je bila vročena tožnikom in drugotoženki, ki nanjo niso odgovorili in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP 1977).

Glede na prehodno določbo prvega odstavka 498. člena novega Zakona o pravdnem postopku (Ul. RS št. 26/99) je revizijsko sodišče v tej pravdni zadevi uporabilo določbe ZPP 1977.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da v postopku pred sodiščem druge stopnje ni prišlo do očitane procesne kršitve. Ugotovitev o nespornem obsegu zapuščine temelji na enaki ugotovitvi sodišča prve stopnje, obe sodišči pa sta za tako dejansko ugotovitev imeli oporo prav v podatkih zapisnikov o zapuščinski obravnavi. Že na prvi obravnavi v zapuščinskem postopku so ostali dediči toženki priznali status dedinje, ker je z zapustnikom živela v izvenzakonski skupnosti.

Dediči so še ugotovili obseg zapustnikovega posebnega premoženja in tudi skupnega premoženja, glede katerega so se strinjali, da je bil delež obeh izvenzakonskih partnerjev enak. Očitanega nasprotja med izpodbijano ugotovitvijo in podatki zapisnikov o obravnavi v zapuščinskem postopku torej ni. Enako ugotovitev sodišča prve stopnje o nespornem obsegu zapuščine toženka izpodbija s trditvijo o vlaganju skupnih denarnih sredstev v delavnico in o skupnem nakupu enega stroja. Ali je bil obseg zapuščine v zapuščinskem postopku sporen, je vprašanje dejanske narave. Odgovora na to vprašanje zaradi izrečne določbe tretjega odstavka 385. člena ZPP 1977 v reviziji ni mogoče izpodbijati, saj so stranke in revizijsko sodišče vezani na tiste odločilne dejanske okoliščine, ki so bile ugotovljene v postopku pred sodiščema druge in prve stopnje. Kljub temu je toženki odgovoriti, da so prav njene trditve v nasprotju s podatki istega zapisnika o obravnavi v zapuščinskem postopku, saj vlaganja v delavnico v njem niso niti omenjena, delavnica sama pa je označena kot zapustnikovo posebno premoženje. Med predmeti skupnega premoženja je naštet eden od strojev, in sicer vrtalni stroj. Dodati je še, da tudi sicer vlaganja v obstoječe posebno premoženje izvenzakonskega partnerja sama po sebi v večini primerov ne privedejo do spremembe lastninskega stanja.

Sodišči druge in prve stopnje sta obravnavali konkretni dedni dogovor in nato ocenili, da dejanske okoliščine v času njegovega sklepanja ne dajejo podlage za zaključek, da so pravdne stranke sklenile sodno poravnavo. Zato sta ocenili, da je pravna narava tega dednega dogovora pogodba civilnega prava. S tako presojo se strinja tudi revizijsko sodišče. Dedni dogovor o delitvi in načinu delitve, ki ga je zapuščinsko sodišče v skladu z določbo tretjega odstavka 214.

člena Zakona o dedovanju (Ul. SRS št. 15/76, 23/78) povzelo v sklep o dedovanju, v obravnavani zadevi po svoji temeljni lastnosti predstavlja pogodbo civilnega prava, katere kavza je bila ekvivalentnost. Zato je izpodbojen pod enakimi pogoji in razlogi, kot veljajo za take pogodbe.

Neutemeljen je revizijski očitek obema sodiščema, da se nista spuščali v presojo, ali dejansko obstaja očitno nesorazmerje vzajemnih dajatev, temveč da sta se sklicevali samo na previsoko ocenitev strojev kot dela zapuščine. Obe sodišči sta ocenjevali tudi nepravilnosti pri cenitvi nepremičnine, torej sta ocenjevali po vrednosti najpomembnejše dele zapuščine. Sodišče prve stopnje je v prvem odstavku na zadnji strani sodbe tudi izrečno poudarilo, da stranke v zapuščinskem postopku niso ugotavljale vrednosti preostalega dela zapuščine, ki vrednostno ni bil tako pomemben in kar bi bilo tudi sicer povezano z nesorazmernimi stroški za dodatne sodne cenilce.

Toženka izpodbija ugotovitev o obstoju pogojev iz prvega odstavka 139. člena Zakona o obligacijskih razmerjih (Ul. SFRJ št. 29/78, 39/85, 57/89; v nadaljevanju: ZOR) za razveljavitev pogodbe zaradi čezmernega prikrajšanja le s trditvijo, da znesek tolarske vrednosti 12.500 DEM, na kolikor naj bi tožniki sami ocenili svoje prikrajšanje, predstavlja samo sorazmerno majhen del razlike.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da so tožniki ta znesek navedli le enkrat in ga izrečno povezali s ponudbo poravnave (listna št. 130 spisa), zaradi česar jih taka ocena ne more vezati. V drugih navedbah so omenjali višjo vrednost razlike. Tako so v pripravljalnem spisu z dne 10.6.1994 (listna št. 85/2 spisa) ocenili, da znaša vrednostna razlika med prejetim delom zapuščine na eni in drugi strani gotovo preko 30.000 DEM v njihovo škodo. To pa je že praktično znesek, na kolikor so bili ocenjeni stroji z najnižjo cenitvijo, saj jih je izvedenec G. ocenil na tolarsko vrednost 32.500 DEM (izvedenec V. pa na tolarsko vrednost 38.100 DEM). Ker je bila podlaga sklenjenemu dednemu dogovoru ocena o vrednosti strojev v višini 104.900 DEM v tolarski vrednosti, sta izračun sodišča prve stopnje o odstopanju za 225% oziroma za vsaj 175% in stališče sodišča druge stopnje o razlikah izven dopustnih toleranc pravilna.

Revizijski očitek zmotne uporabe materialnega prava po vsem obrazloženem ni utemeljen. Revizijsko sodišče ugotavlja, da v postopku pred sodiščema druge in prve stopnje tudi ni prišlo do uradno upoštevne procesne kršitve iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP 1977. Zato je toženkino neutemeljeno revizijo na podlagi 393. člena ZPP 1977 zavrnilo. Zavrnilni izrek vsebuje tudi zavrnitev priglašenih revizijskih stroškov.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.