Sklep in sodba II Ips 434/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-04-23

bistvena kršitev določb pravdnega postopka - razlogi o odločilnih dejstvih

Ko tožena stranka izpodbijani sodbi z navedbo določbe 354. člena ZPP očita procesne napake, jo graja s stališča obstoja bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Le tako je mogoče razumeti revizijske navedbe, da ni ugotovljena vzročna zveza med kazensko odgovornostjo toženca in poškodbami tožnika oziroma "bi sodišče moralo ugotoviti civilno odgovornost tožnikov, ki je prav gotovo podana". Izpodbijani sodbi naj bi torej manjkali razlogi o odločilnih dejstvih, vendar to ni res. V njenih razlogih je posebej opozorjeno, da je sodišče prve stopnje "ustrezno upoštevalo tako v kazenskem postopku ugotovljena dejstva kot tudi dejstva, ki jih je v dokaznem postopku ugotovilo samo, ta dejstva pa so med seboj identična". Zato ne vzdrži revizijska teza, da vzročna zveza med toženčevim ravnanjem in poškodbami tožnika ni ugotovljena.

Revizija se v obsegu odločitve o tožnici M. Ž. zavrže. V ostalem delu se revizija zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da mora plačati tožnici M. Ž. odškodnino v znesku 70.000,00 SIT, tožniku K. Ž. pa znesek 180.000,00 SIT in 198,20 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter pravdnimi stroški. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Pritožbi tožeče in tožene stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeni ter sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti tej sodbi vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga razveljavitev sodb nižjih sodišč ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Vzročna zveza med kazensko odgovornostjo toženca in poškodbami tožnikov ni bila ugotovljena. Kazenski postopki ter postopek pri sodniku za prekrške, vodeni proti tožnikoma, so zastarali. Toženec je delal na svojem zemljišču, s katerega sta ga tožnika odganjala. Tega ne bi smela storiti tedaj, ko je delal z motorno žago. To in vpitje je povzročalo nevarnost za toženca in obe tožeči stranki. Vodenje postopkov proti tožnikoma je bilo opuščeno, kar je nepravično. Treba bi bilo ugotoviti tudi civilno odgovornost tožnikov.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, tedanji Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil (3. odstavek 390. člena ZPP).

Revizija ni dovoljena, kolikor je vložena proti odločitvi o tožnici M. Ž., v ostalem pa ni utemeljena.

Tožnica M. Ž. je s tožbo zahtevala plačilo odškodnine v skupnem znesku 100.000,00 SIT, pravnomočno pa ji je bil v breme toženca dosojen znesek 70.000,00 SIT. Toženec revizijsko izpodbija sodbo sodišča druge stopnje glede tožnice v navedenem obsegu. Revizija pa je dovoljena le, če izpodbijani del pravnomočne sodbe presega v 382. členu ZPP navedeni znesek. Ker se je v tem primeru postopek začel (185. člen ZPP) dne 19.3.1993, torej že v času veljavnosti spremembe tam limitirane mejne vrednosti (9. člen zakona o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih zneskov - Uradni list RS, št 35/92), ki je opredeljena z zneskom 80.000,00 SIT, obvelja, da te vrednosti izpodbijani del pravnomočne sodbe (znesek 70.000,00 SIT) ne presega. Revizijo toženca je bilo zato treba v tem obsegu na podlagi določbe 392. člena ZPP kot nedovoljeno zavreči.

Ko tožena stranka izpodbijani sodbi z navedbo določbe 354. člena ZPP očita procesne napake, jo graja s stališča obstoja bistvenih kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Le tako je mogoče razumeti revizijske navedbe, da ni ugotovljena vzročna zveza med kazensko odgovornostjo toženca in poškodbami tožnika oziroma "bi sodišče moralo ugotoviti civilno odgovornost tožnikov, ki je prav gotovo podana". Izpodbijani sodbi naj bi torej manjkali razlogi o odločilnih dejstvih, vendar to ni res. V njenih razlogih je posebej opozorjeno, da je sodišče prve stopnje "ustrezno upoštevalo tako v kazenskem postopku ugotovljena dejstva kot tudi dejstva, ki jih je v dokaznem postopku ugotovilo samo, ta dejstva pa so med seboj identična". Zato ne vzdrži revizijska teza, da vzročna zveza med toženčevim ravnanjem in poškodbami tožnika ni ugotovljena. Pri tem je zavzeto stališče, "da je bila krivda zaenkrat dokazana le tožencu", pri čemer je ustrezno obrazložena tudi zavrnitev teze o soodgovornosti tožnika za nastalo škodo. Tožnikovo ravnanje je v tem obsegu bilo upoštevano s stališča, da ni bilo takšne vrste, da bi izzvalo toženčevo reakcijo v obliki fizičnega napada. Sledeč takšnim razlogom obvelja, da odškodninska odgovornost toženca ni dokazovana s stališča zastaranih kazenskih postopkov proti tožniku, oziroma le s tega stališča, kakor nepravilno nakazuje revizija.

Opisani razlogi zavračajo revizijsko tezo, po kateri naj bi zaradi pomanjkanja obrazložitve o odločilnih dejstvih bilo mogoče izpodbijani sodbi očitati bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 354. člena ZPP. Z njimi pa je delno že odgovorjeno tudi na revizijsko trditev o zmotni uporabi materialnega prava.

Sodišči nižje stopnje sta materialno pravo uporabili na podlagi ugotovljenih dejstev dejanskega stanja. Tudi v reviziji toženec v smeri eventualne soodgovornosti tožnika ne navaja konkretnih dejstev. S stališčem, da ga je ta odganjal z dela na njegovem zemljišču in da bi pri tem moral upoštevati, da je delal z nevarnim orodjem (motorno žago in vilami), ne zmanjšuje svoje odgovornosti. Opisani način dogajanja sta nižji sodišči v celoti upoštevali, vendar sta ugotovili, da tožnikovo ravnanje (sam toženec se v reviziji omeji le na njegovo kričanje) ni bilo takšno, da bi opravičilo toženčev fizični napad. Svojega ravnanja pa toženec glede na revizijske navedbe tokrat očitno ne zanika.

Uradni preizkus pravilne uporabe materialnega prava v zvezi z višino dosojene odškodnine ni pokazal nepravilnosti in ker izpodbijani sodbi tudi ni mogoče očitati napak in nepravilnosti, na katere je po določbi 386. člena ZPP treba paziti po uradni dolžnosti, je bilo treba revizijo zavrniti kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.