Sodba II Ips 100/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-05-06

negmotna škoda - denarna odškodnina - telesne bolečine, strah, duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti - bodoča škoda

Presoja višina denarne odškodnine za negmotno škodo in sicer za pretrpljene telesne bolečine, strah in duševne bolečine zaradi zmanjšane življenjske aktivnosti.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da mora plačati tožniku odškodnino v znesku 3,040.554,00 SIT in sicer od zneska 3,000.000,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 11.10.1995 dalje do plačila, od preostalega zneska pa z enakimi obrestmi od 18.5.1995 dalje do plačila. V ostalem delu je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Pritožbo tožeče stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem zavrnilnem delu sodbo sodišča prve stopnje potrdilo. Pritožbi tožene stranke pa je delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v obsodilnem delu tako spremenilo, da je dosojeno odškodnino znižalo na 2,440.554,00 SIT s pripadki, v ostalem pa tudi to pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Tožeča stranka je proti tej sodbi vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlagala njeno spremembo tako, da bo tožniku priznana celotna vtoževana odškodnina, kar pomeni njeno zvišanje za 2,000.000,00 SIT. Po vseh odškodninskih postavkah iz naslova nepremoženjske škode je namreč dosojena odškodnina prenizka. Tožnik je bil ob škodnem dogodku star komaj 26 let. Po poklicu je policist, kar zahteva dobro telesno kondicijo in spretnost. Zaradi posledic poškodbe so tožnikove duševne bolečine močno izražene.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP, zakona o pravdnem postopku).

Obseg tožnikovih prikrajšanj, ki predstavljajo njegovo škodo zaradi prestanih in bodočih telesnih bolečin ter nevšečnosti med zdravljenjem, zaradi strahu ter duševnih bolečin ob zmanjšanju življenjskih aktivnosti (200. in 203. člen ZOR) ni tolikšen, da bi to škodo bilo mogoče uvrstiti med škode večjega obsega. Ocena prikrajšanj s primerjavo škod podobnega obsega in odškodnin zanje (ob upoštevanju padca vrednosti denarja glede na različen čas sojenja) pokaže, da je pri sodišču druge stopnje dosojena odškodnina realna in bo z njo tožniku dana ustrezna satisfakcija.

Nihajna poškodba vratne hrbtenice z močnejšim zvinom je po končanem zdravljenju tožniku pustila sicer trajne posledice, zaradi katerih vsakdanje aktivnosti, tudi delo policista, opravlja z večjim naporom. Vendar pa po ugotovitvah izpodbijane sodbe tožnik še vedno dela na istem delovnem mestu kot pred nesrečo. Slednja okoliščina, ki jo šteje sodba sodišča druge stopnje za odločilno, dejansko ne omogoča odškodnine iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti v višini, ki jo je prisodilo sodišče prve stopnje (2,000.000,00 SIT), še manj pa v zahtevani višini (2,400.000,00 SIT). Odškodnina iz tega naslova v znesku 1,400.000,00 SIT je primerna. Pri tem je sodišče druge stopnje v pravilni meri upoštevalo tako izvedensko mnenje kot tudi podatke iz medicinske dokumentacije (kontrolni pregled Splošne bolnišnice M. z dne 25.9.1994: gibljivost vratu je "dobra"). Zviševanje odškodnine iz tega naslova bi ne bilo v skladu z odškodninami, dosojenimi v podobnih primerih.

Revizijska trditvena podlaga glede ostalih dveh odškodninskih postavk (strah in telesne bolečine) je skopa. V tej smeri je bilo zato mogoče opraviti le preizkus po uradni dolžnosti. Ta je pokazal, da so pri odmeri odškodnine zaradi telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem bile dovolj upoštevane okoliščine, ki jih je izvedenec deloma objektivno podal, deloma subjektivno ocenil. Zdravljenje je bilo po poškodbi dne 5.12.1993 končano dne 28.2.1994. Navedeni krajši čas bolniškega staleža ne kaže na prizadetost večjega obsega, čeprav je tožnik ves ta čas prestajal bolečine, od tega hude le dober teden. V znesku 800.000,00 SIT odmerjena odškodnina je zato iz tega naslova primerna. Odškodnina za strah v znesku 200.000,00 SIT pa je glede na mnenje izvedenca, da je tožnik prestajal za izid zdravljenja le "zmeren" strah, v gornjih mejah odškodnin, dosojenih za podobne primere.

Po povedanem je bilo treba revizijo zavrniti kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.