Sodba VIII Ips 99/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-23

delovno razmerje pri delodajalcu - odpravnina - poravnava

Tožnika, ki sta imela pooblaščenca, sta v teku individualnega delovnega spora podpisala izjavo, da se strinjata s prejemom dela odpravnine, ki je določena v 36. f členu ZDR. Izjava ima značaj poravnave, katere neveljavnost bi morala tožnika dokazati, če bi želela, da ne bi nastale v njej določene posledice. Tožnika neveljavnosti nista dokazala, ni pa tudi dokazov, da sta izjavo podpisala v zmoti. Pri izjavi tožnikov zato ni bilo napak v volji, ki jih urejata 60. in 61. člen ZOR.

Sodišče prve stopnje je, med drugim, ugodilo tudi zahtevkoma tožnikov - revidentov, L.S. na plačilo 93.346,00 SIT in M.S. na plačilo 164.385,00 SIT, ki bi ju naj tožena stranka dolgovala iz naslova plačila razlike do polne odpravnine po 36. f členu Zakona o delovnih razmerjih (Uradni list RS, št. 14/90, 5/91, 71/93, v nadaljevanju:

ZDR). Tožnik je prejel 110.000,00 SIT, prejeti bi pa moral 203.346,00 SIT, tožnica je prejela 200.000,00 SIT, morala pa bi prejeti 364.385,00 SIT. V izjavah z dne 24.5. in 3.9.1993, ki sta po vsebini povsem enaki, sta tožnika izjavila, da sta prejela odpravnino, ki ni enaka odpravnini po 36. f členu ZDR, da s prejetim zneskom v celoti soglašata, da do tožene stranke nimata nobenih zahtevkov več in da "odstopata od tožbenega zahtevka" pri delovnem sodišču. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da sta tožnika izjavo podpisala v zmoti, ker sta bila zaradi navedb tožene stranke, ob podpisu izjave prepričana, da v primeru, če izjave ne bosta podpisala, pozneje ne bosta prejela ničesar. Poleg tega sta bila v težavnem gmotnem položaju.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in prvostopno sodbo spremenilo tako, da je tožbene zahtevke tožnikov zavrnilo kot neutemeljene. Iz dokaznega postopka izvedenega na prvi stopnji je sklepalo, da pri podpisu izjav ni bilo napak v volji tožnikov. Delavec se lahko odpove pravici do odpravnine. Iz dokaznega postopka je sodišče druge stopnje sklepalo, da tožnikoma ni bilo nujno podpisati izjave. Predočitev pogojev, pod katerimi je bila tožena stranka pripravljena pristati na prenehanje delovnega razmerja zato, ker je postalo delo delavcev trajno nepotrebno, še ne pomeni nedopustne grožnje ali prisile, zaradi katere bi bila izjava nezakonita ali izpodbojna.

Nista bili podani grožnja po 60. členu, pa tudi ne zmota po 61. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (Uradni list SFRJ, št. 29/78, 39/85, 57/89, v nadaljevanju: ZOR). To tudi zato, ker je tožena stranka tožnikom ponudila, da lahko, če izjave ne bodo podpisali, ostanejo pri njej še naprej v delovnem razmerju.

Tožnika sta zoper pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vložila pravočasno revizijo, v kateri izrečno uveljavljata revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Iz vsebine revizije pa je sklepati, da uveljavljata tudi bistveno kršitev določb pravdnega postopka. Predlagala sta, da Vrhovno sodišče reviziji ugodi in drugostopno sodbo spremeni tako, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne. Navajala sta, da so v obrazložitvi sodbe nasprotujoči si sklepi o zmoti tožnikov. Najprej je navedeno, da je sodišče prve stopnje ugotovilo, da sta bila tožnika v zmoti, nato pa sodišče druge stopnje ugotavlja, da nista bila v zmoti. Na podpis izjave je odločilno vplivala okoliščina, da je bilo tožnikom rečeno, da ne bodo dobili ničesar, če izjave ne bodo podpisali. Dana je torej bistvena zmota po 61. členu ZOR.

Ni točna ugotovitev sodišča druge stopnje, da je bilo tožnikom ponujeno, da lahko ostanejo v delovnem razmerju, če izjave ne bi podpisali. Ni jasno, kako bi lahko tožnika še ostala v delovnem razmerju, ker jima je delovno razmerje prenehalo novembra 1992, izjave pa so bile podpisane oktobra 1993.

Revizija je bila na podlagi tretjega odstavka 390. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list RS, št. 4/77 do 27/90, v nadaljevanju:

ZPP) vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izreklo, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Po določbi 386. člena ZPP revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, ki se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v njej navedeni. Pri tem pazi po uradni dolžnosti, ali ni morda podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri preizkusu izpodbijane sodbe navedene kršitve določb pravdnega postopka revizijsko sodišče ni ugotovilo.

Revizija je izredno pravno sredstvo, ki ga je dovoljeno vložiti le pod pogoji in zaradi razlogov, ki so v 382. in 385. členu ZPP izrečno navedeni. Takšna ureditev revizije od revidenta zahteva, da v njen navede razloge, ki jih uveljavlja in da te razloge tudi utemelji.

Čeprav revizija izrečno ne uveljavlja revizijskega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka, je iz njene vsebine sklepati, da uveljavlja kršitev 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da ta kršitev ni podana. V zvezi s trditvijo, da je v izpodbijani sodbi najprej ugotovljeno, da sta bila tožnika v zmoti, nato, da v zmoti nista bila, revizijsko sodišče ugotavlja, da gre v prvi ugotovitvi za dokazni zaključek sodišča prve stopnje. V drugi ugotovitvi je sodišče druge stopnje utemeljilo njegovo stališče, zakaj tožnika nista bila v zmoti. Nasprotja v obrazložitvi torej ni.

Ugotovitev sodišča druge stopnje, da tožnika lahko ostaneta v delovnem razmerju pri toženi stranki, če se s ponujeno poravnavo ne strinjajo, je sicer v nasprotju z izvedenimi dokazi, vendar gre za okoliščino, ki za odločitev ni pomembna. Pomembne so pravna narava izjav tožnikov, izpodbijanje izjave in okoliščine, v katerih je bila izjava podpisana.

Materialno pravo ni bilo zmotno uporabljeno.

Tožba v tem sporu je bila vložena 11.1.1993. Tožnika sta v teku individualnega delovnega spora (tožnik dne 3.9.1993, tožnica pa 24.5.1993) podpisala izjavo o prejemu dela odpravnine. Izjavila sta, da nimata do tožene stranke nobenih terjatev več in da odstopata od "tožbenega zahtevka". Po mnenju revizijskega sodišča ima navedena izjava značaj poravnave med strankama, ki sicer nima značaja sodne poravnave, ki je urejena v 321. do 323. členu ZPP, ki pa je dokaz o tem, da sta tožnika soglašala s predlogom o višini izplačane odpravnine in o tem, da do tožene stranke nimata "več nobenih terjatev ter odstopata od tožbenega zahtevka". Neveljavnost takšne poravnave bi morala tožnika dokazati, da bi bili dani pogoji za ugoditev njunemu tožbenemu zahtevku. Neveljavnosti poravnave tožnika nista dokazala in je nista izpodbijala. Ob dejstvih, ki jih je ugotovilo sodišče prve stopnje, in ki dokazujejo, da izjava ni bila dana v zmoti (nekateri delavci izjave niso podpisali - izpovedba M.G.; delavci so bili prijavljeni na Zavodu za zaposlovanje in v težkem finančnem položaju - izpovedba D.D., kar je tudi bil razlog za podpis izjave), je po mnenju revizijskega sodišča pomembno tudi, da so tožniki podpisali izjavo v času, ko je že tekel delovni spor. V tem sporu so imeli pravnega zastopnika, s katerim bi se lahko posvetovali o podpisu izjave. V predlogu (tožbi) so zahtevali plačilo celotne odpravnine, s čemer so bile dame možnosti, da bodo z zahtevkom v celoti uspeli. Navedena, na prvi stopnji ugotovljena dejstva, pritrjujejo pravnim zaključkom sodišča druge stopnje, da pri izjavi tožnikov ni bilo napak v volji, kot jih urejata 60. in 61. člen ZOR.

Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena, in ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti, je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Določbe ZOR in ZPP je revizijsko sodišče smiselno uporabilo na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 45/I/94) kot predpise Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.