TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep III R 39/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-01-16

izvršba - krajevna pristojnost - ugovor krajevne pristojnosti - sklep o ugovoru - do kdaj se sodišče po uradni dolžnosti lahko izreče za krajevno nepristojno

Sodišče se lahko izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti samo do izdaje sklepa o izvršbi.

Krajevno pristojno sodišče za izvršbo je Okrajno sodišče v L.

- z rubežem in prenosom razpoložljivega dobroimetja, ki ga ima dolžnik na računu pri podružnici Agencije za plačilni promet v L., - z rubežem in prodajo dolžnikovih premičnin in

- s prodajo nepremičnin, ki jih ima dolžnik v k.o..., vloženem na Okrajno sodišče v L., je Okrajno sodišče v L. v celoti ugodilo in izdalo sklep o izvršbi. Že po njegovi pravnomočnosti se je izreklo za krajevno nepristojno in zadevo odstopilo Okrajnemu sodišču v P. Svojo odločitev je utemeljevalo s 194. členom ZIP, čeprav ima po podatkih v spisu dolžnik svoj račun pri podružnici Agencije za plačilni promet v L. Okrajno sodišče v P. je sprožilo spor o pristojnosti, ker meni, da se sodišče po izdaji sklepa o izvršbi ne more več izreči za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti.

Krajevna pristojnost po ZIP je izključna krajevna pristojnost. To pomeni, da se lahko sodišče tudi po uradni dolžnosti izreče za krajevno nepristojno in ne samo na dolžnikov ugovor (14. člen ZIP v zvezi z 2. odst. 20. člena ZPP). Do kdaj se lahko izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti, pa opredeljuje 49. člen ZIP. Po omenjeni zakonski določbi lahko odloča o ugovoru zoper sklep o izvršbi samo sodišče, ki je sklep o izvršbi izdalo. To pomeni, da se lahko sodišče izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti samo do izdaje sklepa o izvršbi. Tega sklepa in opravljenih izvršilnih dejanj namreč po uradni dolžnosti, ne da bi dolžnik ugovarjal krajevno nepristojnost, zaradi zgrešene pristojnosti ne more razveljaviti (primerjaj: 3. odst. 53. člena ZIP). Po izdaji sklepa o izvršbi pa se lahko sodišče izreče za krajevno nepristojno samo še na ugovor dolžnika (primerjaj: 1. točka 50. člena in 3. odst. 53. člena ZIP). Čim pa dolžnik v ugovornem roku ni ugovarjal nepristojnosti sodišča oziroma s takšnim ugovorom ni uspel, pa se sodišče ne more več izreči za krajevno nepristojno niti po uradni dolžnosti niti na predlog stranke.

Okrajno sodišče v L. se je izreklo za krajevno nepristojno že po pravnomočnosti sklepa o izvršbi. Glede na zgoraj navedeno tega ne bi smelo več storiti. Zato je to sodišče, ki je po 5. točki 106. člena zakona o sodiščih (Ur. list RS štev. 19/94 in 45/95) pristojno za odločitev v tem sporu o pristojnosti, odločilo tako, kot to izhaja iz izreka sklepa. Ker je Okrajno sodišče v L. (sicer nepravilno)

sprejelo tudi krajevno pristojnost glede nepremičninske izvršbe, bo pač moralo posamezna dejanja nepremičninske izvršbe opraviti po zaprošenem sodišču.

ZIP člen 49, 50, 50-1, 53, 53/3. ZPP (1977) člen 20, 20/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 5/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-03-05

izvršba - krajevna pristojnost - vpliv začetka stečajnega postopka na krajevno pristojnost - ustalitev pristojnosti (perpetuatio fori)

Za določitev krajevne pristojnosti so merodajne okoliščine ob vložitvi tožbe, oziroma predloga za izvršbo, če je bil ta vložen na podlagi verodostojne listine in je bil zoper sklep o izvršbi vložen ugovor. Na tako določeno krajevno pristojnost pozneje spremenjene okoliščine ne vplivajo (3. odst. 15. člena ZPP). Zato okoliščina, da je bil zoper tožečo stranko v obravnavanem primeru začet stečajni postopek po vložitvi predloga za izvršbo, na krajevno pristojnost, kot je bila opredeljena ob vložitvi predloga za izvršbo, ne vpliva.

Krajevno pristojni sodišče za odločanje v tem gospodarskem sporu je Okrožno sodišče v C.

Zoper sklep o izvršbi, izdan na podlagi verodostojne listine, je dolžnik (sedaj tožena stranka) vložil ugovor. Okrajno sodišče v C. je sklep o izvršbi razveljavilo v delu, s katerim je bila dovoljena izvršba, s tem, da bo o tožbenem zahtevku odločalo Okrožno sodišče v M. To pa je sprožilo spor o pristojnosti. Navedlo je, da je bil zoper tožečo stranko začet stečaj, vendar šele potem, ko se je ta postopek že začel. Zato za določitev krajevne pristojnosti v tem sporu ni mogoče uporabiti 63. člena ZPP.

Za določitev krajevne pristojnosti so merodajne okoliščine ob vložitvi tožbe, oziroma predloga za izvršbo, če je bil ta vložen na podlagi verodostojne listine in je bil zoper sklep o izvršbi vložen ugovor. Na tako določeno krajevno pristojnost pozneje spremenjene okoliščine ne vplivajo (3. odst. 15. člena ZPP). Zato okoliščina, da je bil zoper tožečo stranko v obravnavanem primeru začet stečajni postopek po vložitvi predloga za izvršbo, na krajevno pristojnost, kot je bila opredeljena ob vložitvi predloga za izvršbo, ne vpliva. Po 63. členu ZPP se določi krajevna pristojnost sodišča samo takrat, kadar so nastale posledice začetka stečajnega postopka pred vložitvijo tožbe. Pristojnostni dejanski stan, izhajajoč iz predloga za izvršbo, pa je za primer ugovora zoper sklep o izvršbi opredeljeval kot krajevno pristojno sodišče za odločanje v sporu Okrožno sodišče v C. glede na to, da je imela tožena stranka na njegovem območju svoj sedež. Zato je to sodišče na podlagi 5. točke 106. člena Zakona o sodiščih odločilo tako, kot to izhaja iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 6/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-03-05

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - združitev pravd za skupno obravnavanje

Ena od predpostavk za odločitev o skupnem obravnavanju več sporov je, da tečejo ti spori pred istim sodiščem (1. odst. 313. člena ZPP). Umetno ustvarjenje obstoja omenjene predpostavke z uporabo 68. člena ZPP ni možno.

Predlogu tožeče stranke za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča kot krajevno pristojnega za odločitev v sporu, se ne ugodi.

Tožeča stranka je vložila na Okrožnem sodišču v M. S. proti toženi stranki tožbo na plačilo 3.723.506,30 SIT. Med strankama spora pa teče na Okrožnem sodišču v M. še en spor, v katerem nastopata stranki v nasprotnem svojstvu kot v tem sporu. Tožeča stranka meni, da bi bilo umestno istočasno obravnavanje obeh sporov. Ne bi bilo pravično, če bi tožena stranka preje razpolagala z izvršilnim naslovom zoper tožečo stranko kot obratno. Zato tožeča stranka predlaga temu sodišču, naj določi kot krajevno pristojno sodišče za obravnavanje tega spora Okrožno sodišče v M.

Očitno tožeča stranka meni, da bi bilo treba oba spora združiti v skupno obravnavanje. Ena od predpostavk za odločitev o skupnem obravnavanju več sporov je, da tečejo ti spori pred istim sodiščem (1. odst. 313. člena ZPP). Umetno ustvarjenje obstoja omenjene predpostavke z uporabo 68. člena ZPP ni možno. Zaradi ustvarjenja njenega obstoja se namreč postopek ne bo laže opravil, niti ni to drug tehten razlog iz 68. člena ZPP. Odločitev o združitvi v skupno obravnavanje je stvar procesnega vodstva in tudi v primeru prenosa krajevne pristojnosti sploh ni nujno, da bi prišlo do združitve v skupno obravnavanje. Zato je to sodišče na podlagi 6. točke 106.

člena Zakona o sodiščih odločilo tako, kot izhaja iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 2/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-03-05

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - priče - bivališče prič na območju drugega stvarno pristojnega sodišča

Okoliščina, da imajo vse predlagane priče prebivališče na območju sodišča, ki sicer ni krajevno pristojno, ni razlog iz 68. člena ZPP za prenos krajevne pristojnosti na to sodišče.

Predlogu tožeče stranke za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča kot krajevno pristojnega sodišča za ta spor, se ne ugodi.

Resničnost tožbenih navedb dokazuje tožeča stranka z velikim številom prič (18). Vse naj bi imele prebivališče v C. Zato tožeča stranka predlaga, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot krajevno pristojno sodišče za odločanje v sporu določi Okrožno sodišče v C. Ker so vse priče iz C. bodo namreč tako stroški postopka bistveno nižji.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije (6. točka 106. člena Zakona o sodiščih) lahko po 68. členu ZPP določi, da postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

Okoliščine, da imajo vse predlagane priče prebivališče na območju Okrožnega sodišča v C., pa ni mogoče uvrstiti v nobeno od omenjenih dveh meril. To pa zato, ker lahko sodišče iz tehtnih razlogov, torej tudi zaradi zmanjšanja stroškov, sklene, da se dokaz z zaslišanjem določenih prič izvede pred zaprošenim sodnikom (1. odst. 224. člena ZPP). S tem pa je razlogu zmanjšanja stroškov v zvezi z izvajanjem dokaza z zaslišanjem prič odvzeta možnost umestitve v merila iz 68. člena ZPP. Zato to sodišče predlogu tožeče stranke za delegacijo pristojnosti ni ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 60/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-05-28

najem (zakup) poslovnih prostorov - odpoved najema zaradi uvedbe stečajnega postopka zoper najemodajalca

Najemne pogodbe, katerih predmet so poslovni prostori, je treba v primeru stečaja najemodajalca obravnavati enako kot pogodbe o zakupu.

Sodišče prve stopnje je vzdržalo v veljavi izpraznitveni nalog, s katerim toženi stranki nalaga, da do 31.5.1995 izprazni poslovne prostore (ti so v sodbi opredeljeni) in jih izroči tožeči stranki. Pritožbo tožene stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču predlaga, naj sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Stranki spora sta sklenili najemno pogodbo za poslovne prostore.

Pogodbo je tožeča stranka odpovedala potem, ko je bil zoper njo začet stečaj, sklicujoč se na 1. odstavek 122. člena Zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur. list RS štev. 67/93 in 39/97; v nadaljevanju: ZPPSL). Tudi sodišči prve in druge stopnje sta svoji odločitvi oprli na omenjeno zakonsko določbo. Pri tem je pritožbeno sodišče dodalo, da je treba določbo 1. odst. 122. člena ZPPSL uporabiti tudi za pogodbe o najemu poslovnih prostorov.

Tožena stranka ves čas postopka in tudi v reviziji zatrjuje, da je možno po 1. odst. 122. člena ZPPSL odpovedati samo pogodbo o zakupu, ne pa tudi najemne pogodbe.

Revizijsko sodišče se s stališčem pritožbenega sodišča strinja.

Poslovni prostori se najemajo zaradi opravljanja neke dejavnosti, ki naj bi najemniku donašala korist. Zaradi tega je treba najemne pogodbe, katerih predmet so poslovni prostori, v primeru stečaja najemodajalca obravnavati enako kot pogodbe o zakupu. Zato v reviziji uveljavljane zmotne uporabe materialnega prava ni. Ker je bilo materialno pravo tudi sicer pravilno uporabljeno, v postopku pa tudi ni prišlo do bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, navedenih v 10. točki 2. odst. 354. člena ZPP, je revizijsko sodišče revizijo tožene stranke na podlagi 393. člena ZPP zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 18/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-05-28

žalitev sodišča v vlogi - kaznovanje udeležencev postopka z denarno kaznijo - pristojnost

Žalitev v vlogi, vloženi na sodišče v konkretnem sodnem postopku, ki se nanaša na vodenje postopka, je žalitev sodišča in ne konkretnega sodnika. Za izrek kazni po 110. členu ZPP zato ni pristojno samo sodišče prve stopnje (pri njem se vloge vlagajo), ampak vsako tisto sodišče, ki po določbah, ki urejajo funkcionalno pristojnost, v zadevi odloča, če oceni, da gre za žalitev sodišča.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se potrdi izpodbijani sklep.

Navedbo: "Zoper tak sklep, ki seveda predstavlja lahek doprinos k doseganju potrebne mesečne sodniške norme...", v pritožbi zoper sklep sodišča prve stopnje, je pritožbeno sodišče ocenilo kot žalitev sodišča prve stopnje, in odvetnika, ki je pritožbo napisal, kaznovalo z denarno kaznijo 25.000,00 SIT.

Zoper sklep o kazni je kaznovani odvetnik vložil pritožbo. V njej navaja, da izpodbijani sklep nima obrazložitve, kot bi jo po ZPP moral imeti. Višje sodišče tudi ne sme izreči kazni po 110. členu ZPP. Navaja razloge, ki naj bi upravičevali takšno navedbo. Navedba se nanaša na konkretnega sodnika na okrožnem sodišču, to pa ni izreklo kazni. Tudi ni obrazloženo, zakaj mu je bila izrečena najvišja možna kazen. Predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa.

Žalitev v vlogi, vloženi na sodišče v konkretnem sodnem postopku, ki se nanaša na vodenje postopka, je žalitev sodišča in ne konkretnega sodnika. Za izrek kazni po 110. členu ZPP zato ni pristojno samo sodišče prve stopnje (pri njem se vloge vlagajo), ampak vsako tisto sodišče, ki po določbah, ki urejajo funkcionalno pristojnost, v zadevi odloča, če oceni, da gre za žalitev sodišča. Ker ni nujno, da se pravda konča že z odločbo sodišča prve stopnje, izraza "pravdno sodišče" ni mogoče omejiti samo na sodišče prve stopnje.

Navedba pooblaščenca tožeče stranke, ki je bila podlaga za izdajo sklepa o kaznovanju, je jasna in razumljiva. Zato sodišču, ki je kazen izreklo, ni bilo treba dodatno obrazlagati, zakaj ocenjuje omenjeno navedbo za žaljivo. Tudi to sodišče jo tako ocenjuje. Zato tudi ne more sprejeti ocene pooblaščenca tožeče stranke (ki bi sicer popolnoma zadostovala za uspešnost pritožbe, če res ne bi šlo za žalitev), da njegova trditev ne predstavlja žalitve sodišča. Zakaj je prišlo do takšnega njegovega "izbruha", ni pomembno. Čeprav udeleženec v postopku z določenimi procesnimi ukrepi sodišča ali njegovimi odločitvami ni zadovoljen, to ni razlog za vključevanje žalitev v vloge. Nepravilnosti, če je do njih prišlo, se odpravljajo s pravnimi sredstvi v okviru razlogov, ki jih je mogoče v posameznih pravnih sredstvih uveljavljati, ne pa z žalitvami.

Glede na zelo nizek maksimum denarne kazni, ki jo lahko izreče sodišče po 110. členu ZPP, nižja kazen od maksimalno zagrožene, ne bi bila ustrezna.

Glede na zgoraj navedeno je sodišče pritožbo pooblaščenca tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani sklep.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep G 5/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-09-03

družba za upravljanje - nadzor nad poslovanjem - ukrepi Agencije - začasna prepoved upravljanja investicijskih skladov

Ukrep začasne prepovedi upravljanja investicijskih skladov v primeru, ko začne postopek za odvzem dovoljenja za upravljanje investicijskih skladov, lahko izreče Agencija za trg vrednostnih papirjev od začetka postopka do pravnomočnosti odločbe o odvzemu dovoljenja za upravljanje.

Pritožba se zavrne kot neutemeljena in se odločba Agencije za trg vrednostnih papirjev z dne 15.7.1998 opr. štev... p o t r d i.

Potem, ko je udeležencu z odločbo z dne 15.7.1998 opr. štev... odvzela dovoljenje za opravljanje dejavnosti upravljanja investicijskih skladov in posebno dovoljenje z upravljanje pooblaščene investicijske družbe, je Agencija za trg vrednostih papirjev (v nadaljevanju: A.), sklicujoč se na 112.a člen Zakona o investicijskih družbah in družbah za upravljanje (Ur. list RS štev. 6/94...10/98; v nadaljevanju: ZISDU), udeležencu do pravnomočnosti odločbe o odvzemu dovoljenja prepovedala upravljanje pooblaščenih investicijskih družb T. d.d. in T. 1 d.d., obe P., V. Istočasno je izrekla še prepovedi iz 2. in 3. alinee 3. odstavka 112.a člena ZISDU.

Odločbo Agencije izpodbija udeleženec s pritožbo. V njej navaja, da bi jo lahko Agencija izdala samo ob uvedbi postopka za odvzem dovoljenja in ne pozneje, pa še takrat le v skrajnem primeru.

Prvi odstavek 112.a člena ZISDU določa dva primera, v katerih lahko Agencija družbi za upravljanje začasno prepove upravljanje investicijskih skladov, ki jih upravlja. Eden od njiju je, če začne Agencija postopek za odvzem dovoljenja za opravljanje dejavnosti upravljanja investicijskih skladov.

Določba, da lahko Agencija družbi za upravljanje začasno prepove upravljanje investicijskih skladov, če začne postopek za odvzem dovoljenja za opravljanje dejavnosti upravljanja investicijskih skladov pomeni, da Agencija pred začetkom omenjenega postopka začasne prepovedi ne sme izreči, razen če ni morda podana druga zakonska podlaga zanjo. Ne pomeni pa, da omejuje njen izrek samo na trenutek uvedbe postopka za odvzem dovoljenja. Agencija jo lahko izreče ves čas postopka do pravnomočnosti odločbe o odvzemu dovoljenja za upravljanje. To sledi tudi iz 2. odstavka 112.a člena ZISDU.

Izpodbijano odločbo je torej Agencija sprejela v času, ko je to lahko storila.

Začasne prepovedi upravljanja investicijskih skladov na podlagi začetka postopka za odvzem dovoljenja za upravljanje zakon ne pogojuje z izpolnitvijo nekih posebnih pogojev. Zato pritožnik začasne prepovedi ne more izpodbijati iz razloga, ker Agencija ni ugotovila nekih posebnih okoliščin, ki bi jo upravičevale. Samo če bi Agencija izrekla začasno prepoved na drugi od dveh zakonskih podlag, bi jo morala utemeljiti s hujšimi nepravilnostmi oziroma kršitvami.

Pritožbeni razlogi torej niso podani. Zato in ker tudi ni tistih pritožbenih razlogov, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (2. odstavek 365. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo udeleženca zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 19/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-09-02

izvršba na premične stvari - krajevna pristojnost - če je v predlogu primeroma navedeno kje so stvari

V obravnavanem primeru je za določitev krajevne pristojnosti treba uporabiti določbo drugega odstavka 70. člena ZIP, saj upnik primarno predlaga izvršbo na premičnine, ne da bi navedel, kje so stvari, in samo primeroma našteva dva naslova, kjer so stvari. Neekonomično in nesmotrno bi bilo dodatno določiti v smislu 69. člena ZIP še drugo sodišče kot krajevno pristojno za odločitev o predlogu za izvršbo na premičnine, ki se nahajajo na znanem naslovu.

1. Krajevno pristojno sodišče za odločitev o predlogu za izvršbo je Okrajno sodišče v Kopru.

2. Krajevno pristojno sodišče za samo izvršbo je okrajno sodišče, na območju katerega je predmet izvršbe.

Upnik je vložil na Okrajnem sodišču v Ljubljani predlog za izvršbo. Kot sredstvo izvršbe je predlagal prodajo dolžnikovih premičnih stvari, ki jih ima v posesti na kateremkoli naslovu, zlasti pa na naslovu D. in B. v L.

Okrajno sodišče v L. se je izreklo za krajevno nepristojno in odstopilo zadevo Okrajnemu sodišču v Kopru. To je sprožilo spor o pristojnosti meneč, da je za odločanje v tej izvršilni zadevi krajevno pristojno Okrajno sodišče v Ljubljani.

Iz predloga za izvršbo sledi, da upnik predlaga prodajo dolžnikovih premičnih stvari, ki jih ima dolžnik na kateremkoli naslovu, zlasti pa na naslovu D. in B. v L.

Po določilu 69. člena ZIP je za odločitev o predlogu za izvršbo na premične stvari in za samo izvršbo krajevno pristojno sodišče, na katerega območju so stvari. Po določilu drugega odstavka 70. člena ZIP pa je za odločitev o predlogu za izvršbo na premične stvari, ki so kjerkoli (takoimenovana leteča izvršba), krajevno pristojno sodišče, na katerega območju ima dolžnik stalno ali začasno prebivališče oziroma sedež.

V obravnavanem primeru je treba uporabiti določbo drugega odstavka 70. člena ZIP, saj upnik primarno predlaga izvršbo na premičnine, ne da bi navedel, kje so stvari, in samo primeroma našteva dva naslova, kjer so stvari. Neekonomično in nesmotrno bi bilo dodatno določiti v smislu 69. člena ZIP še drugo sodišče kot krajevno pristojno za odločitev o predlogu za izvršbo na premičnine, ki se nahajajo na znanem naslovu. O celotnem predlogu za izvršbo bo tedaj odločilo Okrajno sodišče v Kopru, na območju katerega ima dolžnik svoj sedež.

Pač pa bo za samo izvršbo na premične stvari pristojno v skladu z določilom tretjega odstavka 70. člena ZIP okrajno sodišče, na katerega območju bo premičnina ugotovljena. Stvar upnika je, da bo sklep o izvršbi predložil temu sodišču.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1923/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-01-28

dohodnina - osnova za dohodnino - dobiček, dosežen z opravljanjem dejavnosti

V postopku odmere dohodnine ni mogoče izpodbijati osnove za dohodnino, v katero je vključen dohodek iz dejavnosti, ki je bil ugotovljen v odločbi, s katero je bil odmerjen davek iz dejavnosti, zoper katero se zavezanec ni pritožil.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožnika zoper prvostopno odločbo, s katero mu je bila odmerjena dohodnina za leto 1993. Tožena stranka navaja, da je iz predloženih podatkov v spisih razvidno, da je bil tožniku z odločbo o odmeri davka od dohodkov iz dejavnosti št... z dne 26.5.1994 ugotovljen dobiček, dosežen z opravljanjem obrtne dejavnosti, ki se glede na 5. alineo 6. člena Zakona o dohodnini všteva v osnovo za dohodnino. Ker se tožnik zoper odločbo o odmeri davka od dohodkov iz dejavnosti ni pritožil, je ta postala dokončna.

Tožnik s tožbo izpodbija navedeno odločbo in navaja, da je v letu 1993 prodal tovorni avtomobil, ki je bil že dve leti izven amortizacijske dobe in je zanj iztržil 4.123.600,00 SIT, kar je v celoti uporabil za nakup novejšega avtomobila, katerega kupnina je znašala 9.380.000,00 SIT. Navedeni znesek zato ne more predstavljati dobička od dejavnosti, ampak pomeni lahko le vlaganje v dejavnost. V letu 1993 in 1994 je več avtoprevoznikov na območju občine Kranj prodalo stare in kupilo nove avtomobile, vendar nihče od njih od iztržka ni plačal dohodnine.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri izpodbijani odločbi in sodišču predlaga, da tožbo zavrne.

Po 5. alinei 2. odstavka 6. člena Zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 14/92 p.b) se v osnovo za dohodnino všteva tudi dobiček, dosežen z opravljanjem dejavnosti, v višini, od katere je bil odmerjen davek iz dejavnosti. Tožnik v tožbi ne izpodbija ugotovitve tožene stranke, da mu je bil z odločbo z dne 26.5.1994 ugotovljen sporni dobiček, dosežen z opravljanjem obrtne dejavnosti za leto 1993 in da se zoper njo ni pritožil, kar pomeni, da je ta postala dokončna in tudi pravnomočna. Dobiček, ugotovljen s prej navedeno odločbo o odmeri davka od dohodkov iz dejavnosti za leto 1993, je bil torej predmet navedene odločbe, izdane z dne 26.5.1994 in bi ga moral tožnik izpodbijati v tistem postopku, kar pomeni, da ga zato v postopku odmere dohodnine za leto 1993 ne more uspešno izpodbijati. Glede na navedeno je po presoji sodišča tožena stranka pravilno odločila.

Tožnikovih ugovorov, ki se nanašajo na meritorno odločitev glede dobička, iz že navedenih razlogov (ker niso predmet te odločbe), sodišče ni posebej obravnavalo.

Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena Zakona o upravnih sporih, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavkom 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.