Sodba II Ips 755/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-04-23

povrnitev negmotne škode - deljena odgovornost - osebe, ki imajo v primeru smrti pravico do denarne odškodnine

Kršitev pravila prednosti je ena od najhujših kršitev cestnoprometnih predpisov. Posledica te kršitve je vsekakor znaten delež odgovornosti za škodo, ki nastane zaradi tega. Toda ugotovljena hitrost avtomobilista H. 119 km/h pri omejitvi 60 km/h ter pri znakih za križišče s stransko cesto in za prehod za pešce, ponoči, ob gostem nasprotnem prometu in zato pri vožnji z zasenčenimi lučmi predstavlja hujšo in bolj nevarno kršitev. Pomembna je izvedenčeva ugotovitev, da bi celo pri hitrosti 80 km/h H. lahko brez zaviranje z izogibanjem preprečil trčenje, ustavil pa bi se lahko pri hitrosti 72 km/h. Ta podatek pove, da je prav nadaljnja večja prekoračitev hitrosti predstavljala odločilen vzrok za nesrečo. Gre za tako veliko odstopanje od primerne hitrosti, da ni bilo mogoče pričakovati od drugih udeležencev, da bi s tem računali. Zato je razmejitev odgovornosti v razmerju 40 : 60 v breme avtomobilista pravilno.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati prvima tožnikoma kot nerazdelnima upravičencema odškodnino v znesku 7.630,80 SIT z zamudnimi obrestmi ter vsakemu še po 840.000,00 SIT in ostalim tožnikom po 720.000,00 SIT z zamudnimi obrestmi. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo. Ugotovilo je, da je v prometni nesreči dne 1.7.1989 izgubil življenje D. K., sin prvih dveh tožnikov in brat ostalih tožnikov. Tedaj ga je z osebnim avtomobilom zadel K. H., za katerega odgovarja tožena stranka. Pok. D. K. je sam prispeval k nesreči in je njegova krivda 40 odstotna, odgovornost tožene stranke pa je 60 odstotna. K. ni upošteval znaka, ki je zahteval zaustavitev pred prihodom na prednostno magistralno cesto, H. pa je bistveno prekoračil dovoljeno in primerno hitrost in s tem v večjem delu prispeval k nesreči. Prisojeni zneski predstavljajo premoženjsko in nepremoženjsko škodo, ki je nastala tožnikom v zvezi s smrtjo D. K.. Proti tej sodbi sta se pritožila tožena stranka in njen intervenient. Sodišče druge stopnje je njuno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlagata skupno revizijo tožena stranka in stranski intervenient. Sodbo izpodbijata glede zneska 3.664.451,30 SIT. Uveljavljata revizijske razloge bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlagata, da revizijsko sodišče razveljavi izpodbijani sodbi v izpodbijanem delu in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sodbi druge stopnje očitata bistveno kršitev določb pravdnega postopka po 11. tč. drugega odst. 354.čl. Zakona o pravdnem postopku , ker ni upoštevala po uradni dolžnosti, da je bilo že s sodbo z dne 11.4.1991 pravnomočno razsojeno o delu tožbenega zahtevka. V tem obsegu tožena stranka te sodbe ni izpodbijala. Pravnomočno prisojeno glavnico je dne 5.8.1991 plačala na žiro račun odvetnika tožeče stranke. O tem zahtevku je sodišče ponovno odločalo s sodbo z dne 19.9.1994. Nadaljnjo bistveno kršitev določb postopka po 13. tč. drugega odst. 354.čl. Zakona o pravdnem postopku vidi revizija v tem, ker je nasprotje med tem, kar sodba druge stopnje navaja o vsebini listin in med temi listinami. Sodba navaja, da je bila hitrost na kraju nesreče omejena na 60 km/h, kar je v nasprotju z izvedeniškim mnenjem dipl.ing. Željka Leskovša z dne 21.6.1993. Materialnopravno napačna pa je razmejitev odgovornosti med D. K. in K. H. Slednji je nekoliko prekoračil največjo dovoljeno hitrost, K. pa kršil vrsto predpisov in sicer: ni upošteval znaka STOP, vozil je brez luči in vzporedno z M. ter ni imel čelade. Delež odgovornosti K. je po mnenju revizije 75 odstotkov. Revidenta navajata še, da je odškodnina za duševne bolečine ob smrti sina oziroma brata previsoka in ni skladna niti s sodno prakso, niti z merili, ki jih določa 200.čl. Zakona o obligacijskih razmerjih. To utemeljuje s preračunavanjem prisojene odškodnine v nemške marke.

Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil (3.odst.390.čl. Zakona o pravdnem postopku).

Sodba prve stopnje Temeljnega sodišča v M., enote v ..., opr. št. P 600/89 z dne 11.4.1991 je bila s sklepom Višjega sodišča v M., opr. št. Cp 1068/81 z dne 5.1.1993 v celoti razveljavljena in zadeva vrnjena sodišču prve stopnje v nov postopek (l.št. 75 spisa). Zato sodba prve stopnje v nobenem delu ni postala pravnomočna in je moralo sodišče prve stopnje v nadaljnjem postopku znova odločati o celotnem tožbenem zahtevku. Zatrjevano delno plačilo tožene stranke na to ne vpliva, upoštevalo pa se bo pri dokončni izpolnitvi obveznosti, o katerih je pravnomočno odločeno v tej zadevi.

Ugotovitev sodbe druge stopnje, da je bila na kraju nesreče omejena hitrost na 60 km/h, ni v nasprotju z izvedeniškim mnenjem dipl. ing. Ž. L. z dne 21.6.1993. Izvedenec namreč v opombi na prvi strani izvedeniškega mnenja navaja: "Kraj nezgode se nahaja na magistralni cesti izven naselja, kjer v času mojega ogleda kraja nezgode hitrost vožnje ni bila posebej omejena." Ta pripomba ne izpodbija ugotovitve, da je bila dne 1.7.1989 na kraju nesreče s prometnim znakom hitrost omejena na 60 km/h, kot to ugotavlja sodba druge stopnje v skladu z izrekom pravnomočne kazenske sodbe Temeljnega sodišča v M., enote v ..., opr. št. K 384/89 z dne 5.7.1989. To kaže, da se je v času od leta 1989, ko je bila nesreča, do leta 1993, ko je izvedenec napravil ogled, prometna signalizacija spremenila. Zato tudi ta zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni podana.

Revizija izpodbija kot materialnopravno napačno razmejitev odgovornosti med udeležencema nesreče v razmerju 40 : 60 na škodo zavarovanca intervenienta. Pri tem našteva kršitve pok. D. K. in meni, da je edina sokrivda K. H. v tem, da je nekoliko prekoračil največjo dovoljeno hitrost vožnje. Predpostavke, iz katerih izhaja revizija, pa niso točne. Za mopedista ni ugotovljeno, da je vozil brez luči. Je pa sodišče prve stopnje v skladu z mnenjem prometnega izvedenca sprejelo stališče, da ta okoliščina za razmejitev odgovornosti ni pomembna, ker je mopedist pripeljal na cesto pod ostrim kotom, tako da ga je avtomobilist videl v hrbet. Dejstvo, da K. ni nosil čelade, ni v vzročni zvezi z usodnimi posledicami trčenja, ker je imel več smrtnih poškodb, med njimi raztrganimo aorte, ki je čelada ne bi mogla preprečiti. Kršitev prednosti pa je bila upoštevana. Pri tem je bilo pok. K. v breme ocenjeno tudi to, da je poznal razmere in da bi moral računati tudi s tem, da avtomobilisti niso upoštevali omejitev in so vozili prehitro. Kršitev pravila prednosti je ena od najhujših kršitev cestnoprometnih predpisov. Posledica te kršitve je vsekakor znaten delež odgovornosti za škodo, ki nastane zaradi tega. Toda ugotovljena hitrost avtomobilista H. 119 km/h pri omejitvi 60 km/h ter pri znakih za križišče s stransko cesto in za prehod za pešce, ponoči, ob gostem nasprotnem prometu in zato pri vožnji z zasenčenimi lučmi predstavlja hujšo in bolj nevarno kršitev. Pomembna je izvedenčeva ugotovitev, da bi celo pri hitrosti 80 km/h H. lahko brez zaviranje z izogibanjem preprečil trčenje, ustavil pa bi se lahko pri hitrosti 72 km/h. Ta podatek pove, da je prav nadaljnja večja prekoračitev hitrosti predstavljala odločilen vzrok za nesrečo. Gre za tako veliko odstopanje od primerne hitrosti, da ni bilo mogoče pričakovati od drugih udeležencev, da bi s tem računali. Zato je razmejitev odgovornosti v razmerju 40 : 60 v breme avtomobilista pravilno. V zvezi s to ugotovitvijo sodišči prve in druge stopnje nista zmotno uporabili materialnega prava. Ugotovljena dejstva sta pravilno vrednotili in sprejeli pravno pravilna stališča.

Tudi višina odškodnine za duševne bolečine tožnikov ob smrti otroka in brata je določena ustrezno. Ugotovljeno je, da je pok. D. K. živel s tožniki v urejeni družinski skupnosti in da so bili tožniki nanj navezani. Dejstvo, da gre za družino s petimi otroci, ne zmanjšuje duševnih bolečin tožnikov. Okoliščine v zvezi s tem so ugotovljene in dajejo podlago za prisojo odškodnine v zahtevani višini, zmanjšane sorazmerno sokrivdi pokojnega. V nasprotju z revizijskimi navedbami je odškodnina določena v mejah, ki jih v podobnih primerih pozna sodna praksa, in nikakor ni v nasprotju z merili po 200.čl. ZOR.

Uveljavljani revizijski razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti (386.čl. ZPP). Zato je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (393. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.