TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba Ru 40/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-03-06

izvršba - po uradni dolžnosti - rok za izdajo

Zamuda roka iz čl. 278/II ZUP nima za posledico prenehanje upravičenja izdati sklep o dovolitvi izvršbe.

Pritožbo tožeče stranke zoper sklep o dovolitvi izvršbe, ki ga je izdal organ prve stopnje, je tožena stranka zavrnila kot neutemeljeno.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s tožbo. Meni, da je v sklepu organa prve stopnje izvršljivost odločbe, ki naj bi se izvršila, napačno ugotovljena. Zamujen pa je bil tudi zakonski rok iz 2. odst. 277. člena Zakona o splošnem upravnem postopku za izdajo sklepa o dovolitvi izvršbe. Sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Okoliščina, ali sta postali odločbi, ki sta bili podlaga za izdajo sklepa o dovolitvi izvršbe, izvršljivi 14.6.1994, kot to ugotavlja omenjeni sklep, ali že 29.8.1994, kot to trdi tožeča stranka, na zakonitost sklepa o dovolitvi izvršbe ne vpliva. V vsakem primeru je bil izdan potem, ko sta odločbi že postali izvršljivi. Do njegove izdaje pa je tudi že potekel v odločbah določeni izpolnitveni rok. S sklicevanjem na 2. odst. 278. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (Ur. list SFRJ štev. 47/86 - prečiščeno besedilo) tožeča stranka smiselno nakazuje, da sklepa o izvršbi po poteku roka iz omenjenega zakonskega določila ni bilo več mogoče izdati. Temu pa ni tako. Rok iz 2. odst. 278. člena ZSUP je samo instrukcijski rok, ki velja za organ, pristojen za izdajo sklepa o dovolitvi izvršbe. Zamuda omenjenega roka zato nima za posledico prenehanja obveznosti iz odločbe, ki jo je treba izvršiti, niti ne prenehanja upravičenja izdati sklep o dovolitvi izvršbe. Lahko ima samo disciplinske posledice v okviru organa, pristojnega za izdajo omenjenega sklepa. Glede na navedeno je izpodbijana odločba zakonita. Zato je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo (2. odst. 42. člena Zakona o upravnih sporih - Ur. list SFRJ štev 4/77).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 32/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-04-03

prometni davek - vračilo davka - zamudne obresti

Po določilu 1. odst. 66. člena ZPD ima davčni zavezanec, od katerega je bil izterjan prometni davek, ki ga ni bil dolžan plačati, pravico do vračila plačanega prometnega davka in zamudnih obresti, plačanih stroškov prisilne izterjave in denarne kazni. Ta pravica se tedaj nanaša le na vračilo že (neupravičeno) plačanih oziroma izterjanih zneskov prometnega davka, zamudnih obresti, stroškov prisilne izterjave in denarnih kazni, ne nanaša se pa na zahtevek davčnega zavezanca, da se mu priznajo zamudne obresti na te zneske v smislu določila 277. člena oziroma 214. člena ZOR.

Tožena stranka je s spodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke proti odločbi prvostopnega organa, ki ni odločil o zahtevi tožeče stranke, da se ji v zvezi z vračilom neutemeljeno izterjanega prometnega davka in zamudnih obresti priznajo na vrnjene zneske še zamudne obresti od dneva prisilne izterjave prometnega davka do dneva vrnitve tega plačila.

Proti tej odločbi vlaga tožeča stranka tožbo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga odpravo spodbijane odločbe.

Tožena stranka odgovarja na tožbo in predlaga njeno zavrnitev kot neutemeljeno.

Po določilu prvega odstavka 66. člena Zakona o prometnem davku davčni zavezanec, od katerega je bil izterjan prometni davek, ki ga ni bil dolžan plačati, ima pravico do vračila plačanega prometnega davka in zamudnih obresti, plačanih stroškov prisilne izterjave in denarne kazni. Ta pravica se tedaj nanaša le na vračilo že (neupravičeno) plačanih oziroma izterjanih zneskov prometnega davka, zamudnih obresti, stroškov prisilne izterjave in denarnih kazni, ne nanaša se pa na zahtevek davčnega zavezanca, da se mu priznajo zamudne obresti na te zneske v smislu določila 277. člena oziroma 214. člena ZOR.

Zahtevek tožeče stranke se nanaša ravno na plačilo teh zamudnih obresti. O tem zahtevku tožena stranka ni bila pristojna odločati, ker ne gre za upravno stvar, temveč eventuelno za obogatitveni zahtevek, ki je civilnopravnega, obligacijskega značaja, kot to ugotavlja že tožena stranka v spodbijani odločbi.

Glede na tako stanje stvari in, ko tudi niso bile ugotovljene kršitve, ki se po drugem odstavku 40. člena upoštevajo po uradni dolžnosti, je bilo treba tožbo tožeče stranke zavrniti kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 76/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-04-17

Iz dejanskega stanja izhaja, da se v postopku davčnega nadzorstva po 40. členu in sledečih členih Zakona o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje oporeka oziroma vsaj raziskuje neupravičenost izplačila dobička tožeči stranki. Zato, ker se zadeva tiče neposredno tožeče stranke v njenih premoženjskih interesih, ji tožena stranka neutemeljeno odreka svojstvo stranke v postopku omenjenega davčnega nadziranja. Po določilu 49. člena ZUP je stranka tudi tista oseba, ki ima za varstvo svojih pravic ali pravnih koristi pravico udeleževati se postopka.

Tožbi se ugodi in se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka je s spodbijano odločbo zavrnila kot neutemeljeno pritožbo tožeče stranke proti sklepu prvostopnega organa, ki ji v postopku inšpiciranja zakonitosti in pravilnosti obračunavanja in plačevanja davkov in prispevkov za izplačani dobiček M. K. v letih 1993 in 1994 pri družbi F. d.o.o. ni priznal lastnosti stranke in s tem pravico sodelovanja v postopku v smislu določbe 49. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP).

Proti odločbi tožene stranke vlaga tožeča stranka tožbo, smiselno zaradi bistvene kršitve določil postopka in predlaga odpravo spodbijane odločbe.

Tožena stranka odgovarja na tožbo in predlaga njeno zavrnitev kot neutemeljeno.

V postopku inšpiciranja zakonitosti in pravilnosti obračunavanja in plačevanja davkov in prispevkov pri družbi F. d.o.o. je prvostopni organ ugotovil, da je F. d.o.o. plačal tožeči stranki I. d.o.o.

45.000 DEM v tolarski protivrednosti kot svoj dobiček na podlagi pogodbe o prenosu dobička, sklenjeni med navedenima družbama dne 25.5.1993. Pri tem je prvostopni organ smatral, da se nakazilo dobička dejansko nanaša na M. K. kot direktorja I. d.o.o., ne pa na družbo (točka 4 zapisnika prvostopnega organa na strani 5).

Iz takega dejanskega stanja izhaja, da se v postopku davčnega nadzorstva po 40. členu in sledečih členih Zakona o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje oporeka oziroma vsaj raziskuje neupravičenost izplačila dobička tožeči stranki. Zato, ker se zadeva tiče neposredno tožeče stranke v njenih premoženjskih interesih, ji tožena stranka neutemeljeno odreka svojstvo stranke v postopku omenjenega davčnega nadziranja nad F. d.o.o. Po določilu 49. člena ZUP je stranka tudi tista oseba, ki ima za varstvo svojih pravic ali pravnih koristi pravico udeleževati se postopka.

Glede na tako stanje stvari je bilo treba spodbijano odločbo tožene stranke odpraviti. V novem postopku bo tožena stranka upoštevala v smislu določila drugega odstavka 39. člena Zakona o upravnih sporih gornja izvajanja in odločila v skladu z določilom 139. člena ZUP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II U 9/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-05-15

prometni davek - verodostojna knjigovodska listina

Potni nalogi, ki so služili kot materialna dokumentacija za izplačilo, niso knjigovodska verodostojna listina v smislu določila računovodskega standarda št. 21, ki knjigovodsko listino kot verodostojno opredeljuje le, če je po vsebinski, računski in formalni plati popolna in neoporečna. Obravnavana dokumentacija tožeče stranke pa le pavšalno in nepopolno prikazuje poslovne dogodke brez natančne časovne opredelitve, brez podpisa likvidatorja, kot sta to ugotovila že prvostopni organ in tožena stranka v svojih odločbah. Zato imajo izplačila upravičeno značaj drugih prejemkov iz delovnega razmerja v smislu določila 4. alinee 1. odstavka 15. člena zakona o dohodnini, kot obdavčljivi prejemek.

Prvostopni organ je z odločbo z dne 28.5.1996 naložil tožeči stranki v plačilo zamudne obresti od neplačanega davka od osebnih prejemkov za leto 1994 v znesku 10.080,80 SIT (zaradi neobračuna in neplačila davka od osebnih prejemkov v znesku 195.379,75 SIT).

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke proti prvostopni odločbi kot neutemeljeno.

Tožeča stranka vlaga tožbo proti tej odločbi zaradi kršitev materialnega zakona in predlaga odpravo izpodbijane odločbe ter povrnitev stroškov postopka.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga njeno zavrnitev kot neutemeljeno.

Tožeča stranka tudi v tožbi vztraja na svoji trditvi, da se sporna izplačila R. Ž. nanašajo na potne stroške in dnevnice za službena potovanja in da gre tedaj za materialne stroške, ne pa za druge prejemke iz delovnega razmerja.

Toda tožeča stranka pri tem spregleda, da potni nalogi, ki so služili kot materialna dokumentacija za izplačilo, niso knjigovodska verodostojna listina v smislu določila računovodskega standarda št. 21, ki knjigovodsko listino kot verodostojno opredeljuje le, če je po vsebinski, računski in formalni plati popolna in neoporečna.

Obravnavana dokumentacija tožeče stranke pa le pavšalno in nepopolno prikazuje poslovne dogodke brez natančne časovne opredelitve, brez podpisa likvidatorja, kot sta to ugotovila že prvostopni organ in tožena stranka v svojih odločbah. Zato imajo izplačila upravičeno značaj drugih prejemkov iz delovnega razmerja v smislu določila 4. alinee 1. odstavka 15. člena zakona o dohodnini, kot obdavčljivi prejemek.

Glede na tako stanje stvari so brez podlage tožbena izvajanja, da je tožena stranka samovoljno prekvalificirala navedena izplačila. Zato je bilo treba tožbo zavrniti kot neutemeljeno.

Po določilu 61. člena zakona o upravnih sporih mora nositi stroške postopka vsaka stranka sama. Zato tožeča stranka ne more uspeti z zahtevkom za povrnitev stroškov postopka.

Slovenski računovodski standard 21. ZDoh člen 15, 15/1-4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II U 10/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-12-11

prometni davek - davčna osnova davka od prometa storitev

Davčni zavezanec ne more z uspehom izločati iz davčne osnove davka od prometa storitev materialnih stroškov, ki jih je imel s storitvijo.

Pritožbo zoper odločbo, s katero je organ prve stopnje naložil tožeči stranki plačilo davka od prometa storitev po tarifni številki 1 Tarife davka od prometa storitev v znesku 415.129,00 SIT z zamudnimi obrestmi, je tožena stranka z izpodbijano odločbo zavrnila kot neutemeljeno.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s tožbo v delu, ki se nanaša na odmero davka od prometa storitev od tistega zneska, ki predstavlja vračilo dela stroškov, ki jih je imela tožeča stranka z organizacijo prodajne akcije. Sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo v tem delu razveljavi (pravilno: odpravi).

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Izpodbijana odločitev temelji na ugotovitvi, da je tožeča stranka opravljala za podjetje A. storitve prodaje določenih vozil v določenem času, za kar ji je ta odobraval posebne stimulacije v obliki dobropisov.

Po 1. odst. 20. člena Zakona o prometnem davku (Ur. list RS štev. 4/92 ... 57/97; v nadaljevanju: ZPD) je treba davek od prometa storitev plačati od vsake storitve, razen če ZPD ne določa drugače. Izjeme določa ZPD v 21. členu. V njem ni določbe, po kateri tožeči stranki ne bi bilo treba plačati davka od prometa storitev od takšnih storitev, od katerih ji je bilo v upravnem postopku dokončno z izpodbijano odločbo naloženo plačilo davka od prometa storitev. Zato je treba za ugotovitev pravilnosti odmerjenega davka ugotoviti samo še, ali je bila za odmero davka pravilno oblikovana davčna osnova.

Po 1. odst. 23. člena ZPD je osnova za davek od prometa storitev znesek plačila, ne glede na to, kako je bilo izvršeno. Z zneskom plačila pa je po 2. odst. 23. člena ZPD mišljeno celotno bruto plačilo, v katero se vštevajo tudi odvisni stroški (stroški materiala in drugih storitev), ki jih je izvajalec storitve imel v zvezi s storitvijo (primerjaj tudi: 2. odst. 34. člena Pravilnika o uporabi zakona o prometnem davku - Ur. list RS štev. 6/92...5/97; v nadaljevanju: Pravilnik). Ne gre namreč za situacijo iz 2. odst. 24. člena ZPD (primerjaj še: 3. odst. 34. člena Pravilnika). Zato tožeča stranka ne more z uspehom izločati iz davčne osnove materialnih stroškov, ki jih je imela v zvezi z opravljenimi storitvami.

Glede na zgoraj navedeno je izpodbijana odločba izdana v skladu z zakonom. Zato je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo (2. odst. 42. člena Zakona o upravnih sporih - Ur. list SFRJ štev. 4/77).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 47/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-05

Določitev drugega stvarno pristojnega sodišča zaradi tehtnih razlogov (tožena stranka je sodnica sodišča).

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v Y.

Tožnik je pri Okrajnem sodišču v kraju X proti toženki, ki je predstojnica tega sodišča, vložil tožbo "zaradi povrnitve stroškov v dveh pravdah.

Okrajno sodišče v X je dne 9.10.1997 po predstojnici, ki je v tem primeru tudi tožena stranka, predlagalo določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v skladu z določbo 68. člena ZPP.

Po 68. členu ZPP lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča odloči, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Obstoj slednjega, torej tehtnih razlogov, ki pogojujejo delegacijo pristojnosti, je iz vloge Okrajnega sodišča v X razviden in objektivno izkazan. Za odločanje v tej stvari je bilo zato delegirano Okrajno sodišče v Y.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 86/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-20

Predpostavka za odložitev izvršbe po 17/2 členu ZUS je vložitev tožbe do dneva odločanja na prvi stopnji.

Pritožbo zoper odločbo, s katero je organ prve stopnje zavrnil zahtevo tožeče stranke za odložitev izvršbe, je tožena stranka z izpodbijano odločbo zavrnila kot neutemeljeno.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s tožbo, v kateri sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Po 2. odst. 17. člena Zakona o upravnih sporih (Ur. list SFRJ štev. 4/77; v nadaljevanju: ZUS) je možno iz razlogov, navedenih v njem, odložiti izvršbo do dokončne sodne odločbe.

Predpostavka za odložitev izvršbe po omenjenem zakonskem določilu je vložitev tožbe do dneva odločanja na prvi stopnji. Zato tudi zahteva zakon priložitev tožbe zahtevi za odložitev izvršbe. Tožeča stranka dokaza o vložitvi tožbe ni predložila do odločanja na prvi stopnji. Zato tožena stranka pri preizkusu utemeljenosti pritožbe pravilno ni upoštevala dokaza o vložitvi tožbe, predloženega šele v pritožbenem postopku. Pravilnost odločanja organa prve stopnje presoja namreč pritožbeni organ po stanju v času odločanja na prvi stopnji. Ne glede na navedeno pa je bila tožba, s katero je tožeča stranka začela upravni spor, vložena šele potem, ko je organ prve stopnje že odločil. Zato ob odločanju na prvi stopnji tudi materialno pravnih pogojev za odložitev izvršbe še ni bilo.

Ustava Republike Slovenije zagotavlja v 25. členu pravico do pritožbe ali drugega pravnega sredstva. Te pravice 5. odstavek 84. člena Zakona o prometnem davku (Ur. list RS štev. 4/92...57/97) tožeči stranki ni vzel (enako določbo ima tudi 1. odst. 20. člena Zakona o davčnem postopku - Ur. list RS štev. 18/96). Nima pa Ustava Republike Slovenije določbe, po kateri pritožba ali drugo pravno sredstvo izvršitev odločbe prve stopnje zadrži. Zato določba 5. odst. 84.

člena Zakona o prometnem davku po mnenju sodišča ni protiustavna. Ob drugačnem mnenju pa lahko vsakdo vloži na Ustavno sodišče Republike Slovenije pobudo za začetek postopka za oceno njene ustavnosti (1. odst. 24. člena Zakona o ustavnem sodišču - Ur. list RS štev. 15/94).

Tožba glede na navedeno ni utemeljena, zato je sodišče odločilo tako, kot izhaja iz izreka sodbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 17/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-09-18

Ravnanje v nasprotju s 1. odst. 7. člena Zakona o delovnih razmerjih ima lahko za posledico samo disciplinsko oziroma odškodninsko odgovornost delavca (2. oziroma 3. odst. 7. člena omenjenega zakona) ne pa odklonitve plačila za delo, opravljeno po pogodbi.

Sklep o izvršbi, po katerem mora tožena stranka plačati tožeči stranki 201.459,00 SIT s pripadki, je sodišče prve stopnje vzdržalo v celoti v veljavi. Pritožbo tožene stranke zoper sodbo sodišča prve stopnje je pritožbeno sodišče zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Revizijskemu sodišču predlaga, naj sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

Revizija smiselno uveljavlja absolutno bistveno kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke 2. odst. 354. člena ZPP. Ta naj bi bila v tem, da sodbi sodišč prve in druge stopnje nimata razlogov o dejstvu, pomembnem za odločitev - o okoliščini, da po Zakonu o delovnih razmerjih delavci med trajanjem delovnega razmerja ne smejo za svoj ali tuj račun opravljati del ali sklepati poslov, ki sodijo v delovno področje oziroma dejavnost organizacije, če bi to vplivalo na njene interese.

Iz tožbe izhaja, da zahteva tožeča stranka plačilo za opravljeno pogodbeno delo. Dejstva, odločilna za odločitev so samo:

- ali je tožeča stranka dogovorjeno plačilo prejela.

Ni pa odločilna za odločitev v sporu okoliščina, ali so s strani tožeče stranke prevzeto delo lahko opravili delavci, zaposleni pri toženi stranki. Zato izostanek razlogov v tej smeri v izpodbijani sodbi ni bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Ravnanje v nasprotju s 1. odst. 7. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. list RS štev. 14/90), ki je začel veljati 24.4.1990, to je en dan pred sklenitvijo pogodbe med strankama spora, bi imelo lahko za posledico samo disciplinsko oziroma odškodninsko odgovornost delavca (2.

oziroma 3. odst. 7. člena omenjenega zakona), ki je ravnal v nasprotju z zakonom, ne pa odklonitve plačila tožeči stranki za delo, opravljeno po pogodbi.

Uveljavljani revizijski razlog torej ni podan. Podan pa tudi ni nobeden od tistih revizijskih razlogov, na katere mora revizijsko sodišče po 386. členu ZPP paziti po uradni dolžnosti. Zato je revizijsko sodišče revizijo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Ru 71/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-12-11

upravni spor - dopustnost upravnega spora - upravni akt - procesni sklep APPNI - zavrženje tožbe

Spodbijani sklep ni upravni akt v smislu določila 6. člena ZUS, saj se z njim ne odloča o kakšni pravici ali obveznosti tožeče stranke, temveč je le procesni sklep, izdan v teku inšpiciranja zakonitosti in pravilnosti obračunavanja in plačila davka od dobička pravnih oseb, s katerim se je naložilo tožeči stranki v skladu z določilom prvega odstavka 49. člena Zakona o agenciji RS za plačilni promet, nadziranje in informiranje, da odpravi nepravilnosti in nezakonitosti pri vodenju poslovnih knjig.

Tožena stranka je s sklepom št... z dne 20.6.1995 naložila, da mora tožeča stranka v roku 30 dni:

- evidentirati vse poslovne dogodke v skladu z ugotovitvami v zapisniku o postopku inšpiciranja zakonitosti in pravilnosti obračunavanja in plačevanja davka od dobička pravnih oseb za leta 1991 do 1993;

- ugotoviti zakonito in pravilno višino prihodkov in odhodkov v inšpiciranem obdobju kot podlago za obračun davka od dobička pravnih oseb in sestaviti obrazce za obračun davka od dobička pravnih oseb za leta 1991, 1992 in 1993 in

- ugotoviti zakonito in pravilno davčno osnovo za obračun davka od prometa vrednostnih papirjev ter obračunati davek od prometa vrednostnih papirjev.

Proti temu sklepu vlaga tožeča stranka tožbo (smiselno) zaradi kršitve določil postopka in nepravilnega sklepa o dejanskem stanju ter predlaga odpravo spodbijanega sklepa.

Tožena stranka je predložila odgovarjajoči upravni spis, ni pa odgovorila na tožbo.

Po določilu 6. člena Zakona o upravnih sporih (kratko ZUS) je upravni spor mogoč samo zoper upravni akt, ki je po tem zakonu akt, s katerim pristojni državni organ oziroma drugi pooblaščeni organ v izvrševanju javnih pooblastil odloča o kakšni pravici ali obveznosti posameznika ali organizacije v upravni stvari.

Spodbijani sklep ni tak upravni akt, saj se z njim ne odloča o kakšni pravici ali obveznosti tožeče stranke, temveč je le procesni sklep, izdan v teku inšpiciranja zakonitosti in pravilnosti obračunavanja in plačila davka od dobička pravnih oseb za leta 1991 - 1993, s katerim se je naložilo tožeči stranki v skladu z določilom prvega odstavka 49. člena Zakona o agenciji RS za plačilni promet, nadziranje in informiranje, da odpravi nepravilnosti in nezakonitosti pri vodenju poslovnih knjig, kot je to zgoraj podrobno opisano.

S spodbijanim sklepom tedaj ni bilo odločeno dokončno o sami upravni stvari, pa je zato bilo treba tožbo zavreči v skladu z določilom 2. točke prvega odstavka 30. člena ZUS.

ZUS (1977) člen 6, 30, 30/1-2. ZAPPNI člen 49, 49/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.