Sodba II Ips 252/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-02-06

sosporniki - nujno sosporništvo - enotno sosporništvo

Kadar gre za obligacijski zahtevek zakonca iz naslova skupnih vlaganj v nepremičnine proti drugemu zakoncu, event. zahtevek 3 osebe sam po sebi še ne terja sklepanja o obstoju nujnega in enotnega sosporništva te osebe z eno od pravdnih strank.

Sodišče prve stopnje je na račun dela in vlaganj tožnice v adaptacijo in vzdrževanje stanovanjske hiše v Ž. toženca zavezalo, da mora tožnici plačati znesek 383.801,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 25.2.1992 dalje do plačila ter pravdne stroške v znesku 137.616,00 SIT. Pritožbi tožene stranke je sodišče druge stopnje delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje v odločbi o pravdnih stroških razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo v novo odločanje, v preostalem delu pa je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga revizijo tožena stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlaga razveljavitev sodb nižjih sodišč in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Razlogi sodb sodišča prve in druge stopnje ne vsebujejo utemeljitve, zakaj od prisojene glavnice zakonite zamudne obresti tečejo od 25.2.1992 dalje. Poleg tega nižji sodišči nista ocenili vseh dokazov, ki so bili izvedeni, podano pa je tudi nasprotje med razlogi sodbe in izvedenimi dokazi. Podana je torej bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, pa tudi relativna bistvena kršitev določil ZPP iz prvega odstavka 354. člena ZPP v zvezi z določbo 8. člena ZPP. Pismeni sporazum o delitvi skupnega premoženja med pravdnima strankama je zmotno ocenjen, saj sta z njim stranki razdelili vse svoje premoženje, ki je bilo pridobljeno med trajanjem zakonske zveze. V nasprotnem primeru je ostalo neugotovljeno, kaj sta pravdni stranki ob sklenitvi tega sporazuma sploh imeli v mislih. Napačno so uporabljene tudi določbe zakona o dedovanju. Ob točnosti trditev tožeče stranke bi namreč njene investicije ne predstavljale le povečanja premoženja tožene stranke, temveč tudi povečanje premoženja pokojnega očeta. Ker toženec ni edini dedič po očetu, bi morala biti glede investicij, ki so bile izvršene v korist premoženja pokojnika, tožena tudi njegova sestra, saj sta glede ene tretjine premoženja in investicij s sestro nujna in enotna sospornika. Odločitev, da mora toženec povrniti tožnici tudi investicije v očetovo premoženje, je zato v nasprotju z določbami materialnega prava.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, tedanji Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil (tretji odstavek 390. člena ZPP).

Bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, med drugim tudi zato, ker sploh nima razlogov, ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih. Revizijska trditev, da naj bi opisana kršitev bila podana zato, ker v izpodbijani sodbi ni obrazložitve o začetku teka zakonitih zamudnih obresti od dosojenega zneska, pa nima utemeljitve. Sodišče druge stopnje je namreč določno navedlo, da te "zamudne obresti tečejo od 25.2.1992 dalje, ko je bilo po sodnem cenilcu ocenjeno skupno premoženje pravdnih strank." Izpodbijano sodbo je torej tudi v tem delu mogoče preizkusiti, saj vsebuje o dejstvu začetka teka zakonitih zamudnih obresti ustrezne razloge. V ostalem revizija sodbi sodišča druge stopnje očita nekonsistentno dokazno oceno, izpeljano mimo določbe 8. člena ZPP, ker bi naj ne bili ocenjeni vsi v poštev prihajajoči dokazi. To pa ne drži. Sodišče druge stopnje je namreč z izpodbijano sodbo v celoti povzelo dokazno oceno sodišča prve stopnje in je tudi obrazložilo, zakaj je to storilo in kateri od izvedenih dokazov najbolj potrjujejo sklepanje, da so investicije pravdnih strank v skupno premoženje enake. Pri tem je izpoved toženčeve sestre izrecno ocenjena. Zatrjevanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki naj bi jih storilo sodišče druge stopnje, v pravdi torej ni.

V okviru uporabe materialnega prava je v izpodbijani sodbi tudi pravilno ocenjen dogovor pravdnih strank z dne 31.10.1986. Ob dejanski ugotovitvi, da gre v tem primeru za izrecen dogovor o razdelitvi skupnega premičnega premoženja, se vsiljuje nadaljnje dejansko in pravno sklepanje, da z navedenim sporazumom pravdni stranki nista posegli v investicije v nepremičnine. Zato ni sprejemljiva v reviziji nakazana pravna razlaga, po kateri naj bi tožba v tej pravdi pomenila enostransko spremembo sporazuma iz leta 1986. Revizijska trditvena podlaga v tej smeri v bistvu meri tudi na ponovno dejansko presojo vsebine omenjenega sporazuma, kar pa na revizijski stopnji ni dopustno (tretji odstavek 385. člena ZPP).

Specifičnost obravnavanega spora je v tem, da je že umrli toženčev oče še vedno vknjižen kot solastnik stanovanjske hiše, katere vrednost se je zaradi investicij pravdnih strank povečala. To naj bi po revizijskem stališču zahtevalo obravnavo z izhodišča, da je poleg toženca na njegovi strani podano nujno in enotno sosporništvo z njegovo sestro, ki je poleg njega dedinja pokojnemu očetu solastnega deleža. Sodišče druge stopnje je navedeno dilemo rešilo z ugotovitvijo, "da skupno premoženje oziroma premoženje toženca ne bo predmet zapuščinske obravnave po njegovem pokojnem očetu." To sklepanje drži, ker temelji na dejanskih ugotovitvah sodišča prve stopnje, ki so v izpodbijani sodbi povzete, da so očetove investicije (v denarju in delu) bile dane pravdnima strankama, zaradi česar njegovega premoženja niso povečale. Ne glede na to pa je zahtevek tožeče stranke obligacijske narave in ne zahtevek stvarnega prava, zaradi česar problem enotnega in nujnega sosporništva med tožencem in njegovo sestro odpade tako po materialnem kot tudi po procesnem pravu.

Izpodbijani sodbi tako ni mogoče očitati niti v reviziji zatrjevanih nepravilnosti, niti napak, na katere mora revizijsko sodišče po določbi 386. člena ZPP paziti po uradni dolžnosti. Zato je bilo treba revizijo zavrniti kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.