Sodba U 1857/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-04-01

pridobitev državljanstva z naturalizacijo

Če je tožeča stranka odšla iz Republike Slovenije avgusta 1991 v Bosno in Hercegovino, skupaj z enotami JA in se je kasneje udeležila vojne v tej državi kot pripadnik njenih oboroženih sil in se je vrnila v Republiko Slovenijo 16.2.1993, gre za prekinitev dejanskega življenja v Republiki Sloveniji zaradi razlogov na njeni strani.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je najprej s sklepom št. ... z dne 20.4.1994 zavrglo tožnikovo tožbo proti izpodbijani odločbi kot prepozno po 1. točki 1. odstavka 30. člena Zakona o upravnih sporih (ZUS).

Ustavno sodišče Republike Slovenije je s svojo odločbo št. ... z dne 12.12.1996 citirani sklep Vrhovnega sodišča Republike Slovenije odpravilo (1. točka izreka); zadevo vrnilo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije v novo odločanje (2. točka izreka) in naložilo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da mora tožnikovo vlogo z dne 7.7.1993 obravnavati kot pravočasno vloženo tožbo.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ki jo je tožnik (dne 10.3.1993) vložil pri Sekretariatu za notranje zadeve občine Nova gorica v skladu z 2. odstavkom 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije. V obrazložitvi izpodbijane odločbe se tožena stranka sklicuje na določbo 2. odstavka 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožena stranka navaja, da je bilo v upravnem postopku ugotovljeno, da je tožnik kot aktivna vojaška oseba ob koncu avgusta 1991 zapustil Slovenijo in skupaj z enotami JA odšel v BiH. V Slovenijo se je po lastni izjavi za stalno vrnil 16.2.1993. Ker gre v navedenem primeru po mnenju tožene stranke za prekinitev dejanskega življenja v Republiki Sloveniji zaradi službe v tujih oboroženih silah, prosilec ne izpolnjuje zahtevanih zakonskih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po določbi 2. odstavka 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Zato po mnenju tožene stranke njegovi vlogi ni bilo mogoče ugoditi.

Tožnik v tožbi navaja, da je bil aktivni pripadnik enot JA in v njih zaposlen preko 25 let. Sicer pa je njegova družina, kot tudi on, od leta 1979 živela na naslovu v Novi gorici. Do izdaje izpodbijane odločbe je imel, tako kot žena in otroci, prijavljeno stalno prebivališče na tem naslovu. V Sloveniji dejansko živi od leta 1975. Obiskoval je Višjo upravno šolo, ki pa je ni dokončal. Žena je zaposlena v Novi gorici, oba otroka pa obiskujeta osnovno oziroma srednjo šolo v Novi gorici. Zaprosil je za državljanstvo tudi po 2. odstavku 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Glede na predložene listine in opisano dejansko stanje meni, da je odločitev tožene stranke v izpodbijani odločbi zgrešena. Neutemeljeno je sklicevanje tožene stranke v obrazložitvi izpodbijane odločbe, da je bil v službi v tujih oboroženih silah, saj je bila armada, ko je vstopil v njo in vse kasnejše obdobje tudi slovenska. Zato je tudi odšel po komandi leta 1991 v Bosno in Hercegovino, od koder se je vrnil februarja 1993. Predlaga, da sodišče ugodi tožbi in odpravi izpodbijano odločbo.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri obrazložitvi izpodbijane odločbe in še dodaja: Izpodbijano odločbo je izdala na podlagi ocene, ali tožnik izpolnjuje pogoje 10. člena v zvezi z 2. odstavkom 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Ker je bilo iz listin v upravnih spisih razvidno, da je tožnik kot aktivna vojaška oseba ob koncu avgusta 1991 s svojo enoto zapustil Slovenijo in odšel v Bosno in Hercegovino, je naložila prvostopnemu upravnemu organu, da tožnika seznani s pogoji, ki jih določa zakon za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z redno naturalizacijo in ga hkrati zasliši o vzrokih in trajanju njegove odsotnosti iz Slovenije. Na zaslišanju je tožnik pojasnil, da je v mesecu avgustu 1991 kot aktivna vojaška oseba sicer res zapustil Slovenijo in s svojo enoto odšel v B., vendar pa je po prispetju v Bosno in Hercegovino zapustil JA in se prijavil Občinskemu štabu teritorialne obrambe B. ter bil imenovan za načelnika štaba operativne grupe in je bil s tem aktivno vključen v izvajanje bojnih dejavnosti v B. regiji. Iz tožnikove izjave nadalje izhaja, da se je v času, ko je bil kot aktivna vojaška oseba odsoten iz Slovenije, nekajkrat vrnil domov, za stalno pa se je v Slovenijo vrnil 16.2.1993. Glede na ugotovljeno dejansko stanje tožnik v času izdaje izpodbijane odločbe ni izpolnjeval pogoja enoletnega neprekinjenega življenja v Sloveniji. Zato tožena stranka meni, da je izdana odločba pravilna in zakonita in predlaga sodišču, da zavrne tožbo.

Po 2. odstavku 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur., l. RS, št. 1/91-I in 30/91-I), na katerega se tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno sklicuje, lahko oseba, ki jo poročena z državljanom Republike Slovenije, z naturalizacijo pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če dejansko živi v Sloveniji neprekinjeno vsaj eno leto in če izpolnjuje pogoje iz 4., 5., 6., 7. in 8. točke 1. odstavka 10. člena tega zakona.

Okoliščina, ki izhaja iz upravnih spisov in ki jo je ugotovila in tudi navedla tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe (da je tožnik kot aktivna vojaška oseba ob koncu avgusta 1991 zapustil Slovenijo in skupaj z enotami JA odšel v Bosno in Hercegovino in da se je, po lastni izjavi, v Slovenijo za stalno vrnil 16.2.1993), je po presoji sodišča bistvena za oceno v tem upravnem sporu, ali gre pri tožniku v zvezi s to okoliščino za tako odsotnost iz Republike Slovenije, ki bi pomenila prekinitev dejanskega življenja v Republiki Sloveniji, zaradi česar bi bila utemeljena odločitev tožene stranke, da ni ugodila njegovi vlogi za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije, ali ne.

Po presoji sodišča ta okoliščina, kolikor se je kot taka dejansko izkazala (zapustitev Republike Slovenije z enoto JA in kasnejša prostovoljna vključitev tožnika v armado oboroženih sil Republike Bosne in Hercegovine), kaže na to, da gre pri tožniku za okoliščino, ki je na njegovi strani tako, da je lahko tožena stranka le to štela za dolgotrajno oziroma več kot enoletno prekinitev dejanskega življenja tožnika v Republiki Sloveniji.

Navedene okoliščine tožnik v tožbi ne izpodbija. Zato je lahko tožena stranka, ob ugotovitvi, da je navedena okoliščina, ki je bila ves čas na strani tožnika, dejansko izkazana, štela to okoliščino za prekinitev tožnikovega dejanskega življenja v Republiki Sloveniji.

Seveda, pa od 16.2.1993, ko se je tožnik dokončno vrnil v Republiko Slovenijo, teče nov rok za izpolnitev zakonskega pogoja dejanskega življenja v Sloveniji neprekinjeno vsaj eno leto po 2. odstavku 12. člena citiranega zakona.

Glede na navedeno je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena ZUS. ZUS je sodišče uporabilo kot republiški predpis v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavka 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.