TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 1496/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-02-06

molk organa - tožba zaradi molka upravnih organov obeh stopenj

Tožbo zaradi molka upravnih organov obeh stopenj, vloženo po 3. odst. 26. čl. Zakona o upravnih sporih, je šteti za preuranjeno, če se je stranka s svojo zahtevo (pritožbo) zaradi moka organa prve stopnje obrnila na organ druge stopnje še pred potekom roka za izdajo odločbe prve stopnje.

Tožnica je 13.10.1994 vložila pri tem sodišču tožbo zaradi molka tožene stranke v upravni zadevi ugotovitve državljanstva. V njej navaja, da je dne 19. maja 1994 vložila pri Sekretariatu za notranje zadeve občine zahtevo za ugotovitev državljanstva pokojne matere M.U. roj. B. v zvezi s postopkom denacionalizacije. Zaradi molka prvostopnega organa je tožnica dne 28. junija 1994 vložila pritožbo na toženo stranko kot organ druge stopnje. Ker tudi tožena stranka ni odgovorila na njeno pritožbo, je tožnica dne 2.9.1994 vložila pri njej zahtevo za izdajo odločbe, vendar brez uspeha. Zato tožnica predlaga, naj sodišče na podlagi 5. odstavka 42. člena ZUS toženi stranki naloži, da izda odločbo.

Sodišče je moralo tožbo zavreči iz naslednjih razlogov:

Kadar gre za molk upravnih organov prve in druge stopnje, je dopustno vložiti tožbo v upravnem sporu potem, ko so izpolnjeni vsi pogoji, določeni v 3. odstavku 26. člena ZUS. Le - ta določa, da se stranka sme obrniti s svojo zahtevo na organ druge stopnje, če organ prve stopnje ne izda o zahtevi stranke nobene odločbe v šestdesetih dneh ali pa v krajšem, s posebnim predpisom določenem roku. Iz tožbenih navedb in iz tožbi priloženih listin izhaja, da se je tožnica z zahtevo (pritožbo) obrnila na organ druge stopnje, to je toženo stranko, pred potekom šestdesetih dni od vložitve zahteve za ugotovitev državljanstva pri organu prve stopnje. Ta zahteva (pritožba) je bila preuranjena. V zadevah ugotavljanja državljanstva namreč niti zakon o državljanstvu (Ur. l. RS, št. 1/91-I, 30/91-I, 38/92 in 13/94) niti kakšen drug predpis ne določa roka za izdajo odločbe. Za izdajo odločbe v upravni zadevi ugotovitve državljanstva velja torej splošni dvomesečni rok iz 1. odstavka 218. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), saj je v takšni zadevi praviloma vselej potrebno izvesti poseben ugotovitveni postopek. Ker se je tožnica obrnila z zahtevo (pritožbo) na organ druge stopnje pred potekom roka za izdajo odločbe prve stopnje, navedeni zakonski pogoji za vložitev tožbe zaradi molka uprave ni bil izpolnjen. Takšno tožbo je bilo šteti za preuranjeno, zato jo je moralo sodišče na podlagi 1. točke 1. odstavka 30. člena ZUS zavreči.

Sodišče je ZUP in ZUS smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

ZUS (1977) člen 26, 26/3.ZUP člen 218, 218/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 498/96 Sklep U 889/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-05-14

Ker je Ustavno sodišče RS v postopku odločanja o tožnikovi ustavni pritožbi proti izpodbijani odločbi zaradi ponovne zavrnitve tožnikove vloge za pridobitev državljanstva odpravilo izpodbijano odločbo in zadevo vrnilo v ponovno odločanje toženi stranki, še preden je VS RS odločilo o tožbi, spornega akta torej ni več in zato upravni spor ni več mogoč, zaradi česar je sodišče tožbo zavrglo.

1. Postopka v zadevah se združita. 2. Tožbi se zavržeta.

Tožnik je potem, ko je Ustavno sodišče RS z odločbo z dne 6.7.1995 odpravilo odločbo tožene stranke z dne 26.10.1992, s katero je bila zavrnjena tožnikova vloga za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 40. členu Zakona o državljanstvu Republike Slovenije (v nadaljevanju: ZDRS, Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 13/94), vložil dne 30.3.1996 tožbo po 64. členu ZUS z zahtevo, da o pridobitvi njegovega državljanstva odloči sodišče, ker tožena stranka o tem v zakonitem roku ni izdala nove odločbe. Ta tožba je pri sodišču registrirana pod opravilno številko U 498/96.

Tožena stranka je po vložitvi tožbe izdala novo odločbo z dne 29.4.1996, s katero je ponovno zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 40. členu ZDRS iz drugih razlogov (ker naj bi bil "tožnik v službi oboroženih sil tujih držav"), kot pa so bili navedeni v prvi odločbi tožene stranke z dne 26.10.1992 (ker naj ne bi izpolnjeval pogoja "dejanskega življenja v Republiki Sloveniji"). Tožnik je zoper novo odločbo tožene stranke o zavrnitvi vloge za pridobitev državljanstva vložil tožbo dne 13.6.1996, ki je pri sodišču registrirana pod opravilno številko U 889/96. Ker sta obe tožbi (evidentirani pod opr. št. U 498/96 in U 889/96) vloženi zaradi varstva istih pravnih interesov, je sodišče postopka združilo.

Preden je sodišče odločilo o zadevi, je Ustavno sodišče Republike Slovenije v postopku odločanja o tožnikovi ustavni pritožbi z dne 17.5.1996 proti izpodbijani odločbi tožene stranke (zaradi ponovne zavrnitve tožnikove vloge za pridobitev državljanstva) z odločbo z dne 13.3.1997 odpravilo izpodbijano odločbo z dne 26.4.1996 in zadevo vrnilo v odločanje toženi stranki. Ker spornega akta ni več, tudi upravni spor ni več mogoč, zato je sodišče tožbi zavrglo ob smiselni uporabi 2. točke 1. odstavka 30. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1752/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-19

zahteva za denacionalizacijo - rok za vložitev zahteve

Rok 24 mesecev po uveljavitvi ZDen za vložitev zahteve za denacionalizacijo je materialni prekluzivni rok, ki ga ni mogoče podaljšati.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper sklep prvostopnega organa, s katerim je zavrgel tožnikovo zahtevo za denacionalizacijo, ker je bila vložena po preteku zakonsko določenega roka. Tožena stranka navaja, da je tožnik vložil zahtevo pri prvostopnem organu dne 21.4.1995, torej po roku, ki ga določa Zakon o denacionalizaciji (ZDen) v 64. členu in sicer, da mora biti zahteva vložena najkasneje v štirindvajsetih mesecih po uveljavitvi zakona, to je do 7.12.1993.

Tožnik s tožbo v upravnem sporu izpodbija odločbo tožene stranke, ker meni, da je bila zahteva za denacionalizacijo vložena pravočasno (21.11.1990) na KS P., ki je bila določena, da posreduje vloge naprej. Kolikor je mnenje drugačno, pa je treba šteti, da je bil tožnik opravičeno v zmoti in naj se mu dovoli vrnitev v prejšnje stanje in vloga šteje za pravočasno.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri izpodbijani odločbi in sodišču predlaga, da tožbo zavrne.

Rok 24 mesecev po uveljavitvi ZDen za vložitev zahteve za denacionalizacijo je, kot pravilno navaja že tožena stranka, materialni prekluzivni rok, ki ga ni mogoče podaljšati. Po njegovem preteku pravica vložiti zahtevo za denacionalizacijo ugasne. Iz izpodbijane odločbe je razvidno, da je tožnik pri pristojnem upravnem organu vložil zahtevo za denacionalizacijo 21.4.1995. Ker je rok za vložitev zahteve potekel 7.12.1993, je odločitev prvostopnega organa in tožene stranke pravilna in tudi zakonita. Tožnikova navedba, da je pri Krajevni skupnosti P. podal zahtevo za denacionalizacijo že 21.11.1990 v tem primeru na drugačno rešitev stvari ne more vplivati. ZDen je bil uveljavljen 7.12.1991, zato vložitve zahteve za denacionalizacijo pri krajevni skupnosti že leto pred uveljavitvijo zakona, ni mogoče šteti za pravočasno vloženo zahtevo po ZDen, ker zato ni pravne podlage. V pojasnilo tožniku pa sodišče še navaja, da z vrnitvijo v prejšnje stanje ni mogoče postaviti v prejšnje stanje zamujenega roka, ki je določen z zakonom za vložitev zahteve zaradi priznanja določene pravice.

Ker je sodišče presodilo, da je izpodbijana odločba zakonita, je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena Zakona o upravnih sporih, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne utavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Kp 5/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-09-24

Po določilu 3. odstavka 443. člena ZKP, je zoper sodbo, izrečeno v skrajšanem postopku, dovoljena pritožba v osmih dneh od vročitve prepisa sodbe.

Pritožba zagovornika obd. M.S. se zavrže kot prepozna.

Obd. M.S. je bil s sodbo Okrajnega sodišča v C z dne..., na podlagi 1. točke 358. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) v zvezi s čl. 14 Kazenskega zakonika Republike Slovenije (KZ) oproščen obtožbe, da je storil kaznivo dejanje razžalitve po 1. odstavku 106. člena KZ RS/1977. VS LJ je s sodbo z dne..., ugodilo pritožbi pooblaščenca zasebne tožilke B.Ž. in je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je obd. M.S. spoznalo za krivega kaznivega dejanja razžalitve po 1. odstavku 106. člena KZ RS/1977 in mu na podlagi 52. člena Kazenskega zakona SFRJ (KZJ) izreklo pogojno obsodbo, v kateri mu je določilo kazen 2 mesecev zapora s preizkusno dobo enega leta.

Zagovornik obd. M.S., odvetnik S.R. iz P, je dne.... priporočeno po pošti vložil pritožbo zoper sodbo VS LJ, v kateri uvodoma navaja, da jo izpodbija iz vseh pritožbenih razlogov, predlaga pa, da VS RS izpodbijano sodbo spremeni tako, da obd. M.S. oprosti obtožbe.

Iz povratnic v spisu je razvidno, da je bila sodba VS LJ z dne..., vročena obd. M.S. dne..., njegovemu zagovorniku odvetniku S.R. pa dne.... Rok za vložitev pritožbe zoper sodbo VS LJ je tako glede na določilo 4. odstavka 120. člena ZKP pričel teči dne.... Obdolženčev zagovornik v pritožbi, ki jo je vložil priporočeno po pošti dne..., navaja, da jo vlaga v splošnem roku iz 366. člena ZKP. Pri tem je zagovornik obdolženca prezrl, da se po 429. členu ZKP v skrajšanem postopku (tak postopek je zoper obdolženca tekel) uporabljajo določbe 430. do 444. člena ZKP, za vprašanja, ki niso urejena v teh določbah, pa smiselno druge določbe tega zakona. Po določilu 3. odstavka 443. člena ZKP pa je zoper sodbo, izrečeno v skrajšanem postopku, dovoljena pritožba v osmih dneh od vročitve prepisa sodbe. Osemdnevni rok za pritožbo, upoštevaje, da je pričel teči dne... in upoštevaje, da je bila dne... nedelja, je tako potekel v ponedeljek, dne....

Zagovornik obd. M.S., ki je vložil pritožbo zoper sodbo VS LJ priporočeno po pošti šele dne..., je torej vložil pritožbo po izteku pritožbenega roka.

VS RS je zato pritožbo na podlagi 389. člena v zvezi z 2. odstavkom 398. člena ter 429. členom ZKP zavrglo kot prepozno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 148/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-09-17

izredna pravna sredstva - zahteva za varstvo zakonitosti - dejansko stanje

Zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornika obs. S.Š. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

S sodbo Okrožnega sodišča v LJ z dne..., je bil obs. S.Š. spoznan za krivega hudega kaznivega dejanja zoper varnost javnega prometa po 4. odstavku 255. člena v zvezi s 1. in 3. odstavkom 251. člena KZ RS/1977. Po 50. členu Kazenskega zakona SFRJ (KZJ) je sodišče izreklo obsojencu pogojno obsodbo, v kateri mu je po 4. odstavku 255. člena KZ RS/1977 določilo kazen 3 mesecev zapora s preizkusno dobo 2 let. Višje sodišče v Ljubljani je s sodbo z dne..., pritožbi zagovornika obsojenca in njegove žene zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zagovornik obsojenca, odvetnik B.Z. iz L., v zahtevi za varstvo zakonitosti uvodoma navaja, da uveljavlja kršitev kazenskega zakona po 1. točki 1. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) in predlaga, da VS RS obe sodbi razveljavi in obsojenca oprosti "krivde in kazni".

Vrhovni državni tožilec RS svetnik B.Š. v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti, podanem na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP, navaja, da se obsojenčev zagovornik v zahtevi ne sklicuje na nobeno konkretno kršitev zakona ter da z navedbo, da sodišče ne bi smelo verjeti le eni skupini izvedencev, izpodbija le dejansko stanje, zaradi česar pa ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Kdaj je podana kršitev kazenskega zakona, je določeno v 372. členu ZKP. Zagovornik obsojenca v zahtevi za varstvo zakonitosti ne uveljavlja nikakršne take kršitve, pač pa v zahtevi navaja, da sodišče ni ravnalo prav, ker je eni skupini izvedencev prometne stroke verjelo, drugi skupini izvedencev prometne stroke pa ne. S takimi navedbami izpodbija le dokazno oceno sodišča prve stopnje, ki ji je pritrdilo tudi pritožbeno sodišče. Prav tako ni utemeljena navedba zagovornika, da je sodišče arbitriralo, saj je iz razlogov pravnomočne sodbe razvidno, da je bilo kar 5 izvedenskih mnenj izvedencev prometne stroke podrobno ocenjenih, prav tako pa so bile poleg zagovora obsojenca podrobno ocenjene izpovedbe prič A.K., P.G. in J.D.. V zahtevi za varstvo zakonitosti torej zagovornik obsojenca uveljavlja izključno razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Iz tega razloga pa po določilu 2. odstavka 420. člena ZKP navedenega izrednega pravnega sredstva ni mogoče vložiti.

Vrhovno sodišče RS je zato zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 425. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 27/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-05-15

izredna pravna sredstva - zahteva za varstvo zakonitosti - dejansko stanje

Zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornika obs.E.K. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

S sodbo Okrajnega sodišča v ŠL z dne..., je bil obs.E.K. spoznan za krivega kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po čl.108/I KZ RS/1977 in kaznivega dejanja samovoljnosti po čl.233/I KZ RS/1977. Za prvo kaznivo dejanje mu je bila določena denarna kazen 5 dnevnih zneskov v znesku 10.000 tolarjev, za drugo kaznivo dejanje pa denarna kazen 12 dnevnih zneskov v znesku 24.000 tolarjev, nato pa izrečena enotna kazen 15 dnevnih zneskov v skupni višini 30.000 tolarjev. VS LJ je s sodbo z dne..., pritožbo zagovornika obsojenca zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zagovornik obsojenca v zahtevi za varstvo zakonitosti uvodoma navaja, da uveljavlja razloga kršitve kazenskega zakona in bistvene kršitve določb kazenskega postopka, predlaga pa, da VS RS razveljavi sodbo sodišča prve stopnje in sodbo sodišča druge stopnje ter zadevo vrne v novo odločitev sodišču prve stopnje ali VS LJ. Pooblaščenci zasebne tožilke A.U.B. v odgovoru na zahtevo za varstvo zakonitosti predlagajo, da VS RS zahtevo za varstvo zakonitosti zavrne kot neutemeljeno.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Zatrjevanje v zahtevi za varstvo zakonitosti, da je sodišče kršilo materialni zakon, ker ni upoštevalo določil ZTLR o pravici do samopomoči, je povsem v nasprotju z razlogi pravnomočne sodbe.

Obsojenec se je že v svojem zagovoru skliceval na samopomoč, sodišče prve stopnje pa je po oceni dokazov ugotovilo, da obsojenec ni bil posestnik spornega zemljišča, zaradi česar ni imel pravice do samopomoči, taki ugotovitvi pa je pritrdilo tudi pritožbeno sodišče, ko je odločalo o pritožbi zoper sodbo sodišča prve stopnje. S tem, ko zagovornik obsojenca v zahtevi za varstvo zakonitosti navaja, da so trditve sodišča, da obsojenec ni posestnik zemljišča, nesprejemljive, pa uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Tega razloga z navedenim izrednim pravnim sredstvom ni mogoče uveljavljati (čl.420/II ZKP). Isti razlog, čeprav zagovornik zmotno meni, da gre za kršitev kazenskega zakona, pa uveljavlja tudi s tem, ko navaja, da je priča D. krivo pričal, saj s tem izpodbija le dokazno oceno sodišča.

Vrhovno sodišče RS je ugotovilo, da ni podana kršitev zakona, na katero se sklicuje vložnik v svoji zahtevi. Zato je zahtevo zagovornika obs.E.K. za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno (čl.425 ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 291/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-28

Zahtevo za varstvo zakonitosti je potrebno vložiti v roku treh mesecev od dneva, ko je obsojenec prejel pravnomočno sodno odločbo.

Zahteva zagovornika obs. S.Z. za varstvo zakonitosti se zavrže kot prepozna.

Po določilu 3. odstavka 421. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) smejo obsojenec, zagovornik in osebe iz 2. odstavka 367. člena ZKP ( te osebe le ob izpolnjenem pogoju iz 1. odstavka 367. člena ZKP)

vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti v roku treh mesecev od dneva, ko je obsojenec prejel pravnomočno sodno odločbo.

Obs. S.Z. je bila pravnomočna sodna odločba, to je sodba VS v Celju z dne..., vročena dne..., kar je razvidno iz povratnice. Glede na določilo 2. odstavka 88. člena ZKP je pričel teči rok za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti dne... in bi glede na določilo 3.

odsstavka 88. člena ZKP iztekel dne.... Ker je bila dne... nedelja, je rok za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti iztekel v ponedeljek, dne.... Zagovornik obsojenca pa je zahtevo za varstvo zakonitosti vložil priporočeno po pošti šele..., torej po izteku zakonitega roka za vložitev navedenega izrednega pravnega sredstva.

Sodišče prve stopnje, čeprav so bili izpolnjeni zakonski pogoji iz 2. odstavka 422. člena ZKP, zahteve za varstvo zakonitosti ni zavrglo. Zato je VS RS zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP zavrglo kot prepozno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 125/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-10-30

združitev in izločitev postopka - izločitev postopka

Senat okrožnega sodišča, ki so ga sestavljali trije sodniki, je bil glede na določbo 6. odstavka 25. člena ZKP pristojen za odločanje zunaj glavne obravnave o predlogu okrožnega državnega tožilca za izločitev kazenskega postopka.

Zahteva zagovornice obdolženega M.P. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Senat Okrožnega sodišča v Celju je z uvodoma navedenim sklepom ugodil predlogu okrožnega državnega tožilca ter tudi po uradni dolžnosti kazenski postopek, ki se je pred združitvijo vodil pri Okrožnem sodišču v Celju pod opr.št...., izločil iz kazenskega postopka pod opr.št...., izločeno zadevo pa dodelil v obravnavanje predsedniku senata, ki je do združitve vodil zadevo pod opr.št.....

Sklep je pravnomočen, ker zoper takšen sklep glede na določbo 2.

odstavka 33. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) ni pritožbe.

Zagovornica obdolženega M.P., odvetnica M.N. iz C, je dne... vložila zoper navedeni sklep zahtevo za varstvo zakonitosti. Uveljavila je, da je izpodbijani sklep v škodo obdolženega M.P., ker bi v primeru združenega postopka najkasneje dne... prišel na prostost. Po mnenju zagovornice zunajobravnavni senat ni imel pravice posegati v odločitev sodečega senata, ki je dne... odločal o združitvi postopka. Predlagala je, da vrhovno sodišče zaradi bistvene kršitve določb Zakona o kazenskem postopku izpodbijani sklep senata razveljavi v celoti.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Senat Okrožnega sodišča v Celju, ki so ga sestavljali trije sodniki, je bil glede na določbo 6. odstavka 25. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) pristojen za odločanje zunaj glavne obravnave o predlogu okrožnega državnega tožilca za izločitev kazenskega postopka. Glavna obravnava je bila dne... preložena na nedoločen čas, zato je o tem predlogu lahko odločal le zunajobravnavni senat. Glede na določbo 1. odstavka 33. člena je tudi lahko, ker glavna obravnava še ni bila končana, iz tehtnih razlogov izločil navedeni postopek. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa je razvidno, zakaj se je sodišče odločilo za izločitev kazenskega postopka. Pri tem sodišče ni kršilo določbe 1. odstavka 33. člena ZKP, ki takšno odločitev, kot je že omenjeno, dopušča.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da ni podana kršitev zakona, na katero se sklicuje zagovornica, zato je zahtevo v skladu z določbo 425. člena ZKP zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 182/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-06

zahteva za varstvo zakonitosti - bistvene kršitve kazenskega postopka

Sodba bi imela bistvene napake v smislu 11. točke 1. odstavka 371. člena ZKP, če ne bi bilo v obrazložitvi navedeno, na podlagi katerih dokazov sodišče šteje, da je obsojenec storil določeno kaznivo dejanje in ali ga je storil v prištevnem stanju, saj bi manjkali razlogi o odločilnih dejstvih.

Zahteva zagovornika obs. M.P. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

S sodbama, navedenima v uvodu te sodbe, je bil M.P. pravnomočno obsojen zaradi nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine, ki ga je sestavljalo osem dejanj, na eno (1) leto zapora, v to kazen se mu je vštel pripor, odvzeta mu je bila kapa, ki jo je nameraval uporabiti pri načrtovanem kaznivem dejanju in dolžan je bil povrniti stroške kazenskega postopka.

Zagovornik je v pravočasno vloženi zahtevi za varstvo zakonitosti uveljavljal bistveno kršitev določb kazenskega postopka v smislu 11. točke 1. odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), češ da v sodbah niso navedeni razlogi za zavrnitev zagovora, da obsojenec ni storil dejanj na škodo gostilne T na K dne... ter G.Đ. in da je dejanja dne... storil neprišteven. Predlagal je, da se glede teh dejanj sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljavita in se o njih ponovno odloči.

Vrhovni državni tožilec svetnik B.Š. je v odogovru na zahtevo mnenja, da zatrjevana kršitev zakona ne obstaja. Tudi če sodbi ne bi obrazložili, zakaj ne sprejemata zagovora, ne bi šlo za kršitev v smislu 11. točke 1. odstavka 371. člena ZKP, ampak za relativno kršitev 7. odstavka 364. člena in 1. odstavka 395. člena istega zakona, za kateri pa se v zahtevi ne zatrjuje, da sta vplivali na pravilnost in zakonitost odločitev.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Vrhovno sodišče je sicer mnenja, da bi imela sodba sodišča prve stopnje bistvene napake v smislu 11. točke 1. odstavka 371. člena ZKP, če ne bi bilo v obrazložitvi navedeno, na podlagi katerih dokazov sodišče šteje, da je obsojenec storil določeno kaznivo dejanje in ali ga je storil v prištevnem stanju, saj bi manjkali razlogi v odločilnih dejstvih. Toda v sodbi sodišča prve stopnje je na strani 4 in 5 obrazložena ugotovitev, da je obsojenec storilec dejanj na škodo gostišča T na K, na straneh 9 in 10 pa na škodo G.Đ. in so navedeni dokazi za takšno ugotovitev. Vprašanje prištevnosti obsojenca je sodba sodišča prve stopnje obrazložila na 11. strani. Tudi sodba pritožbenega sodišča je z obširno in temeljito obrazložitvijo na 3. strani zavrnila trditve pritožbe zagovornika o zmotnih ugotovitvah sodišča prve stopnje, da je obsojenec storil obravnavana dejanja, glede njegove prištevnosti pa na 4. strani, zato ni točna trditev v zahtevi, da izpodbijani sodbi nimata razlogov o ugotovitvi odločilnih dejstev.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.