Sodba II Ips 215/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-01-07

OBLIGACIJSKO PRAVO - DRUŽINSKO PRAVO - NEPRAVDNO PRAVO

premoženjska razmerja med zakonci - skupno premoženje - posebno premoženje - delitev skupnega premoženja po določilih ZNP - fizična delitev stvari - nečista denarna terjatev - delež v denarju - valuta obveznosti (valutna klavzula) - načelo monetarnega nominalizma

Zmotno je revizijsko stališče, da je glede prisojenega zneska predmet obveznosti vsota denarja, zaradi česar naj bi tožnica morala plačati le tisto število denarnih enot, na katerega se ta obveznost glasi in bi bila drugačna prisoja v nasprotju z načelom monetarnega nominalizma. V obravnavani zadevi je izhodišče dejstvo, da gre za spor iz skupnega premoženja pravdnih strank kot razvezanih zakoncev ter tudi za delno razdelitev v obliki delnega izplačila vrednosti skupnega premoženja že v sami pravdi, na kar je tožnica v postopku pristala.

Predmete skupnega premoženja si lahko pravdni stranki razdelita fizično tako, da vsaka prevzame in postane izključna lastnica določenih posameznih predmetov, kar je glede na določbe 122. člena Zakona o nepravdnem postopku v zvezi s 130. členom istega zakona prednostno pravilo, kadar odloča o delitvi skupnega premoženja sodišče v nepravdnem postopku. Lahko pa sodišče in seveda tudi stranke same uporabijo druge ali dopolnilne kriterije, in sicer plačilo vrednostne razlike, do katere pride pri fizični delitvi stvari, in tudi plačilo vrednosti posameznih stvari do takrat skupnega premoženja. Ob takem pravilnem izhodišču se pokaže zgrešenost revizijskega stališča, da je toženkina obveznost takoimenovana čista denarna obveznost, torej taka, ki je že ob svojem nastanku izražena v denarnih enotah. Dopustnost dogovora o valutni klavzuli zato ne more biti vprašljiva.

Sodišče prve stopnje je o tožničinem zahtevku iz tožbe (v nadaljevanju: tožnica) odločilo tako, da je ugotovilo, da spada v skupno premoženje pravdnih strank čoln Maestral 18 in motor za čoln Tomos 4,8 in da je delež pravdnih strank na tem premoženju enak.

Zavrnilo je tožbeni zahtevek v delu, v katerem je tožnica zahtevala več ali drugače, torej na ugotovitev, da spada v skupno premoženje tudi tolarska protivrednost 9.500 DEM in da je toženec dolžan vrniti tožnici čoln, ki naj bi bil njeno darilo. O toženčevem tožbenem zahtevku iz pridružene tožbe (v nadaljevanju: toženec) je odločilo tako, da je za določene premične stvari ugotovilo, da so skupno premoženje pravdnih strank, na katerem je delež vsakega enak, nadalje, da mora tožnica tožencu izročiti zlato verižico z obeskom želoda in plačati 802.190,50 SIT s pp. Toženčev tožbeni zahtevek je zavrnilo v delu, v katerem je zahteval več ali drugače, torej za ugotovitev, da je toženec izključni lastnik kompleta AMC posode in posledično na izročitev te posode in da je tožnica dolžna plačati presežno zahtevanih 57.030,00 SIT s pp. Odločilo je še o pravdnih stroških pravdnih strank.

Tožnica je v pritožbi izpodbijala zavrnitev svojega tožbenega zahtevka glede ugotovitve, da spada v skupno premoženje pravdnih strank tudi tolarska protivrednost 9.500 DEM ter glede ugoditve toženčevemu tožbenemu zahtevku za plačilo 802.190,50 SIT s pp.

Sodišče druge stopnje je njeno pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, tožnici pa naložilo povrnitev toženčevih stroškov odgovora na pritožbo.

Tožnica v pravočasni reviziji proti sodbi sodišča druge stopnje uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga ugoditev reviziji in tako spremembo sodbe sodišča druge stopnje, da se tožničini pritožbi ugodi, sodba sodišča prve stopnje razveljavi in zadeva vrne prvemu sodišču v novo sojenje. Razlogi sodbe sodišča druge stopnje so nejasni tako glede uporabe devizne klavzule kot v delu, ki se nanaša na osebni avtomobil Ami 8. Ob jasnem tožbenem zahtevku za plačilo vsote denarja bi moralo sodišče svojo odločitev za uporabo devizne klavzule podpreti s pozitivnimi predpisi in sodno prakso, česar pa očitno niti ni moglo storiti. Zaradi neutemeljene uporabe devizne klavzule je tudi materialno pravo zmotno uporabljeno. Toženec je svoj zahtevek za plačilo prisojenega zneska 802.190,50 SIT oprl na polovico tožnici izplačane odškodnine za uničen skupni avto znamke R5. Odškodnina je bila izplačana v takratnih dinarjih. Tožnica zatrjuje, da je predmet obveznosti torej vsota denarja, zato načelo denarnega nominalizma iz 394. člena Zakona o obligacijskih razmerjih narekuje odločitev, da je tožnica dolžna plačati samo tisto število denarnih enot, na katero se glasi obveznost. Tožencu gredo na to število denarnih enot le zamudne in revalorizacijske obresti po takrat veljavni zakonodaji. V nasprotju z navedeno zakonsko določbo je stališče pritožbenega sodišča, da je prvo sodišče samo ugotavljalo realno vrednost tistega, kar je tožnica obdržala. Nepravilno je tudi preračunavanje tistih zneskov, ki jih je tožnica plačala kot posojilo za uničeni avto iz odškodnine, v devize in nazaj v tolarje. Zmotna uporaba materialnega prava je podana pri oceni vpliva avtomobila Ami 8 na skupno premoženje. Ob dejanskem stanju, ki ga sprejema pritožbeno sodišče, da je toženec svoji materi, ki je najela posojilo, tega vračal tako, da je namesto nje pobiral zavarovalne premije, gre za tak način vračanja posojila, ki ga je omogočila tudi tožnica, ker je v tem času sama skrbela za dom in družino. Zato ne gre za toženčevo posebno premoženje. Tudi vrednost 6.000 DEM je zato šteti za skupno premoženje pravdnih strank. Pritožbeno sodišče je tožencu neutemeljeno priznalo stroške odgovora na pritožbo.

Revizija je bila vročena tožencu, ki nanjo ni odgovoril in Državnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil (tretji odstavek 390. člena ZPP, Zakona o pravdnem postopku).

Ob uradnem preizkusu izpodbijane sodbe je revizijsko sodišče ugotovilo, da v postopku na nižjih stopnjah ni prišlo do bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, podana pa tudi ni revizijsko uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 13. točke drugega odstavka 354. člena ZPP, ki naj bi bila v nejasnih razlogih sodbe sodišča druge stopnje glede uporabe devizne klavzule in glede pomena osebnega avtomobila znamke Ami 8 ter zaradi necitiranja zakonskih predpisov ali sodne prakse. Nejasnost razlogov je tista nejasnost, ki se nanaša na odločilne dejanske okoliščine, ne pa na pomanjkanje navedbe, kateri pravni predpisi so bili uporabljeni. V čem naj bi bila nejasnost dejanskih razlogov glede pomena avtomobila Ami 8, revizija ne obrazloži. Odločilne okoliščine glede v reviziji imenovane uporabe devizne klavzule pa so v izpodbijani sodbi navedeni. Zato bi v tem delu lahko šlo kvečjemu za zmotno uporabo materialnega prava, vendar tudi ta revizijski razlog ni utemeljen iz naslednjih razlogov.

Zmotno je revizijsko stališče, da je glede prisojenega zneska predmet obveznosti vsota denarja, zaradi česar naj bi tožnica morala plačati le tisto število denarnih enot, na katerega se ta obveznost glasi in bi bila drugačna prisoja v nasprotju z načelom monetarnega nominalizma. V obravnavani zadevi je izhodišče dejstvo, da gre za spor iz skupnega premoženja pravdnih strank kot razvezanih zakoncev ter tudi za delno razdelitev v obliki delnega izplačila vrednosti skupnega premoženja že v sami pravdi, na kar je tožnica v postopku pristala. Tožencu prisojeni znesek se nanaša na skupni osebni avtomobil znamke R 5, ki ga je toženec poškodoval v prometni nesreči v januarju 1989 tik pred razpadom življenjske skupnosti pravdnih strank, tožnica sama pa je že po razpadu te skupnosti v začetku februarja 1989 prevzela celotno odškodnino in kupnino za razbitino ter to takoj vložila v nabavo drugega osebnega avtomobila, vendar na ime svoje matere. V letu 1989 je nato v različnih časovnih obdobjih odplačevala različne zneske še dolžnega posojila za že uničeni avto, kar ji toženec pri obračunu vrednosti priznava in je bila ta okoliščina upoštevana v obeh sodbah nižjih sodišč. Tožnica v reviziji nekorektno zamolči, da gre za obdobje najhujše inflacije, ko tudi sicer odpove načelo monetarnega nominalizma in sodna praksa išče druge pristope, iščejo pa jih tudi stranke same, velikokrat prav z uporabo valutne klavzule. Tako ravnanje je bilo pri takoimenovanih čistih denarnih terjatvah, kjer je bil predmet obveznosti že v času nastanka izražen v denarnih enotah, sankcionirano v 395. členu Zakona o obligacijskih razmerjih (Ul. SFRJ št. 25/78, 39/85, 57/89; v nadaljevanju: ZOR), vendar sta tako navedeni kot 394. člen ZOR napotovala na eventuelno drugačno ureditev v drugih zakonih. Šlo je predvsem za monetarne, torej finančne in devizne predpise. Že v letu 1989 je bila z Zakonom o začasnih ukrepih o spremembah in dopolnitvah Zakona o deviznem poslovanju (Ul. SFRJ št. 85/89) odpravljena prej veljavna prepoved valutne klavzule. Ob osamosvojitvi Republike Slovenije sprejeti Zakon o deviznem poslovanju (Ul. RS št. 1/91-I) pa je v 5. členu izrečno dovolil uporabo deviz kot vrednostne osnove v pogodbah med domačimi osebami. S tem so bile podane širše možnosti sodni praksi za iskanje pravilnejših in primernejših pristopov tudi pri uporabi načela monetarnega nominalizma pri čistih denarnih obveznostih. Tako na primer sodišča upoštevajo dogovorjeno valutno klavzulo tudi pri odločanju v pravnih razmerjih, ki so nastala pred uveljavitvijo sedanjega Zakona o deviznem poslovanju, če dolžnik svoje obveznosti do uveljavitve zakona ni izpolnil.

V obravnavanem sporu pa niti ne gre za čisto denarno obveznost.

Poudarjeno je že bilo, da gre za spor o obsegu skupnega premoženja pravdnih strank in tudi za delno razdelitev v obliki delnega izplačila vrednosti predmetov skupnega premoženja že v pravdi. Te predmete si lahko pravdni stranki razdelita fizično tako, da vsaka prevzame in postane izključna lastnica določenih posameznih predmetov, kar je glede na določbe 122. člena Zakona o nepravdnem postopku v zvezi s 130. členom istega zakona prednostno pravilo, kadar odloča o delitvi skupnega premoženja sodišče v nepravdnem postopku. Lahko pa sodišče in seveda tudi stranke same uporabijo druge ali dopolnilne kriterije, in sicer plačilo vrednostne razlike, do katere pride pri fizični delitvi stvari, in tudi plačilo vrednosti posameznih stvari do takrat skupnega premoženja. Ob takem pravilnem izhodišču se pokaže zgrešenost revizijskega stališča, da je toženkina obveznost takoimenovana čista denarna obveznost, torej taka, ki je že ob svojem nastanku izražena v denarnih enotah. Dopustnost dogovora o valutni klavzuli zato ne more biti vprašljiva. Revizija neutemeljeno graja stališče pritožbenega sodišča, da je prvo sodišče samo ugotavljalo realno vrednost tistega, kar je tožnica obdržala.

Pritožbeno sodišče je namreč hkrati tudi poudarilo, da je tožnica sama svoj zahtevek postavila v tolarski protivrednosti nemških mark in da sta se v pravdnih pogajanjih stranki pogovarjali o nemških markah kot merilu protivrednosti oziroma vrednostni osnovi. Tožnica je tako v svoji vlogi z dne 15.4.1993 (redna št. 12 spisa) prikazala vrednost vsega zatrjevanega skupnega premoženja v višini 108.000 DEM in zahtevala plačilo vsaj še 40.000 DEM, toženec pa ji je na naroku dne 3.5.1993 (redna št. 14 spisa) ob nekoliko drugačni razdelitvi ponujal doplačilo 10.000 DEM. Zato ne more biti dvoma o obstoju (vsaj molčečega oziroma konkludentnega) dogovora pravdnih strank o uporabi devizne klavzule kot vrednostne osnove pri razdelitvi skupnega premoženja. Da je temu tako, izhaja tudi iz tožničinih revizijskih navedb o vrednosti (prvega) osebnega avtomobila znamke Ami 8, ki jo tudi tožnica označuje v višini 6.000 DEM in taka ocena nikoli ni bila sporna. V zvezi z navedenim avtomobilom je bila sporna le okoliščina, ali je tudi ta avtomobil šteti za skupno ali za toženčevo pred sklenitvijo zakonske zveze pridobljeno posebno premoženje.

Sodišče druge stopnje je ob potrditvi dokazne ocene prvega sodišča, da je toženec osebni avtomobil Ami 8 pripeljal s seboj v zakon in zaključka tega sodišča, da je zato navedeni avtomobil v vrednosti 6.000 DEM šteti za toženčevo posebno premoženje in njegov poseben vložek pri nabavi vseh kasnejših v času trajanja zakonske zveze nabavljenih osebnih avtomobilov, opozorilo na nedoslednosti tožničinih pritožbenih trditev o tem avtomobilu v primerjavi z njeno izpovedjo. Ni torej sprejelo za resnično eno od tožničinih različnih variant v zvezi z navedenim avtomobilom, kot smiselno zaključuje revizija in iz takega zaključka izvaja, da naj bi toženec z zatrjevanim načinom vračanja najetega posojila dejansko deloval v smislu pridobivanja skupnega premoženja. Na dejanske ugotovitve obeh nižjih sodišč o času in načinu nabave osebnega avtomobila znamke Ami 8 je revizijsko sodišče glede na določbo tretjega odstavka 385. člena ZPP vezano, nanje pa je vezana tudi tožnica, saj revizije ne more vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Po vsem navedenem se izkaže za pravilen tudi zaključek sodišča druge stopnje, da je pravilen obračun sodišča prve stopnje, ki je ob dogovorjeni devizni klavzuli upoštevalo vrednost zadnjega skupnega avtomobila pravdnih strank, od te vrednosti pravilno odštelo vrednost več v različnih obdobjih leta 1989 s tožničine strani plačanih obrokov posojil za ta avtomobil, preračunanih v nemške marke glede na vsakokratni čas plačila, saj mora biti merilo vrednostne osnove v zvezi s tem predmetom skupnega premoženja enako, nato pa naložilo v plačilo tožnici znesek, ki predstavlja tolarsko protivrednost polovice tako dobljene razlike, zvišane za tolarsko protivrednost 6.000 DEM kot toženčevega posebnega vložka v osebni avtomobil.

Tožnica nedovoljeno graja odločitev sodišča druge stopnje, da mora tožencu povrniti njegove stroške pritožbenega odgovora. Po 400. členu ZPP lahko stranke vložijo revizijo zoper tak sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Sklep o stroških pravdnega postopka je le izjemoma sklep, s katerim se postopek pravnomočno konča. V obravnavanem primeru v sodbi sodišča druge stopnje vsebovani sklep o stroških pritožbenega odgovora ni tak sklep, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Nedovoljene revizijske graje odločitve sodišča druge stopnje o stroških pritožbenega odgovora revizijsko sodišče zato ni obravnavalo.

Ker v reviziji uveljavljani in uradno upoštevni razlogi niso podani, je revizijsko sodišče tožničino revizijo na podlagi določbe 393.

ZOR člen 394, 395. ZDP (1991) člen 5.ZNP člen 122, 130.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.