TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba IV Ips 108/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-21

zahteva za varstvo zakonitosti - zahteva za sodno varstvo - kazen - dejansko stanje

1) Zahteve za varstvo zakonitosti ne more vložiti kaznovani ali njegov zagovornik. 2) Z zahtevo za sodno varstvo ni mogoče izpodbijati primernosti izrečene kazni in tudi ne uveljavljati zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornice kaznovanega B.M. za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Kaznovani B.M. je bil z odločbo sodnika za prekrške v A z dne..., zaradi prekrška po 1. točki 1. odstavka 66. člena Zakona o vojaški dolžnosti kaznovan z denarno kaznijo 30.000 tolarjev. Republiški senat za prekrške v Ljubljani je z odločbo z dne..., pritožbo zagovornice kaznovanega B.M. zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo o prekršku sodnika za prekrške prve stopnje.

Zagovornica kaznovanega B.M. je dne...priporočeno po pošti vložila " zahtevo za varstvo zakonitosti " zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške. Uvodoma navaja, da jo vlaga zato, ker meni, da je bila B.M. izrečena previsoka kazen, da je bilo nepravilno ugotovljeno dejansko stanje in kršena materialna določba zakona. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije razveljavi izpodbijano odločbo in zadevo vrne v ponovni postopek.

Uvodoma je potrebno pojasniti, da lahko po določilu 216. člena Zakona o prekrških (ZP) zahtevo za varstvo zakonitosti vloži le vrhovni državni tožilec Republike Slovenije, ne pa tudi kaznovani in njegov zagovornik. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije vlogo zagovornice kaznovanega štelo za zahtevo za sodno varstvo, saj je bilo navedeno izredno pravno sredstvo vloženo v roku, predpisanem v 1. odstavku 201. člena ZP, ki določa, da je treba zahtevo za sodno varstvo vložiti v petnajstih dneh od vročitve odločbe druge stopnje. Ta odločba je bila kaznovanemu B.M. vročena..., njegova zagovornica pa je istega dne vložila navedeno izredno pravno sredstvo.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče na podlagi 203. člena ZP izpodbijati z zahtevo za sodno varstvo, če je bila z odločbo prekršena materialna določba zakona ali predpis, ki določa prekršek, ali če je bila v postopku o prekršku prekršena kakšna določba postopka iz 1.,2.,4.,8.,9. ali 10. točke 1. odstavka 186. člena ZP. Z zahtevo za sodno varstvo torej ni mogoče izpodbijati primernosti izrečene kazni, prav tako pa z navedenim izrednim pravnim sredstvom ni mogoče uveljavljati zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Prav ta dva razloga pa uveljavlja zagovornica kaznovanega B.M., ki sicer uvodoma navaja, da uveljavlja tudi kršitev materialnega zakona, katere pa v razlogih zahteve za sodno varstvo ni niti z besedico obrazložila.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je ugotovilo, da niso podani razlogi iz 203. člena ZP. Zato je zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno (4. odstavek 204. člena ZP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 81/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-21

Prekršek se praviloma stori iz malomarnosti, opustitev dolžnega nadzorstva pa je opustitveni način storitve prekrška.

Zahteva zagovornika kaznovane M.M. za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z izpodbijano odločbo je Republiški senat za prekrške po uradni dolžnosti spremenil opis nadaljevanega prekrška po šesti alinei prvega odstavka 21. člena Zakona o gostinstvu v izreku odločbe sodnika za prekrške Ptuj z dne..., tako, da je iz njega izločil dejanje, katerega pregon zaradi absolutnega zastaranja ni bil več dopusten ter je znižal kazen, izrečeno M.M., od 150.000,00 SIT na 120.000,00 SIT.

Zoper to odločbo senata je zagovornik pravočasno vložil zahtevo za sodno varstvo, v kateri uveljavlja kršitev določb Zakona o prekrških (ZP), ki izključujejo odgovornost za prekršek, torej iz razloga po 1. točki 203. člena v zvezi z 2. točko 187. člena ZP. Trdi, da kaznovana, ki je samostojna podjetnica - gostinka, ni odgovorna za prekršek, ker ga je samovoljno, brez njene krivde, storil natakar. Kaznovana je bila, ker naj bi senat za prekrške uporabil načelo objektivne odgovornosti in zato ni razveljavil odločbe sodnika za prekrške, da bi se z zaslišanjem natakarja razčistilo vprašanje njene krivde. Predlaga, da se odločbi prve in druge stopnje razveljavita in se zadeva vrne sodniku za prekrške v novo odločitev ter, da se izvršitev odločbe o prekršku prekine do odločitve o zahtevi za sodno varstvo.

Po določbah 202. in 203. člena ZP je mogoče vložiti zahtevo za sodno varstvo zoper odločbo senata za prekrške, če je bila z njo prekršena materialna določba tega zakona ali posebej določena pravila o postopku. V zahtevi se zmotno trdi, da je bila M.M. z izpodbijano odločbo kaznovana po načelu objektivne odgovornosti. Na 2. strani izpodbijane odločbe je senat obrazložil svoje stališče do njene krivde za prekršek: kot samostojna podjetnica bi morala z ustreznimi nadzorstvenimi in kontrolnimi ukrepi zagotoviti, da bi se v njenem gostinskem lokalu spoštoval določeni obratovalni čas. To stališče senata je v skladu z določbami prvega odstavka 9. člena in drugega odstavka 21. člena ZP, da se praviloma prekršek stori iz malomarnosti, opustitev dolžnega nadzorstva pa je opustitveni način storitve prekrška. Kaznovana je bila torej zato, ker je storila prekršek iz malomarnosti na opustitveni način, ne pa na podlagi objektivne odgovornosti.

Zahteva tudi ni utemeljena v delu, ko v bistvu uveljavlja nepopolno in zmotno ugotovitev dejanskega stanja, ker v postopku ni bil zaslišan natakar B.H.. Zahteve za sodno varstvo namreč zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ni dopustno vložiti.

ZP člen 9, 9/1, 21, 21/2, 187, 187/2, 203, 203/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 276/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-11-06

zahteva za varstvo zakonitosti - sodbe rednih sodišč z območja republik nekdanje Jugoslavije - nedovoljenost

Na podlagi izjeme, ki jo določa 2.odst. 560.čl. ZKP, je potrebno sklepati, da zoper sodbe rednih sodišč z območij prejšnjih republik bivše Jugoslavije ni dovoljeno vložiti zahteve za varstvo zakonitosti ali zahteve za izredno omilitev kazni ne glede na to, ali obsojenec je ali je bil slovenski državljan.

Zahteva obsojenega J.S. za varstvo zakonitosti zoper sodbo Okrajnega sodišča v Zenici z dne 24.10.1949 se zavrže kot nedovoljena.

J.S. je bil s sodbo Vojaškega sodišča v Mostarju z dne 14.6.1949, spoznan za krivega kaznivega dejanja po 1. odstavku 9. člena Zakona o kaznivih dejanjih zoper ljudstvo in državo in mu je bila zanj izrečena kazen tri (3) leta in šest (6) mesecev zapora. S sodbo Okrajnega sodišča v Zenici z dne 24.10.1949 pa je bil J.S. spoznan za krivega kaznivega dejanja zoper pravosodje in mu je bila nato ob upoštevanju prejšnje kazni izrečena enotna kazen štiri (4) leta zapora.

Zoper sodbo Okrajnega sodišča v Zenici je obsojenec dne 16.8.1996 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti in predlagal, da vrhovno sodišče zahtevi ugodi tako, da ga v celoti oprosti kaznivih dejanj po sodbah Okrajnega sodišča v Zenici in Vojaškega sodišča v Mostarju.

Vrhovna državna tožilka Z.C. v odgovoru, danem v skladu z 2.

odstavkom 423. člena Zakona o kazenskem postopku (v nadaljevanju:

ZKP) ocenjuje, da je zahteva za varstvo zakonitosti utemeljena.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Zakon o kazenskem postopku posebej ne določa, da je moč izredna pravna sredstva vlagati le zoper pravnomočne sklepe ali pravnomočne sodbe, ki so jih izrekla redna sodišča v Republiki Sloveniji; 2.

odstavek 560. člena ZKP kot edino izjemo določa, da se sme zoper sodbo vojaškega sodišča, ki je bilo pristojno za območje katerekoli republike bivše Jugoslavije, ki je postala pravnomočna pred 25.6.1991, po določbah Zakona o kazenskem postopku vložiti zahteva za varstvo zakonitosti in zahteva za izredno omilitev kazni, če je ali je bil obsojenec slovenski državljan še po predpisih, ki so veljali do 25.6.1991. Na podlagi te izjeme je treba sklepati, da zoper sodbe rednih sodišč z območij prejšnjih republik bivše Jugoslavije ni dovoljeno vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti ali zahtevo za izredno omilitev kazni ne glede na to, ali obsojenec je ali je bil slovenski državljan.

Obsojeni J.S. je vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sodbo, ki jo je izreklo Okrajno sodišče v Zenici, to je v republiki bivše Jugoslavije oziroma sedanji državi Bosni in Hercegovini. Obsojeni torej z zahtevo za varstvo zakonitosti izpodbija sodbo sodišča druge države, takšna zahteva pa po navedenem stališču ni dovoljena.

Vrhovno sodišče je zato v skladu z določilom 2. odstavka 423. člena ZKP zahtevo obsojenca zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 321/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-09

DEDNO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO - NEPRAVDNO PRAVO

revizija - dovoljenost revizije v nepravdnem postopku - revizija zoper sklep o dedovanju

Z revizijo izpodbijani sklep je sodišče izdalo v zapuščinskem postopku, ko je odločalo o pritožbi proti sklepu o dedovanju in ob tem tudi odločilo o revidentkini zahtevi, da se ji prizna nujni delež. O tem vprašanju se odloča v zapuščinskem postopku (214. člen v zvezi s 25. in naslednjimi členi zakona o dedovanju - ZD). Odločeno je bilo torej ne le v okviru zapuščinskega postopka, marveč tudi o samem predmetu odločanja v takšnem postopku.

V obravnavanem primeru gre torej za revizijo, ki je bila vložena proti odločbi v postopku, v katerem ni dovoljena, in zato jo je sodišče zavrglo kot nedovoljeno (392. člen in drugi odstavek 389. člena ZPP v zvezi s 163. členom ZD).

Sodišče prve stopnje je izdalo sklep o dedovanju, v katerem je med drugim ugotovilo, da zapustnik ni bil poročen, ni imel otrok, zapustil pa je sestri V. Ž. in revidentko ter brata H. K. ter razglasilo na podlagi oporočnega dedovanja za dedinjo celotne zapuščine V. Ž.

Z revizijo izpodbijani sklep je sodišče izdalo v zapuščinskem postopku, ko je odločalo o pritožbi proti sklepu o dedovanju in ob tem tudi odločilo o revidentkini zahtevi, da se ji prizna nujni delež. O tem vprašanju se odloča v zapuščinskem postopku (214. člen v zvezi s 25. in naslednjimi členi zakona o dedovanju - ZD). Odločeno je bilo torej ne le v okviru zapuščinskega postopka, marveč tudi o samem predmetu odločanja v takšnem postopku. V 163. členu ZD je določeno, da se v zapuščinskem postopku uporabljajo določbe pravdnega postopka, če ni s tem zakonom (ZD) drugače določeno. Slednji posebej ureja dednopravne zahtevke po pravnomočnosti sklepa o dedovanju (drugo poglavje drugega dela pod VIII. ZD) in med njimi ne omenja revizije. To bi na prvi pogled kazalo na uporabo citiranega 163. člena ZD, vendar subsidiarna uporaba zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zapuščinskem postopku, kar zadeva revizijo, ne pride v poštev zaradi njene pravne narave, ker gre za izredno pravno sredstvo. Zakon o pravdnem postopku ureja izredna pravna sredstva (v šestindvajsetem poglavju) tako, da ustrezajo tej vrsti postopka, kar velja tudi za revizijo (drugi odstavek 400. člena v zvezi z drugim in tretjim odstavkom 382. člena ZPP). Zapuščinski postopek pa sodi po svoji naravi v nepravdni postopek (drugi odstavek 1. člena zakona o nepravdnem postopku - ZNP), v tem postopku pa revizija načeloma ni dovoljena (34. člen ZNP) in ker je ZD, kot rečeno, niti ne omenja, se pokaže, da revizija v zapuščinskem postopku ni dovoljena.

ZD člen 25, 163, 214.ZNP člen 1, 1/2, 34. ZPP (1977) člen 382, 382/3, 389, 389/2, 400, 400/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 631/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-09

Tožena stranka je pisno sporočila, da revizijo umika.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da mora plačati tožeči stranki znesek 7.823,00 DEM v tolarski protivrednosti po srednjem tečaju Banke Slovenije na dan plačila z zamudnimi obrestmi po obrestni meri za devizne hranilne vloge v kraju izplačila, višji tožbeni zahtevek pa je zavrnilo. Pritožbo tožeče stranke je sodišče druge stopnje zavrglo kot prepozno, pritožbo tožene stranke pa zavrnilo kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti tej sodbi je tožena stranka vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava in predlagala razveljavitev sodb nižjih sodišč in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožeča stranka je na revizijo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev, tedanji Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil (tretji odstavek 390. člena ZPP).

Dne 31.12.1996 pa je tožena stranka pisno sporočila, da revizijo umika.

Glede na omenjeno izjavo tožene stranke je bilo treba umik revizije vzeti na znanje.

Izrek o stroških revizijskega postopka je odpadel, ker jih tožeča stranka v odgovoru na revizijo ni zaznamovala.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II Ips 439/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-30

zahteva za prenehanje s kršitvami pravice osebnosti - aktivna legitimacija posameznika in pravne osebe

Pripadnik, član etnične, verske, stanovske, socialne, politične, zgodovinske ali podobne skupine, je po 157. členu ZOR aktivno legitimiran le, če gre za kršitev njegovih osebnostnih pravic, torej tistih, ki so povezane z njegovo osebnostjo, ne pa tudi v primerih, ko se nedopustno ravnanje nanaša na celotno skupino ali njene nedoločene člane, ki niso individualno prepoznavni. In, pravna oseba je aktivno legitimirana po 157. členu ZOR le, če nedopustno ravnanje krši njene osebnostne pravice (npr. do dobrega imena, do zaupanja) kot institucije, ne pa tudi če krši osebnostne pravice njenih članov, ki jih združuje.

V tej pravdni zadevi zaradi prenehanja kršitve osebnostne pravice po 157. členu zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR), je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek tožnikov, da morajo toženci prenehati s kršitvijo osebnostnih pravic s tem, da nehajo razpečevati ali razdeljevati v katerikoli izmed jezikovnih verzij monografijo Slovenija, izdano v Ljubljani leta 1994, ki obravnava tožnike kot partizane, ker bodo sicer morali plačati vsakemu izmed tožnikov 3,000.000,00 SIT. Zavzelo je stališče, da sporno besedilo ni vrednostna sodba ali mnenje o dogodku, marveč trditev o dejstvu. Pomembno je, ali je res, kar se trdi, neresničnost pa mora dokazati oškodovanec. Dokazovanje ni potrebno, ker gre za splošno znana dejstva. Zmagovalci obračunajo s poraženci in partizani so obračunali z domobranci. Zapis ne govori o slovenskih partizanih marveč o partizanih oziroma Titovih partizanih. Pojem partizan je splošen, generičen: pripadnik oziroma udeleženec NOB. Partizan ostane to tudi po smrti. Oblastno strukturo so takrat sestavljali bivši partizani. Trditev toženca torej ni neresnična in ni bila izražena žaljivo in protipravnost je izključena.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 49/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-15

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Tožnica je v tožbi je predlagala, da se po 68. členu zakona o pravdnem postopku - ZPP - za obravnavanje te pravdne zadeve določi drugo stvarno pristojno sodišče. Svoj predlog je obrazložila s tem, da je razvezana žena sodnika Višjega sodišča v M., ki bi v zadevi odločalo na drugi stopnji.

Okoliščine, ki so navedene v predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, predstavljajo tehten razlog v smislu določbe 86. člena ZPP.

Za odločanje v tej zadevi se določi kot pristojno sodišče Okrožno sodišče v C.

Tožnica je vložila pri Okrožnem sodišču v M. proti toženima strankama tožbo zaradi plačila odškodnine. V tožbi je predlagala, da se po 68. členu zakona o pravdnem postopku - ZPP - za obravnavanje te pravdne zadeve določi drugo stvarno pristojno sodišče. Svoj predlog je obrazložila s tem, da je razvezana žena sodnika Višjega sodišča v M., ki bi v zadevi odločalo na drugi stopnji. Za odločanje naj se določi Okrožno sodišče v C., pred katerim je po sklepu Vrhovnega sodišča Republike Slovenije opr. št. I Pr 28/94 že v teku postopek proti drugotoženi stranki zaradi plačila odškodnine, tako da bo to sodišče lahko obe zadevi združilo v enotno obravnavanje. Okrožno sodišče v M. se je s predlogom tožeče stranke strinjalo.

Po 68. členu ZPP lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje sodišče v državi določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Okoliščine, ki so navedene v predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, predstavljajo tehten razlog v smislu določbe 86. člena ZPP. Zato je vrhovno sodišče predlogu ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 50/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-08

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Po določilu 68.čl. Zakona o pravdnem postopku najvišje sodišče v državi na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj v posamezni zadevi postopa drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Temelj take delegacije je smotrnost, ki se kaže v tem, da bo drugo sicer stvarno pristojno sodišče laže opravilo postopek. Ker iz vsebine predloga Višjega sodišča v L. izhaja, da je bila ena od toženih strank do pred kratkim sodnica navedenega sodišča, je podan tehten razlog v smislu 68. člena Zakona o pravdnem postopku, da se za odločanje na drugi stopnji določi drugo stvarno pristojno sodišče to je Višje sodišče v K. Vrhovno sodišče je zato predlogu Višjega sodišča v L. ugodilo ter določilo, da na drugi stopnji postopa v zadevi Višje sodišče v K.

Za odločanje na drugi stopnji se v tej zadevi določi kot krajevno pristojno sodišče Višje sodišče v K.

Tožeča stranka je vložila zoper toženi stranki tožbo zaradi prepovedi uporabe stanovanjskega vhoda, domofona in zvonca ter izročitve ključa. Na prvi stopnji je odločalo o zadevi krajevno in stvarno pristojno Okrajno sodišče v L.

V tej zadevi je Višje sodišče v L., ko je prejelo v reševanje pritožbo tožeče stranke zoper sklep sodišča prve stopnje z dne 28.11.1996, predlagalo, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije določi za odločanje na drugi stopnji drugo višje sodišče v Republiki Sloveniji. Predlog utemeljuje z navedbo, da je bila tožena stranka N. Š. 8 let sodnica na navedenem sodišču in da zato obstaja tehten razlog, da v zadevi odloča drugo sodišče.

Po določilu 68.čl. Zakona o pravdnem postopku najvišje sodišče v državi na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj v posamezni zadevi postopa drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Temelj take delegacije je smotrnost, ki se kaže v tem, da bo drugo sicer stvarno pristojno sodišče laže opravilo postopek. Ker iz vsebine predloga Višjega sodišča v L. izhaja, da je bila ena od toženih strank do pred kratkim sodnica navedenega sodišča, je podan tehten razlog v smislu 68. člena Zakona o pravdnem postopku, da se za odločanje na drugi stopnji določi drugo stvarno pristojno sodišče to je Višje sodišče v K. Vrhovno sodišče je zato predlogu Višjega sodišča v L. ugodilo ter določilo, da na drugi stopnji postopa v zadevi Višje sodišče v K.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 289/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-09

revizija - rok za vložitev - udeležba intervenienta - stranska intervencija - roki za pravdna dejanja

Intervenineta vežejo roki, ki veljajo za stranko, kateri se je pridružil.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožniku znesek 302.500,00 SIT z zamudnimi obrestmi ter mu povrniti 34.660,00 pravdnih stroškov. Ugotovilo je, da v pobot uveljavljena terjatev v znesku 580.000,00 SIT ne obstoji.

Zoper to sodbo sta se pritožila tožena stranka in stranski intervenient. Sodišče druge stopnje je obe pritožbi zavrnilo in potrdilo sodbo prve stopnje.

Zoper sodbo druge stopnje vlaga revizijo samo stranski intervenient. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče razveljavi obe sodbi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Pravdni stranki na revizijo nista odgovorili in tedanji Javni tožilec Republike Slovenije se o njej ni izjavil ( 3. odst. 390.čl. Zakona o pravdnem postopku).

Sodba druge stopnje je bila vročena toženi stranki dne sedemindvajsetega januarja 1995. Tridesetdnevni rok za vložitev revizije po prvem odst. 382.čl. Zakona o pravdnem postopku (v nadaljnjem ZPP) je toženi stranki potekel v ponedeljek dne sedemindvajsetega februarja 1995. Stranski intervenient sme opravljati vsa pravdna dejanja v rokih, v katerih bi lahko to storila stranka, kateri se je pridružil (prvi odst. 208.čl. ZPP). Zato bi bila revizija stranskega intervenienta pravočasna, če bi bila vložena najkasneje 27.2.1995, ko je potekel rok toženi stranki, za katero je interveniral. Stranski intervenient pa je revizijo vložil dne 1.3.1995. Glede na to je revizija prepozna in jo je zato revizijsko sodišče zavrglo (392.čl. ZPP).

Glede na izrecno določbo prvega odst. 208.čl. ZPP, po kateri za stranskega intervenienta potečejo roki tedaj, ko potečejo za stranko, kateri se je pridružil, je brez pomena, da je intervenient sodbo druge stopnje prejel dne 30.1.1995, tako da bi glede na ta datum bila njegova revizija pravočasna. Intervenineta vežejo roki, ki veljajo za stranko, kateri se je pridružil. V obravnavanem primeru, ko je stranka sodbo druge stopnje prejela prej kot intervenient, je bilo to odločilno. Zaradi neupoštevanja datuma, ko je sodbo druge stopnje prejela tožena stranka, je stranski intervenient vložil revizijo prepozno.

Sklep revizijskega sodišča temelji na določbi 392.čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 693/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-01-23

revizija - dovoljenost revizije v postopku za vrnitev poslovne sposobnosti

Revizija je dovoljena samo v primeru, če se komu odvzame poslovna sposobnost. Določba 52.čl. Zakona o nepravdnem postopku, ki v takem primeru dovoljuje revizijo, ne velja v postopku za vrnitev poslovne sposobnosti. V tem postopku velja splošna določba 34.čl. zakona o nepravdnem postopku.

Sodišče prve stopnje je vrnilo predlagateljici M. H. poslovno sposobnost v celoti.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo predlagateljičine skrbnice C. G. in potrdilo sklep prve stopnje.

Proti temu sklepu vlaga C. G. revizijo. Predlaga, da se njeni sestri M. H. ne vrne poslovna sposobnost.

V nepravdnih postopkih revizija ni dovoljena, razen če zakon določa drugače. Zoper sklep o delnem ali popolnem odvzemu poslovne sposobnosti sta dovoljeni revizija in obnova postopka (52.čl. Zakona o nepravdnem postopku). V postopku za vrnitev poslovne sposobnosti se smiselno uporabljajo določbe postopka o odvzemu poslovne sposobnosti, razen določbe 52.čl. zakona o nepravdnem postopku (drugi odstavek 54.čl. Zakona o nepravdnem postopku). Revizija je torej dovoljena samo v primeru, če se komu odvzame poslovna sposobnost. Določba 52.čl. Zakona o nepravdnem postopku, ki v takem primeru dovoljuje revizijo, ne velja v postopku za vrnitev poslovne sposobnosti. V tem postopku velja splošna določba 34.čl. zakona o nepravdnem postopku, po kateri revizije v nepravdnem postopku ni, razen kadar je za posamezno vrsto nepravdnega postopka z zakonom izrecno dovoljena.

Glede na navedeno je revizijsko sodišče zavrglo revizijo revidentke C. G. kot nedovoljeno (392.čl. zakona o pravdnem postopku v zvezi s 37.čl. Zakona o nepravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.