Sodba II Ips 222/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-05-27

pogodba o dosmrtnem preživljanju - preužitkarska pogodba - izročitev in razdelitev premoženja za življenja (izročilna pogodba) - pogoji za veljavnost pogodbe - neobličnost pogodbe - izpolnitev pogodbe, ki ji manjka oblika

Sodišči nižjih stopenj sta pravilno ocenili, da navedena pogodba ni kupoprodajna (ker nima ustreznih elementov) in tudi ne izročilna pogodba po določilu 106. člena ZD (ker tožnik ni bil potomec Ž.). Pravilno sta tudi zaključili, da sporna pogodba ne predstavlja pogodbe o dosmrtnem preživljanju (po 117. členu ZD), ker niso bile izpolnjene ustrezne predpostavke (predvsem ne iz četrtega in petega odstavka 117. člena), ki niso le pomanjkljivosti oblike (iz četrtega odstavka) pač pa za nastanek oziroma veljavnost pogodbe obvezna sestavina (peti odstavek).

Bistvena sestavina preužitkarske ali sploh kakšne druge mogoče izročilne pogodbe obligacijskega prava je okolnost, da lastnik izroči svoje premoženje prevzemniku proti zavezi le-tega, da bo izpolnjeval s pogodbo prevzete obveznosti (praviloma gre za oskrbo, preživljanje izročevalca in podobno). Za pogodbe obligacijskega prava načeloma ni zahtevana oblika (prvi odstavek 67. člena ZOR). Kadar pa je ta predpisana a jo pogodbenika ne spoštujeta, lahko pogodba po določilu 73. člena ZOR postane veljavna, če je v celoti ali v pretežnem delu izpolnjena dogovorjena obveznost (pri čemer je potrebno upoštevati tudi namen, zaradi katerega je oblika predpisana).

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov zahtevek, s katerim je terjal ugotovitev, da predstavlja dogovor z dne 30.10.1991 med njim in sedaj pokojno M. Ž. veljavno izročilno pogodbo za njeno celotno nepremično in premično premoženje ter da je zato toženec dolžan na njegovo ime izstaviti za zemljiškoknjižni prenos lastnine na posestvu K., K. ustrezno listino. Tožnik je bil tudi obsojen na plačilo stroškov postopka, ki jih je imel toženec.

Tožnikovo pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo prvostopno sodbo.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje je tožnik po pooblaščencu vložil revizijo, s katero je uveljavljal revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ter predlagal, da naj se pobijana sodba spremeni ali razveljavi. V reviziji zatrjuje, da je bila pogodba realizirana in da tega sodišči nižjih stopenj nista upoštevali. Sklepanja sodišč ne temeljijo na izvedenih dokazih. Pogodba se je tudi več let izvajala in je bila tako realizirana. Med njim in pokojno Ž. je bila sklenjena klasična izročilna pogodba, ki se ne presoja po pravilih zakona o dedovanju. Listine v spisu kažejo, da toženec ni bil pripravljen prevzeti posestva Ž. pod pogoji, ki jih je postavila. Dejstva, da je bil tožnik 8 let v pomoč Ž., sodišči ne upoštevata. Za ugotovitev teh okoliščin pa bi se morale zaslišati priče. Z ugotavljanjem dejstev bi se ugotovila prava volja Ž. in tudi vsebina spornega sporazuma. Dejansko stanje sodišči le predvidevata. Ker to ni bilo ugotovljeno, o zahtevku ni bilo mogoče odločiti.

Tožnik je 14.3.1997 vložil še dopolnitev revizije, ki pa je revizijsko sodišče ni moglo upoštevati, ker je bila vložena po izteku 30 dnevnega roka od dneva, ko je njegov pooblaščenec prejel sodbo sodišča druge stopnje (10.2.1997).

Na revizijo toženec ni odgovoril, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o reviziji ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena zakona o pravdnem postopku, naprej ZPP).

Tožnik v reviziji formalno ni uveljavljal bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Zato je revizijsko sodišče preizkusilo sodbi sodišč druge in prve stopnje v smeri postopkovnih kršitev tako v uradoma odrejenem obsegu (na podlagi 386. člena ZPP zaradi kršitve iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP) kot na podlagi vsebinske ocene revizijskih razlogov, pri čemer je ugotovilo, niso bile zagrešene bistvene kršitve določb pravdnega postopka.

Revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava revizija izrečno uveljavlja. Ta naj bi bila podana zato, ker da sodišči druge in prve stopnje nista pravilno presodili ugotovljenega dejanskega stanja in ki po revidentovih izvajanjih izkazuje, da sta on in sedaj pokojna M. Ž. sklenila veljavno izročilno pogodbo, ki je bila tudi realizirana.

V okviru materialnopravnega preizkusa odločitev nižjih sodišč je revizijsko sodišče moralo presoditi, ali sta sodišči druge in prve stopnje glede na ugotovljeno dejansko stanje utemeljeno zavrnili tožnikov tožbeni zahtevek. Zavrnitev zahtevka je utemeljena, kadar ta glede na ugotovljeno dejansko stanje nima podlage v nobenem materialnem zakonu (predpisu). Preizkuša se utemeljenost postavljenega zahtevka, ker mora sodišče soditi v njegovih mejah (prvi odstavek 2. člena ZPP). Dejansko podlago, ki jo je bilo potrebno upoštevati pri presoji, so predstavljale naslednje ugotovitve sodišč druge in prve stopnje: Tožnik in M. Ž., lastnica zaščitene kmetije, sta 30.10.1991 sklenila "kupoprodajno pogodbo". Ta navaja v uvodu, da je predmet pogodbe premično in nepremično premoženje M. Ž., ki naj ob podpisu pogodbe postane tožnikova last ter da se je M. Ž. odločila za sklenitev pogodbe zaradi tožnikove dosedanje pomoči in tožnikove zaveze, da bo še naprej skrbel zanjo in za gospodarjenje na njeni kmetiji. M. Ž. se je v nadaljevanju zavezala, da ne bo ničesar odprodala ali oddala, glede prepisa v zemljiški knjigi pa, da naj zanj po njeni smrti poskrbi tožnik.

Pogodbo sta podpisala oba navedena in dve priči, sodno pa ni overjena. Dalje je bilo ugotovljeno, da tožnik na kmetiji M. Ž. ni gospodaril ampak je užival samo travnik za njeno hišo, a je pokošeno seno izročal njej, njene njive je užival toženec in delno drugi, ki so plačevali najemnino Ž.. M. Ž. je s svojo kmetijo razpolagala še naprej, jo 2.11.1992 tudi formalno ponudila tožencu (pozneje pa tudi z oporoko, na podlagi katere je sedaj vpisan kot lastnik kmetije). Na podlagi takih ugotovitev sta sodišči druge in prve stopnje zaključili, da je M. Ž. ostala posestnica in lastnica vsega svojega premoženja tudi po zapisu omenjene pogodbe, da je bila tedanja volja M. Ž., da ostane lastnica kmetije do svoje smrti in da ta pride v tožnikovo last šele po njeni smrti. Nadalje pa sta zaključili, da glede na tako stanje sporna pogodba ne predstavlja kupoprodajne pogodbe, niti ne izročilne pogodbe po 106. členu zakona o dedovanju (ZD), saj tožnik ni bil sorodnik M. Ž., niti ne predstavlja veljavne pogodbe o dosmrtnem preživljanju po 117. členu ZD, ker ni bila sodno overjena in ker zaščitene kmetije M. Ž. tudi ne bi mogla veljavno izročiti tožniku glede na določila 24. ter 11. in drugega odstavka 21. člena zakona o dedovanju kmetijskih zemljišč in zasebnih kmetijskih gospodarstev (kmetij) - naprej ZDKZ.

Dajatven zahtevek - izstavitev zemljiškoknjižne listine (za nepremičnine, ki so bile last M. Ž.) - je tožnik postavil na določeno podlago (to je izročilno pogodbo z dne 30.10.1991), ki jo povzema tudi ugotovitven zahtevek v prvem odstavku. Sodišči nižjih stopenj sta pravilno ocenili, da navedena pogodba ni kupoprodajna (ker nima ustreznih elementov) in tudi ne izročilna pogodba po določilu 106. člena ZD (ker tožnik ni bil potomec Ž.). Pravilno sta tudi zaključili, da sporna pogodba ne predstavlja pogodbe o dosmrtnem preživljanju (po 117. členu ZD), ker niso bile izpolnjene ustrezne predpostavke (predvsem ne iz četrtega in petega odstavka 117. člena), ki niso le pomanjkljivosti oblike (iz četrtega odstavka) pač pa za nastanek oziroma veljavnost pogodbe obvezna sestavina (peti odstavek). Glede na tako pravno stanje se revizijsko sodišče ni spuščalo v presojo nadaljnjih materialnopravnih razglabljanj nižjih sodišč, povezanih z določbami 24., 11. in noveliranega 21. člena preje veljavnega ZDKZ.

Tožnik vztraja v reviziji pri pravnem naziranju, da je sporna pogodba izročilna pogodba obligacijskega prava, ki da je bila realizirana in da to pri dosedanji presoji ni bilo upoštevano. Revizijsko sodišče ugotavlja iz razlogov sodb sodišč obeh nižjih stopenj, da je bila ugotovljena in pri odločanju upoštevana tudi ta dejanska podlaga. Tako izhaja iz razlogov sodb navedenih sodišč, da M. Ž. tožniku ni izročila v posest in (ali) last svojega premoženja, da se tožnik ni imel za lastnika tega, da razen travnika za svojo hišo ni imel v posesti drugega izročevalkinega premoženja (seno z navedenega travnika pa je celo izročal Ž.). Bistvena sestavina preužitkarske ali sploh kakšne druge mogoče izročilne pogodbe obligacijskega prava je okolnost, da lastnik izroči svoje premoženje prevzemniku proti zavezi le-tega, da bo izpolnjeval s pogodbo prevzete obveznosti (praviloma gre za oskrbo, preživljanje izročevalca in podobno). Za pogodbe obligacijskega prava načeloma ni zahtevana oblika (prvi odstavek 67. člena zakona o obligacijskih razmerjih). Kadar pa je ta predpisana a jo pogodbenika ne spoštujeta, lahko pogodba po določilu 73. člena ZOR postane veljavna, če je v celoti ali v pretežnem delu izpolnjena dogovorjena obveznost (pri čemer je potrebno upoštevati tudi namen, zaradi katerega je oblika predpisana). Tako tudi navedeno dejansko in pravno stanje, ki sta ga sodišči prve in druge stopnje pri odločanju očitno upoštevali, ne utemeljuje tožnikovega tožbenega zahtevka.

Tožnikov zahtevek na tej podlagi ni utemeljen, ker mu M. Ž. ni izročila svojega premoženja (nasprotno, z oporoko je celo z njim razpolagala, ko ga je zapustila tožencu).

Ker je tožnikova revizija iz razlogov, ki jih je uveljavljal, neutemeljena, revizijsko sodišče pa ni ugotovilo uradoma upoštevnih kršitev, je moralo revizijo zavrniti (393. člen ZPP).

Zakon o dedovanju (1976) - ZD  - člen 106, 117

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 67, 67/1, 73

Zakon o dedovanju kmetijskih zemljišč in zasebnih kmetijskih gospodarstev (kmetij) (1973) - člen 11, 21, 21/2, 24

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.