TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 386/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-02-04

Tožeči stranki, glede na določbo 5. alinee 1. odstavka 9. člena ZDoh, ni mogoče priznati posebne olajšave za vzdrževane družinske člane, ker iz podatkov v upravnih spisih izhaja, da njeni starši ne živijo z njo v skupnem gospodinjstvu, ampak v drugi državi.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Republiške uprave za javne prihodke - Izpostave Jesenice št. ... z dne 1.6.1993, s katero mu je bila odmerjena dohodnina za leto 1992. Tožena stranka v obrazložitvi izpodbijane odločbe navaja, da je iz predloženih podatkov v upravnih spisih razvidno, da tožnik v napovedi za odmero dohodnine za leto 1992 ni uveljavljal posebne olajšave za vzdrževane družinske člane, in sicer za starše (in za sestri), ki ne živijo v Republiki Sloveniji. Tožena stranka citira določbo 5. alinee 1. odstavka 9. člena Zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 48/90 in 34/91), po kateri se za vzdrževane družinske člane štejejo starši oziroma posvojitelji zavezanca, če nimajo lastnih sredstev za preživljanje oziroma so ta manjša od višine posebne olajšave s tem, da se olajšava prizna pod pogojem, da starši živijo z zavezancem v skupnem gospodinjstvu oziroma so v oskrbi v socialnem zavodu ali v drugi družini in zavezanec krije del stroškov za oskrbo. Iz predloženih podatkov v upravnih spisih pa je razvidno, da tožnikovi starši ne živijo s tožnikom v skupnem gospodinjstvu, ampak živijo na Kosovu, kot to izhaja iz predloženih podatkov v upravnih spisih. Zato po mnenju tožene stranke tožniku glede na citirano zakonsko določbo ni mogoče priznati posebne olajšave za vzdrževane družinske člane - starše.

Tožnik se v tožbi ne strinja z izpodbijano odločbo, saj je uveljavljal davčno olajšavo tudi za svoje starše (in sestro), ki jih preživlja in živijo na Kosovu. V Republiki Sloveniji je prijavljen samo začasno, saj je tu na delu. Glede na to, da preživlja svoje starše, mu gre posebna olajšava. Dokaz o tem je bil predložen v upravnem postopku. Zato odločitev tožene stranke nima osnove.

Smiselno predlaga, da sodišče ugodi tožbi in odpravi izpodbijano odločbo.

V odgovoru na tožbo tožena stranka predlaga, da sodišče zavrne tožbo iz razlogov, razvidnih iz izpodbijane odločbe.

Tožnik nima prav ko v tožbi navaja, da odločitev tožene stranke nima osnove, saj njena odločitev temelji na citirani določbi 5. alinee 1. odstavka 9. člena navedenega Zakona o dohodnini, na podlagi podatkov v upravnih spisih pa je tožena stranka ugotovila, kar tudi v tožbi navaja tožnik, da tožnikovi starši ne živijo z njim v skupnem gospodinjstvu, ampak na Kosovu oziroma v drugi državi.

Glede na navedeno je sodišče zavrnilo tožbo na podlagi 2. odstavka 42. člena Zakona o upravnih sporih, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, v skladu s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavkom 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 84/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-10-08

Denacionalizacijski zahtevek stranke, ki ne temelji na predpisih iz 3. oz. 4. člena ZDen, se zavrže, ker stranka ni denacionalizacijski upravičenec.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper sklep Sekretariata za družbeni razvoj Občine ... z dne 20.12.1994, s katerim je zavrgel tožnikovo zahtevo za denacionalizacijo podržavljenih nepremičnin, parcel št. 941/7, 1051, 1054, 1058, 1047, 1049, 1050 in 1056. Tožena stranka v izpodbijani odločbi navaja, da je prvostopni organ pravilno odločil. Podržavljeno premoženje je bilo odvzeto na podlagi Zakona o razlastitvi in prisilnem prenosu pravice uporabe iz leta 1972, ki ni naveden v 1. odstavku 3. člena Zakona o denacionalizaciji (ZDen). Ker je bilo premoženje odvzeto z odločbo izdano leta 1977 in na podlagi zakona iz leta 1972, tudi ni pravne podlage za vrnitev po 4. členu ZDen.

Tožnik s tožbo v upravnem sporu izpodbija odločbo tožene stranke in navaja, da so bila navedena zemljišča razlaščena za potrebe Zveznega sekretariata za ljudsko obrambo. Tožniku se je z razlastitvijo zmanjšala gospodarska moč kmetije, odškodnina za zemljišča je bila nizka, prisiljen je bil dokupovati nova zemljišča. Dejansko so bila zemljišča razlaščena za kmetijske namene in pridobivanje krme za prašiče, ne pa za potrebe ljudske obrambe. Kasneje so mu bila ista zemljišča dana v najem in jih še sedaj obdeluje kot najemnik. Svoja zemljišča želi dobiti nazaj. Predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Predmet denacionalizacije po ZDen so samo tiste nepremičnine, ki so bile podržavljene na podlagi predpisov navedenih v 1. odstavku 3. člena ZDen in na podlagi 4. oziroma 5. člena tega zakona. Kot pravilno navaja tožena stranka, kar pa potrjujejo tudi spisni podatki in sam tožnik v tožbi, so bile tožnikove nepremičnine podržavljene z razlastiveno odločbo izdano leta 1977, na podlagi Zakona o razlastitvi in prisilnem prenosu pravice uporabe (Ur. l. RS, št.

27/72), torej na podlagi predpisa, ki v ZDen(u) ni naveden. Zato sta po presoji sodišča tako odločitev prvostopnega organa, ki je zahtevo zavrgel in tožene stranke, ki je pritožbo zavrnila, pravilni.

V skladu z navedenim je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena Zakona o upravnih sporih (Ur. l. SFRJ, št. 4/77), ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1.

odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavka 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 562/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-09-24

rok za vložitev zahteve za denacionalizacijo - prekluzivni rok

Nepravočasna vložitev zahteve za denacionalizacijo pomeni za stranko, ne glede na razloge njene zamude, izgubo same pravice do denacionalizacije, ker je stranka prekludirana že po samem zakonu.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožničino pritožbo zoper sklep Upravne enote ... z dne 3.7.1995, s katerim je zavrgla njeno zahtevo za denacionalizacijo. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je zahteva za denacionalizacijo, vložena dne 15.6.1995, vložena prepozno in da kljub razlogom, ki jih navaja pritožnica, pritožbi ni bilo mogoče ugoditi. Zakon o denacionalizaciji v 64. členu določa rok, do katerega mora biti vložena zahteva za denacionalizacijo. Navedeni rok je potekel 7.12.1993. Navedeni rok je prekluzivni rok, ki ga ni mogoče podaljšati, po njegovem preteku pravica vložiti zahtevo za denacionalizacijo ugasne. Ker je pritožnica vložila zahtevo za denacionalizacijo šele 15.6.1995, je zamudila rok določen z zakonom, kot je to pravilno ugotovil že upravni organ prve stopnje. Učinek prekluzivnega roka nastopi namreč po samem zakonu in ga mora uradna oseba, ki vodi postopek upoštevati po uradni dolžnosti. Zato pritožbenih navedb v zvezi z zamudo ni mogoče upoštevati.

Tožnica v tožbi navaja, da ima vse pogoje za denacionalizacijo, edini razlog za zavrnitev njenega zahtevka je, da je zamudila zakonski rok. Toda razlog za zamudo je ta, da živi že 47 let v drugi državi in zato ni imela možnosti, da bi se seznanila s pravnim dogajanjem v Sloveniji. Sedaj je v pokoju, ostarela in sama, pokojnino ima slabo. Meni, da ne bi bilo prav, da ostane brez vsake odškodnine za podržavljeno rojstno hišo, ki je sicer ni več, ker sta na njenem mestu tam dva stanovanjska bloka.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih, navedenih v tožbi in predlaga zavrnitev tožbe.

Ugotovitvi, da je zahteva za denacionalizacijo vložena prepozno, tožnica v tožbi ne ugovarja. Na podlagi te ugotovitve, ki se ujema s podatki v spisih, je odločitev tožene stranke pravilna, prav tako pa tudi razlogi, navedeni v obrazložitvi odločbe. Pravilna je ugotovitev, da se tožnica ne more uspešno sklicevati na nepoznavanje prava v Sloveniji, ker živi v drugi državi. Nepravočasna vložitev zahteve za denacionalizacijo namreč pomeni za stranko, ne glede na razloge zamude, izgubo same pravice do denacionalizacije, ker je stranka prekludirana že po samem zakonu. Zato tudi tožničine navedbe o razlogih, ki so povzročili, da je zahtevo za denacionalizacijo vložila prepozno, ne morejo vplivati na drugačno rešitev.

Neutemeljeno tožbo je sodišče zavrnilo na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena ZUS, ki ga je uporabilo kot republiški predpis v skladu s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavka 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 325/95 in Sodba U 334/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-02-04

Komasacija, v kateri je dodeljena parcela, ki je sicer oddaljenejša od v komasacijo vloženega zemljišča, pa zaradi tega to ne pomeni pri obdelovanju kakšne posebne težave ali škode, je v skladu s pogoji iz 88. člena Zakona o kmetijskih zemljiščih.

1. Zadevi pod št. U 325/95 in U 334/95 se združita v enoten postopek. 2. Tožbi se zavrneta.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožnikov zoper prvostopno odločbo, s katero je bila M.B., J.B. in J.B. ponovno dodeljena parc. št. 1492 za v komasacijski sklad vložene parcele št. 227/1, 227/2, 235 in 238. Za razliko v manj vrednosti dodeljenega zemljišča pa jim je bila priznana odškodnina v vrednosti 25.030 cenilnih enot. V obrazložitvi tožena stranka navaja, da je vrhovno sodišče s sodbo U 50/91-4 z dne 13.6.1991 odpravilo odločbo tožene stranke v tej stvari, ker ni odgovorila na pritožbeno navedbo glede oddaljenosti dodeljene parcele št. 1492, saj lahko večja ali manjša oddaljenost dodeljenega zemljišča podraži obdelovanje. Zato bi bilo to okoliščino potrebno upoštevati pri oceni, ali dodeljeno zemljišče ustreza merilom iz 88. člena Zakona o kmetijskih zemljiščih.

Prvostopni organ je zadevo ponovno obravnaval in ob ugotovitvi, da kmetija ne spada med zaščitene kmetije, da ima od štirih solastnikov status kmeta le J.B., ki pa dejansko ne kmetuje, da je povprečna oddaljenost dodeljenega zemljišča le za 615 m večja kot pa v komasacijo vložena zemljišča, da tožniki izrecno zahtevajo vrnitev v komasacijski sklad vložena zemljišča, ne pa katerokoli zemljišče, odločil, da je dodelitev parc. št. 1492 v skladu s pogoji iz 88.

Tožniki v tožbah v upravnem sporu izpodbijajo navedeno odločbo, ker je po njihovem mnenju nezakonita. Dodeljena parcela ni enakovredna vloženim parcelam. Tožnica J.B. navaja, da upravna organa pri ponovnem odločanju nista upoštevala Navodila za izvajanje komasacij kmetijskih zemljišč, ki v 25. členu določa, da vsak komasacijski udeleženec dobi po opravljeni komasaciji enakovredno zemljišče, kot ga je vložil, če to ni mogoče pa se razlika izplača v denarju.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 12/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-01-13

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - izločitev

Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik nekdanji sodnik sodišča, ki je predlagalo delegacijo, kar pomeni, da obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov in s tem sodišča. To pa je tehten razlog, da sodišče ne more voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku.

Predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ugodi in se za obravnavanje te zadeve določi kot pristojno sodišče Delovno sodišče.

Tožnik je pri Delovnem in socialnem sodišču vložil tožbo za plačilo razlike v plači (funkcijski dodatek) v znesku 433.556,00 SIT s pp.

Delovno in socialno sodišče je na podlagi 68. člena zakona o pravdnem postopku (v zvezi s 1. odstavkom 14. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih) v povezavi s 6. točko 71. člena ZPP vložilo predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča z utemeljitvijo, da je bil tožnik zaposlen na Delovnem in socialnem sodišču, kot vodja oddelka, in mu je delovno razmerje prenehalo z upokojitvijo dne 27.4.1997.

Po določbi 68. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94) lahko najvišje sodišče določene vrste v republiki na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

V 6. točki 71. člena ZPP pa je določba, da sodnik ne sme opravljati sodniške dolžnosti, če so podane okoliščine, ki vzbujajo dvom o njegovi nepristranosti.

Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik nekdanji sodnik sodišča, ki je predlagalo delegacijo, kar pomeni, da obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov in s tem sodišča. To pa je tehten razlog, da sodišče ne more voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato predlogu za delegacijo ugodilo in kot stvarno pristojno določilo Delovno sodišče.

Sodišče je določbe ZPP uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/1994).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 1/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-01-15

pristojnost delovnega in socialnega sodišča

Delovna in socialna sodišča so dolžna rešiti vse spore, za katere so bila pristojna sodišča združenega dela, in so jih prejela v reševanje do 13.5.1994.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Delovno in socialno sodišče.

Tožeča stranka je 15.9.1993 vložila pri Sodišču združenega dela predlog za sodno varstvo zoper odločbo izvršilnega odbora tožene stranke z dne 22.6.1993, s katero ji je bila odmerjena invalidska pokojnina. Delovno in socialno sodišče se je v tej zadevi s sklepom z dne 24.2.1997 izreklo za stvarno nepristojno, in sklenilo, da se po pravnomočnosti sklepa zadeva odstopi Okrajnemu sodišču kot stvarno pristojnemu za odločanje v tej zadevi. Sodišče navaja, da je 13.5.1994 začel velajati Zakon o delovnih in socialnih sodiščih, po katerem delovno in socialno sodišče ni stvarno pristojno za odločanje v tej zadevi.

Okrajno sodišče pristojnosti ni sprejelo in je s predlogom z dne 25.9.1997 predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da odloči o nastalem sporu o pristojnosti. Sodišče navaja, da je bil spor sprožen pred uveljavitvijo Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, to je v času, ko je za tovrstne spore bilo pristojno sodišče združenega dela, zato mora spor rešiti delovno in socialno sodišče.

Za odločanje o tem sporu je stvarno pristojno Delovno in socialno sodišče.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da gre v danem primeru za spor, za katerega je pred uveljavitvijo Zakona o delovnih in socialnih sodiščih bilo pristojno sodišče združenega dela. Po določbah 68.

člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih so ta sodišča dolžna rešiti spore, ki so jih do 13.5.1994 prejela sodišča združenega dela. Predmetni spor pa je sodišče združenega dela prejelo 15.9.1993, torej pred uveljavitvijo Zakona o delovnih in socialnih sodiščih. Zakon o delovnih in socialnih sodiščih ne določa, da bi se nerešene zadeve, za katere je bilo pristojno sodišče združenega dela, odstopale v reševanje drugim - splošnim sodiščem. V 70. členu Zakona o delovnih in socialnih sodiščih je samo določeno, da nerešene zadeve, ki jih ob uveljavitvi tega zakona pred prvostopnimi sodišči združenega dela rešujejo nepoklicni sodniki, prevzamejo v reševanje sodniki delovnih in socialnih sodišč. Tudi Vrhovno sodišče Republike Slovenije je glede na določbo 71. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih dolžno rešiti upravne spore, ki jih je prejelo do uveljavitve zakona, čeprav so sedaj po Zakonu o delovnih in socialnih sodiščih za te spore pristojna delovna in socialna sodišča.

Glede na navedeno je za rešitev obravnavanega spora pristojno Delovno in socialno sodišče, saj ni zakonske podlage za določitev pristojnosti drugega sodišča.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 14/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-17

Za odločanje v sporu o odmeri starostne zavarovalnine pri Skladu za vzajemno pomoč samostojnih obrtnikov je stvarno pristojno sodišče splošne pristojnosti.

Za odločanje v tej zadevi je stvarno pristojno Okrajno sodišče.

Tožeča stranka je 1.7.1996 vložila pri Okrajnem sodišču "pritožbo" zoper sklep tožene stranke z dne 12.1.1996, ker ni zadovoljna z odmero polne starostne zavarovalnine. Okrajno sodišče se je s sklepom z dne 28.4.1997 izreklo za stvarno nepristojno za odločanje v navedeni zadevi, in sklenilo, da po pravnomočnosti tega sklepa zadevo odstopi Delovnemu in socialnemu sodišču. Sodišče ugotavlja, da gre v obravnavani zadevi za spor s področja socialne varnosti, ker se spor nanaša na določitev višine starostne zavarovalnine. Za tovrstne spore pa po določbi 99. člena Zakona o sodiščih Okrajno sodišče ni pristojno.

Delovno in socialno sodišče v Ljubljani pristojnosti ni sprejelo in je s predlogom z dne 14.5.1998 predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da odloči o nastalem sporu o pristojnosti. Sodišče navaja, da v danem primeru ne gre za uveljavljanje pravice iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ki jo ureja Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. Socialno sodišče pa je pristojno le za odločanje o sporih iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, ki ga ureja Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92 s spremembami) ter drugimi predpisi. V predmetni zadevi je razmerje med pravdnima strankama določeno s Pravili S.. Tako konkretni spor ni socialni spor v smislu določb 5. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list Rs, št. 19/94).

Za odločanje o tem sporu je stvarno pristojno Okrajno sodišče.

Delovna in socialna sodišča so specializirana sodišča in so pristojna za reševanje samo tistih sporov, za katere zakon tako določa. Ti spori so določeni v 4. členu Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94). Med temi spori niso navedeni premoženjski spori, ki izvirajo iz civilnopravnih razmerij, ki jih stranke pogodbeno urejajo. Zavarovalnina, ki jo svojim članom zagotavlja tožena stranka, ni pokojnina v smislu Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju. V obravnavanem primeru gre dejansko za rentno zavarovanje, in plačilo rente, s strani tožene stranke, na podlagi vplačanih prispevkov. Spor o višini rente -

zavarovalnine - pa je premoženjski spor, za reševanje katerih so pristojna sodišča splošne pristojnosti (99. in 101. člen Zakona o sodiščih).

Glede na navedeno je za rešitev obravnavanega spora stvarno pristojno Okrajno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII R 16/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-07-01

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodišča

Tožnik je okrožni sodnik pri toženi stranki, zato obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodišča. Torej je podan tehten razlog, da sodišče ne more voditi postopka in odločiti o tožbenem zahtevku. Dani so torej pogoji za delegacijo po 68. členu ZPP.

Predlogu se ugodi in se za obravnavanje te zadeve določi kot pristojno sodišče Delovno sodišče v Celju.

Tožnik je pri Delovnem in socialnem sodišču dne 29.4.1998 vložil tožbo zaradi plačila regresa za letni dopust za leto 1996.

Delovno in socialno sodišče je v predlogu z dne 22.5. tega leta predlagalo, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi 68. člena v zvezi z 71. členom Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90, v nadaljevanju: ZPP) določi za odločanje drugo stvarno pristojno sodišče. Predlog je utemeljilo s tem, da je tožnik okrožni sodnik na Delovnem in socialnem sodišču.

Po določbi 68. člena ZPP lahko najvišje sodišče v državi na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnik sodnik na Delovnem in socialnem sodišču. Obstoji torej okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodišča. To pa je tehten razlog, da sodišče ne more voditi postopka in odločiti o tožbenem zahtevku.

Predlogu za delegacijo je zato bilo treba ugoditi.

Določbe ZPP je Vrhovno sodišče Republike Slovenije smiselno uporabilo na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 45/I/94) kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

VSRS Sklep III R 11/2024, enako tudi VSRS Sklep III R 21/2024
Sklep VIII R 21/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-09-15

Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnica sodnica sodišča, ki je predlagalo delegacijo, kar pomeni, da obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov in s tem sodišča. To pa je tehten razlog, da sodišče ne more voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku.

Predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ugodi in se za obravnavanje te zadeve določi kot pristojno sodišče Delovno sodišče v Celju.

Tožnica je pri sodišču vložila tožbo zaradi neizpolnjevanja pogodbe o zaposlitvi in nepravilnega izplačila plače.

Sodišče je na podlagi 68. člena zakona o pravdnem postopku (v zvezi s 1. odstavkom 14. člena zakona o delovnih in socialnih sodiščih), v povezavi s 6. točko 71. člena ZPP vložilo predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča z utemeljitvijo, da je tožnica 18.6.1998 postala sodnica sodišča.

Po določbi 68. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 in Uradni list RS, št. 55/92 in 19/94), lahko najvišje sodišče določene vrste v republiki na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi.

V 6. točki 71. člena ZPP pa je določba, da sodnik ne sme opravljati sodniške dolžnosti, če so podane okoliščine, ki vzbujajo dvom o njegovi nepristranosti.

Iz podatkov spisa izhaja, da je tožnica sodnica sodišča, ki je predlagalo delegacijo, kar pomeni, da obstoji okoliščina, ki bi lahko vzbudila dvom o nepristranosti sodnikov in s tem sodišča. To pa je tehten razlog, da sodišče ne more voditi postopka in odločati o tožbenem zahtevku.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato predlogu za delegacijo ugodilo in kot stvarno pristojno določilo Delovno sodišče.

Sodišče je določbe ZPP uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45-I-1994).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.