TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I R 28/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-02-06

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Tožeča stranka je vložila tožbo pri Okrožnem sodišču v N., ki je glede na obseg spornega premoženja pristojno za odločanje o njenem zahtevku. Kot je razvidno iz dopisa Okrožnega sodišča v L., ima tudi to sodišče težave z vročanjem (l.št. 39 spisa). Drugih podatkov, ki bi bili lahko podlaga za sklepanje, da bi se postopek pred Okrožnim sodiščem v L. lažje in hitreje končal, pa v spisu ni.

Predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ne ugodi.

Sodišče prve stopnje je v navedeni pravdni zadevi predlagalo, da naj Vrhovno sodišče RS kot stvarno pristojno za odločanje v tej pravdni zadevi določi Okrožno sodišče v L. Svoj predlog je obrazložilo s tem, da med strankama, sicer v nasprotnih vlogah, že teče postopek zaradi ugotovitve deleža na skupnem premoženju, in sicer pred Okrožnim sodiščem v L. Meni, da je potrebno skupno premoženje obravnavati v enem postopku. Dodaja pa tudi, da tožeča stranka I. S. zahteva skupno obravnavanje pred Okrožnim sodiščem v N. in ne v L., ter da ima Okrožno sodišče v N. težave pri vročanju vabil strankam.

Po 68. členu Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če za to obstajajo tehtni razlogi.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da v konkretnem primeru ni podan noben tehten razlog, ki bi lahko bil podlaga za odločanje po 68. členu ZPP. Tožeča stranka je vložila tožbo pri Okrožnem sodišču v N., ki je glede na obseg spornega premoženja pristojno za odločanje o njenem zahtevku. Kot je razvidno iz dopisa Okrožnega sodišča v L., ima tudi to sodišče težave z vročanjem (l.št. 39 spisa). Drugih podatkov, ki bi bili lahko podlaga za sklepanje, da bi se postopek pred Okrožnim sodiščem v L. lažje in hitreje končal, pa v spisu ni. Zato Vrhovno sodišče Republike Slovenije predlogu Okrožnega sodišča v N. ni moglo ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 12/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-05-08

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Okoliščina, da je tožnik nekdaj kot tožilec sedaj pa kot odvetnik posloval na pristojnem sodišču, ni tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožena stranka je v svoji vlogi z dne 11.3.1996 zahtevala izločitev Okrajnega sodišča v C. Navedla je, da je bil tožnik petnajst let tožilec na tem sodišču, sedaj pa je odvetnik, zato predlaga, da se zaradi suma pristranosti prenese odločanje o tožbi na mariborsko ali ljubljansko sodišče. Okrajno sodišče v C. je posredovalo predlog tožene stranke Vrhovnemu sodišču RS, da o njem odloči na podlagi določila 68. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Predlog ni utemeljen.

Po 68. členu ZPP lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi. Kot izhaja iz navedenega določila mora biti določitev drugega stvarno pristojnega sodišča pogojena z razlogi smotrnosti oz. tehtnosti, saj se s tem posega v zakonsko določeno delitev pristojnosti med sodišči. Okoliščina, da je tožnik nekdaj kot tožilec sedaj pa kot odvetnik posloval na pristojnem sodišču, ni tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče predlog tožene stranke zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II Ips 712/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-06-04

revizija - izpodbijanje dejanske podlage v reviziji

Elementi dejanskih ugotovitev, ki so lahko predmet presoje na pritožbeni stopnji, pa ne morejo biti predmet revizije (tretji odstavek 385. člena ZPP). Revizija namreč po vsebini in gramatikalnih navedbah - vložena sicer zaradi zmotne uporabe materialnega prava - napada le sprejeto dokazno oceno, po kateri tožniku ni uspelo dokazati, da ga je pes tožene stranke poškodoval. V okviru takšne revizije je mogoč le preizkus izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v skladu z določbo 386. člena ZPP - in to s stališča uporabe materialnega prava in eventualne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke na plačilo odškodnine v znesku 126.000,00 SIT. Pritožbo tožeče stranke je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga njeno spremembo tako, da bo tožbenemu zahtevku ugodeno, ali pa razveljavitev sodb nižjih sodišč in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Graja dokazno oceno, po kateri sodišči nista verjeli izpovedbam tožnika in njegovih prič, verjeli pa sta tožencema in pričanju njunih ožjih sorodnikov. Očitno sta bili pozorni le na slabe sosedske odnose med pravdnima strankama, pri čemer sta bili tožencema naklonjeni.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Vrhovno državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP).

Pravna podlaga tožbenega zahtevka je v določbah ZOR o povzročitvi škode in odškodninski odgovornosti (154. člen). Po trditvah v tožbi naj bi tožniku škoda nastala, ker ga je ugriznil pes tožencev. V okviru takšne tožbene trditvene podlage je sodišče prve stopnje ugotovilo potrebna dejstva z zaslišanjem prič in strank ter izvedlo druge dokaze in v skladu z dokaznim bremenom tožeče stranke (219. člen ZPP) sprejelo dokazno oceno (8. člen ZPP). Elementi dejanskih ugotovitev, ki so lahko predmet presoje na pritožbeni stopnji, pa ne morejo biti predmet revizije (tretji odstavek 385. člena ZPP).

Revizija namreč po vsebini in gramatikalnih navedbah - vložena sicer zaradi zmotne uporabe materialnega prava - napada le sprejeto dokazno oceno, po kateri tožniku ni uspelo dokazati, da ga je pes tožene stranke poškodoval. V okviru takšne revizije je mogoč le preizkus izpodbijane sodbe po uradni dolžnosti v skladu z določbo 386. člena ZPP - in to s stališča uporabe materialnega prava in eventualne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP. Ker slednje kršitve v pravdi ni bilo, materialno pravo pa je bilo prav uporabljeno, je bilo treba revizijo zavrniti kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 179/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-06-24

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Vrednost spornega predmeta mora tožnik v skladu z 2. odstavkom 186. člena ZPP navesti v denarni enoti. V točkah (po analogiji s taksno in odvetniško tarifo) označena vrednost spora pomeni, da tožnik vrednosti ni navedel. Če pa je ni navedel, si ni zagotovil pravice do revizije. Revizija je zato v takšnih primerih nedovoljena (primerjaj pravno mnenje občne seje VS RS z dne 14.12.1994, Pravna mnenja št. 2/94, str. 5, 6).

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke. Pritožbeno sodišče je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložila revizijo tožeča stranka zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče obe sodbi spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi in toženi stranki naloži povrnitev vseh pravdnih stroškov.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP).

Po 3. odstavku 382. člena ZPP revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določen znesek.

V času vložitve tožbe je bil to znesek 80.000,00 SIT (Uradni list RS, št. 55/92). Vrednost spornega predmeta mora tožnik v skladu z 2.

odstavkom 186. člena ZPP navesti v denarni enoti. V točkah (po analogiji s taksno in odvetniško tarifo) označena vrednost spora pomeni, da tožnik vrednosti ni navedel. Če pa je ni navedel, si ni zagotovil pravice do revizije. Revizija je zato v takšnih primerih nedovoljena (primerjaj pravno mnenje občne seje VS RS z dne 14.12.1994, Pravna mnenja št. 2/94, str. 5, 6).

Tožeča stranka v tožbi ni navedla vrednosti spornega predmeta. Na glavni obravnavi dne 24.9.1996 pa je na poziv tožene stranke navedla kot vrednost spornega predmeta vrednost 5000 točk. Tako označeno vrednost spornega predmeta revizijsko sodišče zaradi navedenih razlogov ni smelo upoštevati. Zato je revizija tožeče stranke nedovoljena.

Nedovoljeno revizijo pa mora revizijsko sodišče na podlagi 392. člena ZPP zavreči. To je revizijsko sodišče s tem sklepom tudi storilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 440/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-07-10

revizija - dovoljenost revizije zoper sklep - motenje posesti

Revizija je vložena proti sklepu sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan, in bi bila po določilu prvega odstavka 400. člena ZPP dovoljena, če bi bil hkrati izpolnjen pogoj iz drugega odstavka tega člena. Toda ta pogoj ni izpolnjen, ker gre za pravdo zaradi motenja posesti, za katero je v četrtem odstavku 443. člena ZPP izrecno določeno, da ni revizije. Zato je vrhovno sodišče po določilu 392. člena ZPP zavrglo nedovoljeno revizijo.

Sodišče prve stopnje je s sklepom pod 1. zavrglo nepopolno vlogo tožeče stranke, imenovano "Tožba motenja posesti" z dne 27.10.1988, ker je kljub temu, da jo je sodišče pozvalo k popravi tožbe, ni ustrezno popravila in se ni odzvala vabilu, da bi ji to pomagalo storiti sodišče. Z istim sklepom je sodišče pod 2. točko izreka izdvojilo zahtevek za plačilo 840,00 tolarjev z obrestmi od 25.10.1988 v ločeno obravnavanje in pod 3. preklicalo narok, razpisan za 13.10.1993.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je laično vložila revizijo, ki jo je označila kot "zavrnitev sklepa Višjega sodišča v Ljubljani III P 361/90 -

nadomestna vročitev na tleh pod poštnim nabiralnikom 10. nov. 1994". V njej poleg kritičnih in delno nerazumljivih pripomb, ki očitno niso v zvezi z vlogo z dne 27.10.1988 navaja, da je sodišče grobo kršilo postopek, ker tožeči stranki ni omogočilo, da bi sodelovala pri izvajanju dokazov. V zvezi s popravo tožbe navaja, da se je oglasila "na pravni službi sodišča dne 24.6.1993". Po njenem je sodba, s katero naj bi sodišče ugotovilo, češ da tožena stranka ni motila posesti, kršitev človečanskih pravic tožnic, ki predlagata, da se sklep III P 361/90 revidira.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku, ZPP, Ur.l. SFRJ št. 4/77 do 27/90 in RS št. 55/92).

Uvodoma je treba opozoriti na določilo 2. člena ZPP, po katerem sodišče odloča v mejah postavljenih zahtevkov. Ker v danem primeru tožeča stranka še ni pravilno in popolno navedla svojega zahtevka, sodišče njene tožbe ni moglo obravnavati, ni izvajalo dokazov in ni izdalo nobene sodbe, s katero bi ugotovilo, da tožena stranka ni motila posesti.

Revizija je vložena proti sklepu sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan, in bi bila po določilu prvega odstavka 400. člena ZPP dovoljena, če bi bil hkrati izpolnjen pogoj iz drugega odstavka tega člena. Toda ta pogoj ni izpolnjen, ker gre za pravdo zaradi motenja posesti, za katero je v četrtem odstavku 443. člena ZPP izrecno določeno, da ni revizije. Zato je vrhovno sodišče po določilu 392. člena ZPP zavrglo nedovoljeno revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 32/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-07-17

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Vrhovno sodišče ugotavlja, da je v obravnavani zadevi podan razlog iz 68. člena Zakona o pravdnem postopku. Po tej določbi Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če za to obstajajo drugi tehtni razlogi.

Dejstvo, da je bila upnica do pred kratkim dolga leta sodnica pri krajevno pristojnem pritožbenem sodišču (na kar vsaj posredno nakazuje tudi pritožba), predstavlja tehten razlog za postopanje po navedeni zakonski določbi. Razlogi smotrnosti v obravnavani zadevi kažejo na to, da bo drugo sicer stvarno pristojno sodišče lažje opravilo postopek.

Za odločanje na drugi stopnji v tej zadevi se določi Višje sodišče v K.

Sodišče prve stopnje je ugodilo upničinemu predlogu in dolžnikom z začasno odredbo naložilo, da omogočijo upnici uporabo skupnih naprav v poslovno-stanovanjski hiši na P. v L., to je omogočijo priključitev njenega poslovnega prostora v pritličju te hiše na sistem domofona. Ugovor dolžnikov zoper izdano začasno odredbo je zavrnilo kot neutemeljen.

Višje sodišče v Ljubljani je po prejemu pritožbe dolžnikov zoper sklep o zavrnitvi ugovora predlagalo, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije določi za odločanje na drugi stopnji drugo višje sodišče, ker je bila upnica 8 let, vse do septembra 1994 sodnica na Višjem sodišču v Ljubljani.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da je v obravnavani zadevi podan razlog iz 68. člena Zakona o pravdnem postopku. Po tej določbi Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če za to obstajajo drugi tehtni razlogi.

Dejstvo, da je bila upnica do pred kratkim dolga leta sodnica pri krajevno pristojnem pritožbenem sodišču (na kar vsaj posredno nakazuje tudi pritožba), predstavlja tehten razlog za postopanje po navedeni zakonski določbi. Razlogi smotrnosti v obravnavani zadevi kažejo na to, da bo drugo sicer stvarno pristojno sodišče lažje opravilo postopek. Vrhovno sodišče je zato predlogu Višjega sodišča v Ljubljani ugodilo in za odločanje o pritožbi dolžnikov v tej zadevi določilo Višje sodišče v K. kot drugo stvarno pristojno sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 25/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-07-02

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Dejstvo, da je prvotožnik zaposlen pri pristojnem sodišču kot sodni izvršitelj, predstavlja tehten razlog za postopanje po določbi 68. člena ZPP. Vrhovno sodišče je zato za odločanje v tej pravdni zadevi določilo drugo stvarno pristojno sodišče iz istega sodnega okrožja.

Za odločanje v tej pravdni zadevi se določi Okrajno sodišče v O.

Tožnika sta vložila tožbo zaradi motenja posesti pri krajevno pristojnem Okrajnem sodišču na P. To je dne 11.6.1997 predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da naj na podlagi 68. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP) v tej pravdni zadevi določi drugo stvarno pristojno sodišče za odločanje, ker je prvotožnik A. V. zaposlen pri Okrajnem sodišču na P. kot sodni izvršitelj.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da je v konkretnem primeru podan razlog iz 68. člena ZPP. Po tej določbi Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopka v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če za to obstajajo tehtni razlogi. Dejstvo, da je prvotožnik A. V. zaposlen pri Okrajnem sodišču na P. kot sodni izvršitelj, predstavlja tehten razlog za postopanje po navedeni zakonski določbi. Vrhovno sodišče je zato za odločanje v tej pravdni zadevi določilo drugo stvarno pristojno sodišče iz istega sodnega okrožja, to je Okrajno sodišče v O.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 27/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-07-03

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Dejstvo, da je Okrožno sodišče v L. vodilo postopek, v katerem naj bi bile storjene napake, ki so podlaga za odškodninski zahtevek zoper Republiko Slovenijo, je po presoji Vrhovnega sodišča tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Vrhovno sodišče je odločilo, da naj o zadevi odloča Okrožno sodišče v C.

Za odločanje v tej pravdni zadevi se določi Okrožno sodišče v C.

Tožeča stranka je proti Republiki Sloveniji vložila tožbo pri krajevno pristojnem Okrožnem sodišču v L. zaradi plačila odškodnine. Pravna podlaga za njen tožbeni zahtevek je 22. člen Ustave Republike Slovenije.

Okrožno sodišče v L. je predlagalo, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije po 68. členu ZPP za odločanje v tej pravdni zadevi določi drugo stvarno pristojno sodišče. V predlogu navaja, da tožeča stranka s tožbo uveljavlja odškodnino zaradi nezakonitega dela sodišča v pravdni zadevi opr. št. III P 405/92, ki je bila obravnavana pred istim sodiščem. Postopek na prvi stopnji je vodila sodnica B. I.

(sedaj vodja oddelka), na drugi stopnji pa Višje sodišče v Ljubljani. Sodnica T. K., ki tožbo obravnava, meni, da je to dejstvo tehten razlog za odločitev po navedeni določbi ZPP.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije ugotavlja, da je v konkretnem primeru podan razlog iz 68. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Po tem določilu Vrhovno sodišče Republike Slovenije, na predlog stranke ali pristojnega sodišča, določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali, če so za to drugi tehtni razlogi. Tožeča stranka utemeljuje svoj tožbeni zahtevek z nezakonitim delom Okrožnega sodišča v L. Dejstvo, da je Okrožno sodišče v L. vodilo postopek, v katerem naj bi bile storjene napake, ki so podlaga za odškodninski zahtevek zoper Republiko Slovenijo, je po presoji Vrhovnega sodišča tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Vrhovno sodišče je odločilo, da naj o zadevi odloča Okrožno sodišče v C.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 454/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1997-06-04

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Vrednost spornega predmeta ne presega 80.000,00 SIT, zato revizija ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim sta tožnika zahtevala, da se toženki prepove vstopiti v stanovanjsko hišo Š., dvorišče in poslovno stavbo in te nepremičnine uporabljati.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo. Uveljavlja revizijske razloge zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče spremeni sodbi druge in prve stopnje ter tožbenemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da obe sodbi razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (3. odst.390.čl. Zakona o pravdnem postopku).

Tožeča stranka je nepravilno navedla vrednost spornega predmeta s točkami, celo brez pojasnila, ali je s tem mislila na taksno ali na odvetniško tarifo. Vendar je na glavni obravnavi dne 16.2.1995 navedla, da to pomeni 9.000,00 SIT. Tako opredeljena vrednost spornega predmeta tožeči stranki ne daje pravice do revizije. Od 5.12.1992 dalje namreč velja Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Ur.l. RS št. 55/92), ki v 9. členu zvišuje za desetkrat tudi denarne zneske, ki jih Zakon o pravdnem postopku določa v 2. in 3. odst.

382.čl. kot mejne za dovoljenost revizije v premoženjskopravnih sporih z nedenarnim zahtevkom. V tej zadevi je bila tožba vložena dne 18.10.1994. Zato bi bila revizija dovoljena, če bi vrednost spornega predmeta presegala 80.000,00 SIT. Ker ta predpostavka ni izpolnjena, revizija ni dovoljena in jo je zato revizijsko sodišče zavrglo (392.čl. Zakona o pravdnem postopku).

ZPP (1977) člen 382, 382/2, 382/3, 186, 186/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep VIII Ips 171/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-10-13

revizija - dovoljenost revizije - kolektivni delovni spor - zakonitost postopka volitev članov sveta delavcev

Revizija v kolektivnem delovnem sporu iz participativnih razmerij ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog predlagateljev A. Š. in V. K. na razveljavitev volitev članov sveta delavcev tožene stranke (53. člen Zakona o sodelovanju delavcev pri upravljanju). Ugotovilo je, da v postopku volitev niso bile storjene bistvene kršitve, ki so ali ki bi lahko vplivale na zakonitost in pravilnost volitev.

Sodišče druge stopnje je potrdilo odločitev sodišča prve stopnje in zavrnilo pritožbo predlagateljev kot neutemeljeno.

Proti sodbi sodišča druge stopnje sta predlagatelja vložila pravočasno revizijo, v kateri uveljavljata revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava (1. in 3. točka 1. odstavka 385. člena ZPP) in predlagata, da se reviziji ugodi tako, da se obe sodbi nižjih sodišč razveljavita.

V postopku po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 - 27/90 - ZPP), se Državno tožilstvo Republike Slovenije o reviziji ni izjavilo, tožena stranka pa je nanjo odgovorila. V svojem odgovoru med drugim predlaga, da se revizija kot nedovoljena zavrže.

Po 1. odstavku 21. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 - ZDSS) je zoper pravnomočno sodbo, izdano na drugi stopnji, dovoljena revizija, če ta zakon ne določa drugače. S to normo so torej določene meje dopustnosti tega izrednega pravnega sredstva.

Po določbi 3. odstavka 59. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih revizija ni dovoljena v kolektivnem delovnem sporu iz participativnih razmerij. Ker predlagatelja z vloženo revizijo izpodbijata sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča opr. št. Pdp 733/98-4 z dne 19.5.1998, izdano zaradi sodnega varstva pravic predlagateljev glede zakonitosti postopka volitev članov sveta delavcev - torej s področja participativnih razmerij, revizija ni dovoljena. Nedovoljeno revizijo pa revizijsko sodišče zavrže (392. člen ZPP), če tega ni storilo v mejah svojih pravic (389. člen ZPP) že sodišče prve stopnje. To pomeni, da se ne sme spuščati v vsebinske razloge, ki so v reviziji zatrjevani in zato nanje tudi ne sme odgovarjati. Revizijsko sodišče nima pooblastil, na podlagi katerih bi lahko ukrepalo po uradni dolžnosti in zadevo vrnilo v ponovno odločanje sodišču na prvi stopnji.

Revizija ni dovoljena, zato jo je revizijsko sodišče na podlagi 389. člena ZPP v zvezi z 392. členom ZPP zavrglo.

Določbe ZPP na katerih temelji odločitev revizijskega sodišča, so bile uporabljene na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDSS člen 21, 21/1, 59, 59/3. ZPP (1977) člen 392.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.