Sodba U 1893/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-01-28

pridobitev državljanstva z naturalizacijo

Če je prosilec aktivno služil v oboroženih silah tuje države (JLA) (po priznanju Slovenije kot samostojne države), je pravilna ugotovitev upravnega organa, da ne izpolnjuje razloga iz 8. točke 1. odstavka 10. člena ZDS in s tem pogojev za pridobitev državljanstva po tej zakonski določbi.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožnikovi vlogi za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije po 10. členu, v povezavi z 12. členom Zakona o državljanstvu Republike Slovenije, ker je bil tožnik aktivni pripadnik tujih oboroženih sil še po 18.7.1991 do upokojitve 27.4.1992, ko mu je prenehalo delovno razmerje v JLA in je zato, v skladu z 8. členom Uredbe o merilih za ugotavljanje izpolnjevanja določenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z naturalizacijo, podana nevarnost za obrambo države.

Tožnik s tožbo izpodbija odločbo tožene stranke in navaja, da od dneva agresije JLA na Slovenijo ni sodeloval kot vojaška oseba ter da je v svojem službovanju v JLA videl le možnost hitre upokojitve.

Zaradi zdravstvenega stanja ni bil sposoben za nobeno vojaško dolžnost in bi morala tožena stranka to dejstvo upoštevati. Aktivne vojaške službe je bil oproščen od 31.8.1992 naprej. Dne 25.6.1995 je bil, kot tudi pozneje v bolnici, saj je že 30 let brez ene ledvice. To je bil razlog, da se ni odločil za prestop v slovensko vojsko, saj zaradi slabega zdravstvenega stanja tej vojski ne bi mogel pomagati. Prosil je za sprejem v državljanstvo po določbi 40. člena ZDS, vendar je bila njegova prošnja zavrnjena z obrazložitvijo, da ni izkazal neprekinjenega bivanja v Republiki Sloveniji v času od vložitve vloge do izdaje odločbe na prvi stopnji. V začetku januarja 1993 mu je bila izdana odločba, s katero mu je bila omogočena vrnitev iz Vojvodine v Republiko Slovenijo, kjer živi tudi njegova družina. Če bi njegova navzočnost v Republiki Sloveniji pomenila nevarnost za državo, mu Slovenija ne bi dovolila začasnega prebivanja (odločba z dne 13.1.1993). Torej tožena stranka uporablja pri svojem odločanju dvojna merila. Iz izpodbijane odločbe ni razvidno, da je tožena stranka ugotovila obstoj konkretne nevarnosti za Republiko Slovenijo. V letu 1991 JLA ni bila tuja vojska, v letu 1992 pa je tožnik uveljavljal le svojo pravico do pokojnine, kot je razvidno tudi iz upravnega spora, ki se je vodil pod št. U 357/92. Uredba, na katero se sklicuje tožena stranka, je začela veljati po vložitvi njegove vloge za sprejem v državljanstvo, zato ne more imeti retroaktivne veljave. Potrebno bi bilo utemeljiti, zakaj v letu 1992 tožena stranka ni menila, da je nevaren za varnost države, v letu 1995 pa je prav to razlog za zavrnitev njegove vloge za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri izpodbijani odločbi in sodišču predlaga, da tožbo zavrne.

Po presoji sodišča je tožena stranka odločila pravilno in v skladu z določbama 10. in 12. člena Zakona o državljanstvu Republike Slovenije - ZDS (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I, 38/92 in 13/94), na podlagi katerih je tožnik prosil za državljanstvo Republike Slovenije. Tožena stranka v postopku ugotavlja, da je tožnik aktivno služil v oboroženih silah tuje države do 27.4.1992, ko mu je zaradi upokojitve prenehalo delovno razmerje v JLA. Tudi tožnik v tožbi navaja, da je bila tega dne rešena njegova vloga za upokojitev, dolžnosti pa naj bi bil razrešen 31.5.1992, medtem ko naj bi bil od aktivne vojaške službe oproščen od 31.8.1992 naprej. Tožnikova navedba, da je v letu 1992 le uveljavljal svojo pravico do pokojnine in mu zato tega obdobja ni mogoče šteti kot aktivne službe v oboroženih silah tuje države, je pravno neupoštevna, saj tako tožena stranka kot tožnik navajata, da je bil tožnik upokojen 27.4.1992, kar dejansko in pravno pomeni, da je do tega datuma aktivno služil v JLA, torej oboroženih silah tuje države. Z uporabo 3. alinee 8. člena Uredbe o merilih za ugotavljanje izpolnjevanja določenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z naturalizacijo (Uradni list RS, št. 47/94) je torej tožena stranka presodila, da tožnik ne izpolnjuje pogoja iz 8. točke 1. odstavka 10. člena ZDS, kar pomeni, da s pravnega vidika odločitvi, da tožnikovi vlogi za pridobitev državljanstva z naturalizacijo ne ugodi, ni mogoče oporekati.

Tožnikov ugovor, da tožena stranka leta 1992, ko je odločala o pridobitvi državljanstva po 40. členu ZDS, ni ugotovila, da je nevaren za obrambo države oziroma za varnost države, je neutemeljen, saj, kot že tožnik sam navaja, mu je bila tedaj prošnja zavrnjena po 1. odstavku 40. člena ZDS, torej, ker ni izkazal dejanskega življenja v Republiki Sloveniji, kar je bil eden izmed treh kumulativno vezanih pogojev iz 40. člena ZDS za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Če torej eden izmed pogojev ni bil izpolnjen, je tožena stranka že zaradi tega morala zavrniti prošnjo za sprejem v državljanstvo po navedeni zakonski določbi. Tudi tožbena trditev, da tožena stranka pri odločanju uporablja dvojna merila, ne drži.

Dejstvo, na katero se sklicuje tožnik, in sicer, da je leta 1993 prejel odločbo o začasnem prebivanju tujca v Republiki Sloveniji, na odločitev ne more vplivati, saj sta državljanstvo Republike Slovenije in začasno prebivanje tujca v Republiki Sloveniji različna instituta, ki ju tudi urejata dva različna zakona (ZDS in Zakon o tujcih), ki glede na naravo posamezne stvari tudi temu ustrezno določata pogoje za njuno pridobitev. Neutemeljen je tudi ugovor, da je bila uredba, na katero se je pri odločanju oprla tožeča stranka, uveljavljena po tem, ko je tožnik podal vlogo za pridobitev državljanstva. V pojasnilo tožniku sodišče navaja, da upravni organ praviloma odloča po predpisih, ki veljajo v času izdaje prvostopne odločbe, razen, če zakon ne določa drugače. V času, ko je bila izdana izpodbijana odločba (9.11.1995) je sporna uredba že veljala, zato je bila njena uporaba zakonita.

Glede na navedeno je sodišče presodilo, da je tožba neutemeljena. Zavrnilo jo je na podlagi 2. odstavka 42. člena Zakona o upravnih sporih, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti RS (Uradni list RS, št.

1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavkom 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.