Sodba II Ips 273/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-02-04

varstvo lastninske pravice - vznemirjanje - negatorna tožba

Lastnik lahko zahteva odstranitev vsakega objekta, ki sega na njegovo zemljišče, že na podlagi dejstva, da je sam lastnik spornega zemljišča. Zakaj zahteva odstranitev objekta s svojega zemljišča, ni dolžan utemeljiti. Lastninska pravica daje pravico lastniku, da izključi vsakogar od uporabe njegovega zemljišča, razen, če ima za to poseben pravni naslov (42. člen Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, v nadaljevanju ZTLR).

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim je zahtevala odstranitev ograje in gnojišča s svojega zemljišča. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložil revizijo tožnik zaradi kršitve Kazenskega zakona in zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. V reviziji trdi, da je tožena stranka zgradila ograjo brez soglasja tožnika in ne da bi imela za postavitev gnojišča in ograje potrebno dovoljenje. Vztraja pri svoji trditvi, da sta del ograje in gnojišča zgrajena na njegovem zemljišču. Nadalje trdi, da je vzrok za njegovo tožbo škoda, ki mu nastaja zaradi postavitve gnojišča tožene stranke približno 1 meter stran od zidu njegovega gospodarskega poslopja. Zaradi vlage in delovanja gnojnice na njem nastaja škoda. Prav zato je tudi ugotovljeno, da so temelji ograje obrasli z mahom. Dejstvo, da gre za vpliv z gnojišča, pomeni, da gre za veliko količino vlage, ki povzroča hitrejše razpadanje temeljev ograje. Sodišče je zato zmotno opredelilo starost ograje. S tem pa je bila storjena tudi kršitev iz 13. točke 2. odstavka 354. člena ZPP. Izvedenec gradbene stroke je usposobljen ugotavljati starost ograje, in bi to tudi moral storiti. Sicer pa ponavlja svojo trditev, da meja ni bila določena v spornem predelu, temveč tam, kjer je tožnikov travnik. Zato trdi, da je bilo tudi zmotno uporabljeno materialno pravo. Predlaga, da vrhovno sodišče izpodbijano sodbo in sodbo sodišča prve stopnje razveljavi in zadevo vrne v ponovno obravnavanje prvostopnemu sodišču.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Državno tožilstvo se o reviziji ni izjavilo, nasprotna stranka pa nanjo ni odgovorila.

Revizijsko sodišče predvsem ugotavlja, da tožnik zatrjevane kršitev Kazenskega zakona ni pojasnil in tudi ni navedel, katere določbe tega zakona naj bi bile kršene. Ker tožnik tožencema očita gradnjo ograje in gnojišča brez dovoljenja, revizijsko sodišče ugotavlja, da takšno dejanje, tudi če bi bilo resnično, ni kaznivo dejanje. Če gre za gradnjo na zemljišču tožencev, pa tožnik tega dejstva tudi ne more uveljavljati v tem postopku.

Sodišči druge in prve stopnje pa tudi nista storili očitanih kršitev določb pravdnega postopka. Sodišče prve stopnje je opravilo obširen dokazni postopek z ogledom na kraju samem in s sodelovanjem izvedenca geometra, ter ugotovilo, da stoji ograja na istem mestu kot takrat, ko je bila določena meja v nepravdnem postopku (leta 1985), kakor tudi, da je gnojišče na istem mestu že 25 let. Gre za dejanske ugotovitve na prvi stopnji, ki jih je sprejelo kot točne tudi sodišče druge stopnje. Revizijsko sodišče jih ne sme več preizkušati, ker je izpodbijanje dejanskega stanja na revizijski stopnji prepovedano (3. odstavek 385. člena ZPP). Med dejanske ugotovitve sodi tudi ugotovitev, da je bila leta 1985 v nepravdnem postopku ugotovljena oziroma določena meja tudi za sporni del (Temeljno sodišče v M., enota na P., opr. št. N ... oziroma Temeljno sodišče v M., enota na P., opr. št. N ...).

Kar zadeva razlog, zaradi katerega je tožnik vložil tožbo zoper toženca, pa revizijsko sodišče ugotavlja, da za odločitev v tem sporu ni pravno odločilen. Lastnik lahko zahteva odstranitev vsakega objekta, ki sega na njegovo zemljišče, že na podlagi dejstva, da je sam lastnik spornega zemljišča. Zakaj zahteva odstranitev objekta s svojega zemljišča, ni dolžan utemeljiti. Lastninska pravica daje pravico lastniku, da izključi vsakogar od uporabe njegovega zemljišča, razen, če ima za to poseben pravni naslov (42. člen Zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, v nadaljevanju ZTLR). Toda sodišče prve stopnje, in nato tudi sodišče druge stopnje, sta ugotovili, da tožena stranka s postavitvijo ograje in gnojišča ni posegla v zemljišče tožnika. S tem torej ni kršila njegove lastninske pravice.

Res je sicer, da ima tožnik tudi pravico, da zahteva odstranitev oziroma prenehanje vznemirjanja ali povzročitev škode od vplivov, ki prihajajo iz sosednje nepremičnine, če gre za dejansko stanje po 5. členu ZTLR oziroma po 156. členu Zakona o obligacijskih razmerjih. Imisijski zahtevek pa zahteva določeno dejansko podlago, ki mora biti zatrjevana v tožbi, pa tudi tožbeni zahtevek je lahko postavljen samo tako, da se zahteva prenehanje vznemirjanja (na primer prenehanje prehajanja smradu z gnojišča tožene stranke). Tožbeni zahtevek, ki temelji na navedenih določbah, mora imeti ustrezno dejansko podlago tudi za presojo, ali gre za krajevno običajne razmere, ter seveda tudi dokazno podlago za to, da gre za vplivanje, ki presega krajevno običajno mero in povzroča znatnejšo škodo. Ničesar od tega tožnik ni zatrjeval v tožbi ali v postopku na prvi stopnji. Svojo škodo je začel zatrjevati šele v pritožbi, kar pa je sodišče upravičeno štelo za nedovoljeno spremembo tožbe (190. člen ZPP). Tudi revizijsko sodišče zato ni moglo in ni smelo slediti revizijskim trditvam, ki imajo za podlago drugačen tožbeni zahtevek kot je tisti, o katerem je bilo v tem sporu pravnomočno odločeno.

Ker sodišči nista storili ne očitanih kršitev ne tistih, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti (386. člen ZPP), je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.