Sodba II Ips 390/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-02-12

povzročitev škode - podlage za odgovornost - načelo obrnjenega dokaznega bremena - odgovornost cestnega podjetja - povrnitev gmotne škode - denarna odškodnina

Cestno podjetje odgovarja za škodo na avtomobilu, ki jo povzroči kamen, ki pade nanj ali na cesto, če ne dokaže, da je storilo vse, kar terja stroka, da do škode ne bi prišlo. Podjetje mora namreč nadzirati pobočja nad cesto in primerno ukrepati, da se škoda prepreči. Temelj za samo odškodninsko odgovornost je v prvem odstavku 154. člena ZOR in ne v 184. členu ZOR. Slednji predpis se namreč nanaša na organizacije, ki opravljajo komunalno in drugo podobno dejavnost, med katere spadajo prodaja na drobno, storitve v (krajevnem) transportu, oskrba z vodo in energijami. Skratka, gre za dejavnosti, ki želijo zadovoljiti potrošnika, navedeni predpis pa ga varovati, če pride do opustitve. Cestno podjetje pa ne sodi med komunalne dejavnosti (glej zakon o komunalnih dejavnostih, Ur. list SRS, št. 8/82). Obravnavani primer torej sodi pod splošno določilo o krivdni odgovornosti po prvem odstavku 154. člena ZOR.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki 266.865,50 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi in pravdne stroške. Zavzelo je stališče, da tožena stranka odškodninsko odgovarja po 184. členu zakona o obligacijskih razmerjih (ZOR), ker ni naredila vsega za vzdrževanje strmine, od koder se je na cesto prikotalila večja skala, ki se ji voznica tožnikovega avtomobila ni mogla ogniti. Cestno podjetje je dolžno z brežin stalno odstranjevati material, ki bi lahko padel na vozišče, bankino ali jarke. V tem primeru bi moralo odstraniti nevraščene skale.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi toženca in stranskega intervenienta kot neutemeljeni - ker je toženec dolžan po zakonu o cestah (Ur. list SRS, št. 2/88 p.b., 32/89, 83/89, 42/89 in Ur. list RS, št. 8/91, 10/91, 17/91-I, 55/92, 13/93 in 29/95 - ZCes)

zavarovati pobočja, odseke in nasipe ter nadzirati stanje in razmere na cestah in varovalnem pasu (4. alinea 82. člena in 88. člen).

Krivda tožene stranke je v tem, da ob nadzorstvu ceste in varovalnega pasu (88. člen ZCes) ni zadosti skrbno pregledalo brežine nad cesto. Če bi to storilo, bi odkrilo nevraščene kamne. Zato zvalitev kamna ni bila nepričakovan dogodek.

Proti tej sodbi v zvezi s sodbo sodišča prve stopnje vlagata toženec in stranski intervenient revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlagata, naj vrhovno sodišče razveljavi obe sodbi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje ali pa jo tako spremeni, da tožbeni zahtevek zavrne. Trdita, da je očitek sodišča tožencu, da je opustil nadzorstvo skrbnega pregleda brežine nad cesto zunaj varovalnega pasu, irelevanten in izven zakonskih določil in zato ne more nositi ne objektivne in še manj krivdne odgovornosti. Nepomembne so tudi navedbe tožeče stranke, da bi moral toženec obvestiti lastnika zemljišča o preteči nevarnosti. Cesta ni nevarna stvar, obravnavana cesta pa je bila dana v uporabo na podlagi lokacijske in gradbene dokumentacije.

Na vročeno revizijo tožeča stranka ni odgovorila, Državno tožilstvo RS pa se o njej ni izjavilo.

Do ključnega in edinega spornega vprašanja v tej zadevi - toženčeve odškodninske odgovornosti sta revidenta v tem postopku zavzemala takšna stališča: do škode je lahko prišlo po krivdi tretje osebe, ki je zvalila kamen z brega; toženec ni krivdno ravnal; na kamen je lahko stopila divja žival; toženec mora po pogodbi z ministrstvom vzdrževati poleg ceste le obcestni pas, ta znaša kvečjemu 10 metrov od cestišča, dlje pa že pomeni poseg v lastnino drugega; zaščitno ograjo mora postaviti lastnik ceste; zakonska določba 184. člena ZOR je splošna in uporabiti je potrebno podzakonske akte; šlo je za nepredvidljiv dogodek in končno v reviziji takšno stališče, kot je bilo opisano v uvodu obrazložitve. Slednje bi lahko povzeli v stališče, da zakonski predpisi cestnemu podjetju ne nalagajo "nadzorstva skrbnega pregleda" brežin nad cesto izven varovalnega pasu niti dolžnega obveščanja lastnika zemljišča o preteči nevarnosti. Ob ugotovljenih okoliščinah, v katerih se je pripetila prometna nesreča - nevraščeni večji kamen se je prikotalil na cesto, kjer se mu med kotaljenjem voznica ni mogla izogniti, opisanega revizijskega stališče ni mogoče sprejeti.

Tožena stranka je bila po zakonskem izrazju v času nezgode veljavnega ZCes organizacija za redno vzdrževanje cest (prvi odstavek 81. člena ZCes), to vzdrževanje pa je zakon opredeljeval tako: ceste morajo biti redno vzdrževane tako, da je na njih mogoč promet, za katerega so namenjene, ter na način in ob pogojih, ki jih določa ta zakon, predpisi, izdani na njegovi podlagi, in predpisi o varnosti cestnega prometa (drugi odstavek 81. člena ZCes). Ta zakonska določba je (bila) izraz načela zagotavljanja varnega prometa in pri uresničevanju tega načela imajo tudi cestna podjetja svoje naloge. Med slednjimi splošno opredeljenimi nalogami so: vzdrževati ceste tako, da je mogoč na njih vsak čas varen in neoviran promet (četrti odstavek 4. člena zakona o temeljih varnosti cestnega prometa, Ur. list SFRJ, št. 50/88, 63/88, 80/89, 29/90, 11/91 - ZTVCP); nadzirati stanje cest in sploh zagotavljati pogoje za varen in neoviran promet na njih (prvi odstavek 8. člena ZTVCP). Ena izmed konkretnih nalog v zvezi s slednjim, ki je povezana z razgrnjenim problemom, pa je kot del rednega vzdrževanja cest zavarovanje pobočij, usekov in nasipov (četrta alinea 82. člena ZCes). V redno vzdrževanje cest torej sodi po zakonu tudi dejavnost zunaj njih, se pravi zunaj cestnega telesa in cestnega sveta (prva in četrta alinea prvega odstavka 57. člena ZCes) in varovalnega pasu (100. člen ZCes). Ko podzakonski akt -

pravilnik o obnavljanju, rednem vzdrževanju in varstvu cest (Ur. list SRS, št. 11/88 - pravilnik) nadrobneje ureja odstranjevanje materiala, ki bi lahko ali je padel na vozišče, bankino ali jarke, ter biološko in tehnično zavarovanje (32. in 33. člen pravilnika), govori o brežinah, s katerimi pa zajema le nasipe, useke in zaseke (prvi odstavek 32. člena pravilnika). Torej le umetno ustvarjene strmine oziroma nagibe, ne pa tudi pobočij, ki so naravno nagnjen svet. Vendar spričo načela usklajenosti pravnih aktov, iz katerega med drugim sledi, da morajo biti podzakonski akti v skladu z zakoni (tretji odstavek 153. člena ustave RS, Ur. list RS, št. 33/91-I in 42/97), pravilnik v razmerju do zakona, na podlagi katerega je bil izdan (83. člen ZCes in pooblastilo v pravilniku), ne more oziroma ne sme ožati ali širiti pravic ali obveznosti, ki jih ureja zakon. Torej v pravilniku opisani način vzdrževanja brežin zajema, upoštevaje ZCes, tudi pobočja.

V tem sporu je sodišče ugotovilo obstoj škode. Do te je prišlo zaradi škodnega dogodka, ki ga je povzročil kamen, ki se je prikotalil z območja, ki ga mora po zakonu nadzorovati toženec. Škodni dogodek izvira potemtakem iz toženčeve sfere. Glede na naravo njegovih nalog - vzdrževati ceste in skrbeti za varen promet je lahko seveda njegovo škodno ravnanje tudi v opustitvi dolžnega ravnanja. V tem primeru gre za opustitev nadzorstva nad pobočjem, ki bi sicer omogočilo ugotoviti to, kar je sodišče ob ogledu - nevraščene skale ali kamne, in ustrezno ukrepati tako, da se odstranijo, postavijo varovalne pregrade, ali opozorilne table ali kaj drugega, kakor pač nalaga stroka. Med potrebnimi elementi za odškodninsko odgovornost torej ostane le še odprto vprašanje odgovornosti toženca. Spričo v naše pravo sprejetega načela krivdne odgovornosti z obrnjenim dokaznim bremenom oziroma domnevne krivde, mora tisti, ki je povzročil škodo, želi pa se otresti odškodninske odgovornosti, dokazati, da je nastala brez njegove krivde. Tega se toženi stranki bodisi sprva ni posrečilo (kamen je zvalila tretja oseba ali divja žival) dokazati bodisi zdaj z revizijskim stališčem niti ne skuša dokazati, ker pač trdi, da je izvor škodnega dogodka zunaj njene sfere. Odločitev nižjih sodišč se tako pokaže kot pravilna. Cestno podjetje odgovarja za škodo na avtomobilu, ki jo povzroči kamen, ki pade nanj ali na cesto, če ne dokaže, da je storilo vse, kar terja stroka, da do škode ne bi prišlo. Podjetje mora namreč nadzirati pobočja nad cesto in primerno ukrepati, da se škoda prepreči. Temelj za samo odškodninsko odgovornost je v prvem odstavku 154. člena ZOR in ne v 184. členu ZOR. Slednji predpis se namreč nanaša na organizacije, ki opravljajo komunalno in drugo podobno dejavnost, med katere spadajo prodaja na drobno, storitve v (krajevnem) transportu, oskrba z vodo in energijami. Skratka, gre za dejavnosti, ki želijo zadovoljiti potrošnika, navedeni predpis pa ga varovati, če pride do opustitve. Cestno podjetje pa ne sodi med komunalne dejavnosti (glej zakon o komunalnih dejavnostih, Ur. list SRS, št. 8/82). Obravnavani primer torej sodi pod splošno določilo o krivdni odgovornosti po prvem odstavku 154. člena ZOR.

Pritrditi je sicer mogoče reviziji, da toženec ni dolžan o stanju na zemljišču obveščati njegovega lastnika, saj ta zaradi ceste, ki je speljana skozi naravno okolje ni dolžan ničesar aktivno ukrepati. Pač pa bi moral toženec kot strokovna oseba, na kateri je skrb za varen promet, obvestiti tistega, na katerem je dolžnost zgraditve in rekonstrukcije cest, če bi razmere na obravnavanem odseku ceste terjale, da se ta zavaruje zaradi padajočega kamenja s stalnimi varovalnimi objekti ali z začasnimi napravami ali po potrebi z ustrezno prometno signalizacijo (76. člen ZCes), in če to zaradi narave del ne bi bila naloga cestnega podjetja. Lastnik zemljišča pa je dolžan le trpeti postavitev takšnih naprav (86. člen ZCes), sicer pa mu ne zakon ne kaj drugega ne nalaga, kot rečeno, aktivnega ravnanja za zavarovanje ceste. In končno, neumesten je revizijski nasvet, posebej še, ker ga je sopodpisala zavarovalnica, naj bi tožnica (gre za tožnika) kasko zavarovala avtomobil in iz tega terjala odškodnino. Res gre v tej zadevi le za gmotno škodo in po vrhu še relativno majhno. Lahko pa bi šlo tudi za življenje ljudi. Zato vprašanja odgovornosti vseh subjektov, ki so dolžni skrbeti za varen promet, in tako tudi cestnih podjetij, ni mogoče odpraviti le s premoženjskim ali kakšnim drugim zavarovanjem. Opisana odgovornost cestnega podjetja torej ostaja.

Uveljavljani revizijski razlog po povedanem ni podan in ker tudi ne gre za procesno kršitev, na kakršno mora paziti sodišče po uradni dolžnosti, je neutemeljeno revizijo zavrnilo (393. člen ZPP).

Odločitev o revizijskih stroških tožene stranke je zajeta z zavrnilnim izrekom te odločbe (prvi odstavek 154. člena in prvi odstavek 166. člena ZPP).

ZOR člen 154, 154/1, 184. ZCes člen 57, 57/1-1, 57/1-4, 76, 81/1, 81/2, 81/4, 83, 86, 100. PRAVILNIK O OBNAVLJANJU, REDNEM VZDRŽEVANJU IN VARSTVU CEST člen 32, 32/1, 33. ZTVCP člen 4, 4/4, 8, 8/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.