Sodba U 239/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-02-04

razrešitev višjega upravnega delavca - prenehanje delovnega razmerja

Okoliščina, da je zaradi spremenjenih zakonskih pristojnosti prevzelo dela enega ministrstva drugo ministrstvo in s tem tudi delavce, ki so na teh delih delali, sama po sebi še ni zakonski razlog za prenehanje delovnega razmerja tem delavcem. To je lahko le razlog za prerazporeditev teh delavcev, kar pa nima pravnega učinka za njihov naziv.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Vlade Republike Slovenije ... z dne 19.1.1995.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka na podlagi 23. člena Zakona o delavcih v državnih organih tožnico z dnem 31.12.1994 razrešila dolžnosti svetovalke ministrice za pravosodje zaradi odhoda v drugo ministrstvo in ugotovila, da s tem dnem tožnici preneha delovno razmerje v Ministrstvu za pravosodje.

Tožnica s tožbo v upravnem sporu, na katero je bila napotena s pravnim poukom v izpodbijani odločbi, izpodbija navedeno odločbo zaradi nepopolne in nepravilne ugotovitve dejanskega stanja ter nepravilne uporabe veljavnih predpisov. Navaja, da v omenjenem primeru, ko je Ministrstvo za notranje zadeve Republike Slovenije v skladu z Zakonom o organizaciji in delovnem področju ministrstev prevzelo naloge, ki jih je dotlej opravljal Izobraževalni center v Ministrstvu za pravosodje, v katerem je tožnica delala, ne gre za prenehanje delovnega razmerja v Ministrstvu za pravosodje, kot je napačno ugotovljeno v izpodbijani odločbi, ampak gre le za razporeditev delavcev iz Ministrstva za pravosodje v Ministrstvo za notranje zadeve v skladu s 26. členom prej navedenega Zakona o organizaciji in delovnem področju ministrstev in 30. člena Zakona o delavcih v državnih organih. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo v celoti odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka navaja, da je bila tožnica s 1.1.1995 imenovana za višjo svetovalko v Ministrstvu za notranje zadeve in je z istim dnem tudi sklenila delovno razmerje v navedenem ministrstvu. Z 31.12.1994 je tožnici prenehalo delovno razmerje v Ministrstvu za pravosodje in je s tem tudi ugasnilo njeno imenovanje za svetovalko ministrice za pravosodje. Izpodbijana odločba je zato le deklaratorne narave. Vprašanje prenehanja delovnega razmerja, ki ga tožnica v tožbi izpodbija, je delovnopravne narave in ga zato tožnica lahko izpodbija le pred delovnim in socialnim sodiščem.

Kot izhaja iz izpodbijane odločbe je tožena stranka, sklicujoč se na 23. člen Zakona o delavcih v državnih organih - ZDDO (Uradni list RS, št. 15/90, 5/91, 18/91, 22/91, 2/91-I in 4/93), z 31.12.1994 tožnico razrešila dolžnosti svetovalke ministrice za pravosodje zaradi odhoda v drugo ministrstvo in z isto odločbo tudi ugotovila, da z dnem razrešitve tožnici preneha delovno razmerje v Ministrstvu za pravosodje. Iz obrazložitve odločbe, v kateri je navedeno le, da se tožnica razreši dolžnosti svetovalke ministrice za pravosodje zaradi odhoda v drugo ministrstvo, ni razvidno, katera so tista pomembna dejstva in okoliščine, ki so bila v postopku ugotovljena in ustrezajo pravno pomembnim dejstvom, ki jih določa 23. člen ZDDO kot razloge za razrešitev dolžnosti višjega upravnega delavca. V odgovoru na tožbo je tožena stranka sicer navedeno procesno pomanjkljivost poskusila popraviti, vendar pri tem sodišče opozarja, da z naknadno obrazložitvijo odločbe v odgovoru na tožbo, navedene procesne pomanjkljivosti ni mogoče uspešno odpraviti. Pomanjkljivo obrazložena odločba onemogoča kontrolo, ali je bilo dejansko stanje sploh pravilno ugotovljeno in ali je bil na ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabljen materialni predpis. Pomanjkljivo obrazložena odločba pomeni bistveno kršitev postopka, saj take odločbe tožnik ne more učinkovito izpodbijati, sodišče pa zaradi tega ne more presoditi njene zakonitosti.

Po 23. členu ZDDO, ki je veljal v času izdaje izpodbijane odločbe, razreši dolžnosti višjega upravnega delavca organ, pristojen za njegovo imenovanje, če delavec pisno zaprosi za razrešitev ali če je s pravnomočno sodbo obsojen za kaznivo dejanje, zaradi katerega ni primeren za opravljanje dolžnosti, na katero je imenovan. Predstojnik pa lahko predlaga razrešitev višjega upravnega delavca tudi, če oceni, da ta po svojih delovnih in strokovnih kvalitetah ni primeren za opravljanje dolžnosti.

Samo zaradi razlogov, ki so v določbi 23. člena zakona izrecno navedeni (če delavec pisno zaprosi za razrešitev, če je s pravnomočno sodbo obsojen na kaznivo dejanje, zaradi katerega ni primeren za opravljanje dolžnosti, na katero je bil imenovan in če je na predlog predstojnika ocenjen, da po svojih delovnih in strokovnih kvalitetah ni primeren za opravljanje dolžnosti), se tak delavec lahko po tej določbi razreši dolžnosti. Odhod v drugo ministrstvo, na katero se v izpodbijani odločbi sklicuje tožena stranka, pa po navedeni zakonski določbi ni razlog za razrešitev in temu posledično tudi ne razlog za prenehanje delovnega razmerja. Sploh pa glede na stališče tožene stranke v odgovoru na tožbo, sodišče posebej opozarja, da tudi sicer razrešitev po 23. členu zakona sama po sebi še ni razlog za prenehanje delovnega razmerja, saj določba 24. člena istega zakona posebej določa, da takega delavca organ, pristojen za imenovanje, razporedi brez javnega natečaja v isti ali drug organ na delovno mesto, ki ustreza njegovemu znanju in izobrazbi oziroma če ga ni mogoče razporediti, se mu ponudi delovno mesto, ki ustreza njegovemu znanju in strokovni usposobljenosti. Šele, če delavec tega ne sprejme, mu preneha delovno razmerje po preteku odpovednega roka.

Po določbi 1. odstavka 53. člena ZDDO delavcem v državnem organu preneha delovno razmerje v primerih določenih z zakonom. Iz navedenega po mnenju sodišča med drugim tudi sledi, da s prenehanjem upravnega organa, preneha tudi delovno razmerje delavcem tega organa. Logična posledica tega je, da takemu delavcu s prenehanjem delovnega razmerja ugasne tudi imenovanje v naziv višjega upravnega delavca, saj je po 5. členu ZDDO imenovanje v naziv višjega upravnega delavca predpogoj za sklenitev delovnega razmerja delavca, ki bo opravljal dela, za katera zakon zahteva tak naziv. Določba 30. člena ZDD0 pa posebej določa razporejanje delavcev v državnih organih na podlagi ugotovljenih delovnih potreb, če se spremenijo pristojnosti državnega organa.

Če držijo tožbene navedbe, da je zaradi spremenjenih zakonskih pristojnosti Ministrstva za pravosodje in Ministrstva za notranje zadeve, to prevzelo dela Izobraževalnega centra, ki ga je prej opravljalo Ministrstvo za pravosodje, v katerem je tožnica delala, ta okoliščina sama po sebi še ne more biti razlog za prenehanje delovnega razmerja tožnice v Ministrstvu za pravosodje. V skladu z že prej navedeno določbo 30. člena zakona je to lahko le razlog za prerazporeditev tožnice iz Ministrstva za pravosodje v Ministrstvo za notranje zadeve. Predhodno imenovanje v naziv v takem primeru ni potrebno, saj samo dejstvo tovrstne razporeditve po zakonu nima pravnega učinka na naziv.

Ker sodišče zaradi bistvene kršitve pravil postopka ni moglo rešiti upravnega spora, je izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 2.

odstavka 39. člena v povezavi z 2. odstavkom 42. člena Zakona o upravnih sporih, ki ga je enako kot Zakon o splošnem upravnem postopku uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvistnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavkom 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.