TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I R 27/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-10

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija zaradi drugih tehtnih razlogov

Prenos pristojnosti zaradi zaposlitve stranke na sodišču.

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v R.

Pri Okrajnem sodišču na ... je tožnik A. P. proti toženki A. A. vložil tožbo na ugotovitev solastnine na stanovanju s predlogom za izdajo začasne odredbe.

Okrajno sodišče na ... je dne 11.5.1998 po predstojnici predlagalo določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v skladu z določbo 68. člena ZPP, ker naj bi tožnik bil izvenzakonski partner toženke, ki pa je zaposlena kot strojepiska - zapisnikarica na sodišču, pred katerim naj bi se vodil postopek.

Po 68. členu ZPP lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča odloči, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Obstoj slednjega, torej tehtnih razlogov, ki pogojujejo delegacijo pristojnosti, je iz vloge Okrajnega sodišča ... razviden in objektivno izkazan. Za odločanje v tej zadevi je bilo zato delegirano Okrajno sodišče v R.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 31/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-05-28

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija zaradi drugih tehtnih razlogov - pogoji

Z delegacijo pristojnosti se posega v zakonsko določeno delitev pristojnosti med sodišči. Zato je ta utemeljena, denimo, kadar to narekujejo posebni oziri javnega reda ali varnosti ali če bi odločanje pred pristojnim sodiščem utegnilo ogroziti neodvisnost ali nepristranskost sodnika glede razpoloženja okolja, v katerem se nahaja sodišče, nikakor pa ne, če je eden izmed udeležencev postopka zdravnik, ki opravlja zasebno prakso na območju nekega sodišča.

Predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se ne ugodi.

Predlagateljica je dne 25.7.1997 vložila pri Okrajnem sodišču ... predlog za delitev premoženja, ki sta ga udeleženca postopka pridobila tekom trajanja njune zakonske zveze.

Nasprotni udeleženec je z vlogo z dne 21.10.1997 predlagal, naj se za obravnavanje zadeve določi drugo stvarno pristojno sodišče.

Predlagateljica je zdravnica, ki ima v sodnem okolišu Okrajnega sodišča ... zasebno prakso. Dnevno ima veliko kontaktov s številnimi prebivalci in zato po vsej verjetnosti tudi z delavci sodišča.

V predložitvenem dopisu z dne 12.5.1998 je Okrajno sodišče ...

navedlo, da je točna trditev, da ima predlagateljica zasebno zdravniško prakso, in dodalo, da je predlagateljica tudi osebna zdravnica nekaterih delavcev sodišča.

Zakon o pravdnem postopku določa v 68. členu, da lahko najvišje sodišče v državi na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Predlog očitno meri na drugi sklop razlogov za delegacijo, saj ne navaja nobene okoliščine, ki bi govorila v prid temu, da bi postopek laže potekal pred drugim sodiščem. V drugo skupino razlogov za smotrno delegacijo, za katero sicer zakonska formulacija omogoča prožna merila za opredelitev smotrnosti, pa ni mogoče uvrstiti razlogov, ki so navedeni v predlogu. Okoliščine, ki naj bi po mnenju nasprotnega udeleženca lahko predstavljale motnje v postopku (opravljanje zasebne zdravniške prakse na območju sodišča in status osebnega zdravnika nekaterih delavcev sodišča), so takšne, da jih je mogoče odpraviti z drugimi instituti pravdnega in sploh sodnega postopka (npr. z izločitvijo). Z delegacijo pristojnosti pa se posega v zakonsko določeno delitev pristojnosti med sodišči. Zato je ta utemeljena, denimo, kadar to narekujejo posebni oziri javnega reda ali varnosti ali če bi odločanje pred pristojnim sodiščem utegnilo ogroziti neodvisnost ali nepristranskost sodnika glede razpoloženja okolja, v katerem se nahaja sodišče, nikakor pa ne, če je eden izmed udeležencev postopka zdravnik, ki opravlja zasebno prakso na območju nekega sodišča. Po povedanem torej v predlogu navedenih razlogov ni mogoče umestiti v pravni standard "drugih tehtnih razlogov". Zato vrhovno sodišče predlogu ni ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 194/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-07-01

revizija - dovoljenost revizije - sklep o pravdnih stroških

Ni revizije proti stroškovni odločitvi v sodbi.

Sodišče prve stopnje je odločilo, da sta toženi stranki nerazdelno dolžni plačati tožnici Š. K. znesek 6,479.110,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi ter povrniti pravdne stroške v znesku 161.384,00 SIT, tožniku pa znesek 2,331,210,00 SIT s pripadki ter mu povrniti pravdne stroške v znesku 58.067,00 SIT. Tožencu I. S. pa je naložilo, da mora poleg navedenih zneskov plačati tožnici Š. K. še 8,810.890,00 SIT, tožniku M. A. pa 3,168.790,00 SIT s pripadki. V ostalem je tožbeni zahtevek zavrnilo. Sodišče druge stopnje je delno ugodilo pritožbi tožene zavarovalnice in sodbo sodišča prve stopnje v odločitvi o stroških v razmerju med tožnikoma in toženo zavarovalnico v točkah I. in II. sodbenega izreka tako spremenilo, da je tožnica dolžna plačati toženi zavarovalnici pravdne stroške v znesku 69.280,00 SIT, tožnik pa v znesku 24.928,00 SIT. Pritožbo tožnikov pa je zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje v izpodbijanem zavrnilnem delu v razmerju do tožene zavarovalnice potrdilo. Tožnikoma je tudi naložilo, da morata toženi zavarovalnici povrniti pritožbene stroške in sicer tožnica v znesku 26.522,00 SIT, tožnik pa v znesku 9.543,00 SIT.

Proti sodbi sodišča druge stopnje sta tožnika vložila revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka. V obrazložitvi revizije izpodbijata le stroškovni izrek in predlagata njegovo spremembo tako, da bo o stroških odločeno v skladu z določili ZPP o priznanju potrebnih stroškov in izdatkov glede na uspeh v pravdi.

Toženi stranki na revizijo nista odgovorili, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP, zakona o pravdnem postopku).

Tožeča stranka je sicer vložila revizijo zoper sodbo sodišča druge stopnje s predlogom na njeno razveljavitev in vrnitev zadeve v novo sojenje, vendar pa je hkrati v obrazložitvi določno navedla, da izpodbija le odločitev v sodbi sodišča druge stopnje, ki se nanaša na pravdne stroške. Revizijski predlog in obrazložitev revizije, kadar je dana, predstavljata celoto. Presoja obsega izpodbijanja in revizijskega predloga ne more mimo obrazložitve, kadar je v njej jasno povedano, kateri del sodbene odločitve je izpodbijan in zakaj. V obravnavanem primeru ni dvoma, da tožnika nista zadovoljna s stroškovno odločitvijo, sprejeto v sodbi sodišča druge stopnje in da se revizijski predlog nanaša le na odločbo o pravdnih stroških.

Vendar pa se odločitev o stroških postopka vedno šteje za sklep (peti odstavek 129. člena ZPP). Zato je treba dovoljenost revizije presojati v okviru določbe 400. člena ZPP. Stroškovna odločitev gotovo ni sklep, s katerim bi se postopek pravnomočno končal, saj je zahteva za vrnitev pravdnih stroškov vedno akcesorne narave in je ni mogoče uveljavljati samostojno, pač pa le v postopku, zaradi katerega so stroški nastali. Revizija torej ni dovoljena, zaradi česar jo je revizijsko sodišče v skladu z določbo 392. člena ZPP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 348/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-18

Revizija ni dovoljena proti sklepu, s katerim je pravdno sodišče odločilo, da se bo postopek nadaljeval po pravilih nepravdnega postopka.

Tožeča stranka je od tožene stranke s tožbo zahtevala, da ji ta omogoči revizorski pregled njenega poslovanja v času od 5.9.1990 dalje. Sodišče prve stopnje pa je s sklepom pravdni postopek ustavilo ter zadevo odstopilo v reševanje svojemu nepravdnemu oddelku.

Pritožbo tožeče stranke proti tej odločitvi je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in sklep sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti sklepu sodišča druge stopnje vlaga tožeča stranka revizijo zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava s predlogom na njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje. Razmerje med pravdnima strankama je civilnopravne narave. Tožnica nima položaja družbenika pri toženi stranki, zaradi česar sodišče ne more odločati po določbi 447. člena zakona o gospodarskih družbah. Njen zahtevek temelji izključno na pogodbenem razmerju, pri čemer je pravica družbenika do informacij in vpogleda določena kogentno glede na določbo 446. člena zakona o gospodarskih družbah. Pravica zahtevati pregled poslovnih knjig pa je obligacijske narave. Poleg tega spor med strankama izvira še iz časa pred uveljavitvijo zakona o gospodarskih družbah. Glede razmejitve med pravdnim in nepravdnim postopkom obvelja, da je za odločanje v civilnih zadevah vedno pristojno sodišče v pravdnem postopku, če zakon ne določa odločanja v nepravdnem postopku. V izpodbijanem sklepu je zato napačno uporabljena temeljna določba 1. člena zakona o pravdnem postopku, to pa neposredno vpliva na zakonitost in pravilnost odločanja.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP, zakona o pravdnem postopku).

Po določbi 400. člena ZPP lahko stranke vložijo revizijo tudi zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Vendar pa v tem primeru do pravnomočnega končanja postopka pred sodiščem še ni prišlo. Le popolno prenehanje litispendence v določeni stvari istočasno pomeni tudi pravnomočno končanje sodnega postopka. Z izpodbijanim sklepom pa litispendenca ni prenehala, saj se bo postopek nadaljeval, čeprav odslej po pravilih nepravdnega postopka. Glede na določbo drugega odstavka 19. člena ZPP je celo ohranjena veljavnost vseh procesnih dejanj, ki jih je doslej opravilo pravdno sodišče. Temeljni pogoj za dovoljenost revizije po prvem odstavku 400. člena ZPP tako ni izpolnjen, izpodbijani sklep pa tudi ne spada med sklepe, zoper katere je revizija vedno dovoljena (tretji odstavek 400. člena ZPP). Zato je revizijsko sodišče revizijo kot nedovoljeno zavrglo (392. člen ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1977) - ZPP-77  - člen 19, 19/1, 19/2, 400, 400/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 165/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-07-01

revizija - dovoljenost revizije - sklep o izločitvi sodnika

Ni revizije proti sklepu o izločitvi sodnika.

Sodišče prve stopnje je zavrglo pritožbo tožnikov proti sklepu, s katerim je bila zavrnjena zahteva za izločitev sodnice M. K. Pritožbo tožnice je sodišče druge stopnje kot nedovoljeno zavrglo, pritožbo tožnika pa zavrnilo kot neutemeljeno in sklep sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti temu sklepu vlagata tožnika revizijo, v kateri opisujeta razloge, zaradi katerih sta začela pravdo. Vztrajata pri zahtevi za izločitev sodnice sodišča prve stopnje.

Po določbi prvega odstavka 400. člena Zakona o pravdnem postopku lahko stranke vložijo revizijo zoper sklep sodišča druge stopnje tedaj, kadar je s tem sklepom postopek pravnomočno končan. Sklep, s katerim je odločeno o zahtevi za izločitev sodnika, pa nima narave sklepa o pravnomočnem končanju postopka. Uvrstiti ga je mogoče med druge sklepe, ki jih sodišče izdaja v postopku in s katerimi se odloča o vprašanjih, ki postopka še ne končajo. Revizija tožnikov torej ni dovoljena, zaradi česar revizijsko sodišče ne more obravnavati razlogov, ki so navedeni v reviziji.

Ker revizija ni dovoljena, jo je revizijsko sodišče zavrglo (392. člen zakona o pravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 41/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-10

Izvedba novih dokazov ni utemeljila predloga za obnovo postopka.

S sodbo z dne 22.6.1993, ki jo je izreklo Temeljno sodišče v M., enota v L. (opr. št. P 30/91) je bil toženec spoznan za očeta mladoletnega tožnika, naloženo pa mu je bilo plačevanje preživnine. Toženec je predlagal obnovo postopka, vendar pa je sodišče prve stopnje njegov predlog z dne 25.2.1994 s sklepom zavrnilo, sodišče druge stopnje pa je zavrnilo tudi njegovo pritožbo proti tej odločitvi.

Proti sklepu sodišča druge stopnje toženec vlaga revizijo, v kateri vsebinsko uveljavlja revizijski razlog bistvenih kršitev določb pravdnega postopka ter predlaga razveljavitev odločitve nižjih sodišč ter vrnitev zadeve v novo odločanje. Že v postopku na prvi stopnji je namreč predlagal izvedbo najmodernejše analize na Dunaju, da bi se dokončno ugotovilo, da ni oče mladoletnega tožnika. Njegov dokaz je bil neutemeljeno zavrnjen.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila, Vrhovno državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (tretji odstavek 390. člena ZPP, zakona o pravdnem postopku).

Obnova pravnomočno končanega postopka je bila očitno predlagana zato, ker naj bi toženec pridobil možnost uporabiti nove dokaze, na katerih podlagi bi zanj bila lahko izdana ugodnejša odločba, če bi bili uporabljeni v prejšnjem postopku (9. točka 421. člena ZPP). Sodna izvedenka za imunogenetiko prof. dr. M. B. naj bi podvomila v oceno odstotka verjetnosti toženčevega očetovstva, kot jo je izdelal prof. dr. K. iz Z.. Vendar pa se je med postopkom izkazalo, da temu ni tako. Sodišči nižje stopnje sta ugotovili, da so za odločitev ključnega pomena ugotovitve dr. J. B. iz Inštituta za sodno medicino Medicinske fakultete Univerze v L. in - tokrat enake - ugotovitve že omenjene izvedenke. Oba strokovnjaka sta opravila najmodernejši analizi za ugotavljanje očetovstva, ki sta pravnomočno odločitev o toženčevem očetovstvu še dodatno potrdili. Zato je bilo v izpodbijanem sklepu ocenjeno, da temeljna obnovitvena predpostavka ni podana in da je sklep o zavrnitvi predloga za obnovo postopka zakonit in utemeljen.

Revizija niti ne pove, katere procesne kršitve naj bi storili nižji sodišči, uradni preizkus po določbi 386. člena ZPP pa je pokazal, da bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP v pravdi ni bilo. O dejanskem stanju ni mogoče razpravljati na revizijski stopnji (tretji odstavek 385. člena ZPP), niti ni mogoče v reviziji predlagati novih dokazov, če se ne tičejo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka (387. člen ZPP). Prav to - izvedbo novih dokazov - pa revident predlaga, ko apelira na izvedbo "najmodernejše analize na Dunaju".

Neutemeljena revizija je bila zavrnjena na podlagi določbe 393. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 137/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-24

revizija - dovoljenost revizije - denarna terjatev - ugotovitev vrednosti spornega predmeta - upoštevanje obresti

Po 2. odstavku 35. člena ZPP se obresti pri ugotavljanju vrednosti spornega predmeta ne upoštevajo, če se ne uveljavljajo kot glavni zahtevek.

Z izpodbijano sodbo je sodišče druge stopnje razsodilo o drugem podrejenem tožbenem zahtevku tožeče stranke. Po tej sodbi mora toženec plačati tožnikoma 20,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 27.9.1990 dalje do plačila. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje sta vložili revizijo tožeča in tožena stranka. Tožeča stranka uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču predlaga, da obe sodbi spremeni tako, da v celoti ugodi drugemu podrejenemu tožbenemu zahtevku, podrejeno pa, da v izpodbijanem delu sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje sodišču prve ali sodišču druge stopnje. Tožena stranka pa pavšalno uveljavlja vse revizijske razloge iz 385. člena ZPP ter predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni tako, da pritožbi ugodi, prvostopno sodbo spremeni oz.

razveljavi obe sodbi in zadevo vrne prvemu sodišču v novo sojenje.

Po 2. odstavku 382. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega določenega zneska. Predmet presoje na revizijski stopnji sta odločitvi druge in prve stopnje o drugem podrejenem tožbenem zahtevku, tj. na plačilo 180,00 SIT s pripadajočimi zamudnimi obrestmi. Drugi podrejeni tožbeni zahtevek je tožeča stranka postavila na naroku dne 27.9.1990. Tega dne je po navedenem določilu ZPP veljala mejna vrednost 8.000,00 SIT (Uradni list SFRJ, št. 20/90). Navedeni tožbeni zahtevek ne dosega navedenega zneska. Še toliko manj to velja za izpodbijani del drugostopne sodbe.

Res je sicer, da je tožeča stranka zahtevala zamudne obresti od navedenega zneska od 15.11.1986 dalje do plačila. Vendar pa se po 2. odstavku 35. člena ZPP obresti pri ugotavljanju vrednosti spornega predmeta ne upoštevajo, če se ne uveljavljajo kot glavni zahtevek. Drugi podrejeni zahtevek ima tudi drugačno dejansko in pravno podlago kot glavni zahtevek. Zato zanj veljajo enaka pravila za presojo dovoljenosti revizije, kot za samostojno tožbo.

Ker torej vrednost izpodbijanega dela drugostopne sodbe (za toženo stranko 20,00 SIT, za tožečo stranko 160,00 SIT) za dovoljenost revizije ne zadošča, je moralo revizijsko sodišče reviziji na podlagi 392. člena ZPP kot nedovoljeni zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 272/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-07-23

revizija zoper sklep sodišča druge stopnje - dovoljenost revizije

Revizija zoper sklep sodišča druge stopnje s katerim je bil razveljavljen sklep sodišča prve stopnje o zavrženju tožbe in zadeva vrnjena temu sodišču v novo odločanje, ni dovoljena, saj se s takim sklepom postopek pravnomočno ne konča.

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo tožeče stranke. Drugostopno sodišče je pritožbi tožeče stranke ugodilo, sklep sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo odločanje.

Proti sklepu sodišča druge stopnje je vložila tožena stranka pravočasno revizijo in v njej uveljavljala revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmnotne uporabe materialnega prava. Zmotno je stališče pritožbenega sodišča, da predhodni predlog državnemu pravobranilstvu po 14. členu Zakona o državnem pravobranilstvu, Uradni list RS, št. 20/97, da se sporno razmerje reši pred uvedbo pravdnega ali drugega postopka, v postopkih pred sodišči ni procesna predpostavka. Reviziji naj se ugodi, sklep sodišča druge stopnje pa tako spremeni, da bo pritožba tožeče stranke zavrnjena kot neutemeljena in potrjen sklep prvostopnega sodišča o zavrženju tožbe.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (390. in 400. člen Zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Revizija je izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti proti pravnomočni sodbi, izdani na drugi stopnji (1. odstavek 382. člena ZPP), pod pogoji iz 400. člena ZPP pa tudi proti sklepu sodišča druge stopnje. V obravnavanem primeru ni izpolnjen niti temeljni pogoj iz 1. odstavka 400. člena ZPP, saj z izpodbijanim sklepom sodišča druge stopnje postopek ni bil pravnomočno končan. Sodišče druge stopnje je namreč sklep sodišča prve stopnje o zavrženju tožbe razveljavilo in zadevo vrnilo temu sodišču v novo odločanje. S takim sklepom pa se postopek pravnomočno ne konča. Revizija tožene stranke tedaj ni dovoljena. Zato jo je revizijsko sodišče zavrglo (392. člen v zvezi s 4. odstavkom 400. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 9/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-04-22

revizija - dovoljenost revizije - premoženjskopravna narava stanovanjskih sporov po SZ - določitev vrednosti spornega predmeta v tožbi

Po uveljavitvi Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91 - v nadaljevanju SZ) imajo stanovanjski spori za podlago lastninskopravna ali najemna razmerja, ki so premoženjskopravne narave. V tožbi, ki je bila vložena dne 14.9.1996, uveljavljeni zahtevek na izpraznitev in izročitev trosobnega stanovanja v A., N. je zato premoženjskopravne narave.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka zahtevala, da mora tožena stranka izprazniti trosobno stanovanje v A., N., prvi vhod v prvem nadstropju in ga praznega oseb in stvari izročiti tožeči stranki. Glede stroškov postopka je odločilo, da jih morata tožeči stranki nerazdelno povrniti toženi stranki v znesku 51.925,00 SIT.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je vložila pravočasno revizijo tožeča stranka in v njej uveljavljala revizijska razloga bistvene kršitve določb postopka in zmotne uporabe materialnega prava. V obširni reviziji je med drugim navedla, da pritožbeno sodišče ni odgovorilo na bistvene pritožbene trditve, razlogi drugostopne sodbe pa so tudi nejasni in med seboj v nasprotju, kar vse predstavlja bistveno kršitev določb ZPP. Materialnopravno zmotna pa je tudi opredelitev obeh sodišč, da je bilo sporno stanovanje tožeči stranki dodeljeno na podlagi zakupne pogodbe. Reviziji naj se zato ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje pa tako spremenita, da bo tožbenemu zahtevku v celoti ugodeno.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, ter Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (390. člen zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Po uveljavitvi Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91 - v nadaljevanju SZ) imajo stanovanjski spori za podlago lastninskopravna ali najemna razmerja, ki so premoženjskopravne narave. V tožbi, ki je bila vložena dne 14.9.1996, uveljavljeni zahtevek na izpraznitev in izročitev trosobnega stanovanja v A., N. je zato premoženjskopravne narave.

V premoženjskopravnem sporu je pravica do revizije kot izrednega pravnega sredstva omejena. V primerih, kot je obravnavani, je odvisna od vrednosti spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi (3. odstavek 382. člena ZPP).

Tožba je bila vložena dne 14.9.1996, v njej navedena vrednost spornega predmeta pa je znašala 60.000,00 SIT. Ta vrednost pa ne presega vrednosti iz 3. odstavka 382. člena ZPP, ki je ob vložitvi tožbe znašala 80.000,00 SIT (9. člen zakona o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov, Uradni list RS, št. 55/92).

Po povedanem se je pokazalo, da revizija ni dovoljena. Zato jo je revizijsko sodišče zavrglo (392. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.