Sodba U 437/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-02-04

Zavezanec za dohodnino ne more uspešno izpodbijati odločbe o dohodnini, s katero mu je bila priznana 50% olajšava za otroke (50% pa ženi), ker naj bi v davčni napovedi le sam uveljavljal davčno olajšavo (žena naj bi je ne uveljavljala), če se žena zoper svojo odločbo o dohodnini, s katero ji je bila priznana 50% olajšava za otroke, ni pritožila.

1. Tožba M.B. se zavrne. 2. Tožba L.B. se zavrže.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožnika M.B. zoper prvostopno odločbo, s katero mu je bila odmerjena dohodnina za leto 1993 in priznana olajšava za vzdrževane družinske člane (2 otroka) le v višini 50 %. Odločitev tožena stranka utemeljuje s tem, da je iz podatkov v spisih razvidno, da sta tako tožnik kot njegova žena L.B. v davčni prijavi izpolnila tabelo B.III. in uveljavljala posebno olajšavo za vzdrževane družinske člane, otroka L. in B. Zato se je tožniku, v skladu z določbami 8. in 2. odstavka 9. člena Zakona o dohodnini, pri odmeri dohodnine priznal le sorazmerni del olajšave v višini 81.468 SIT.

Tožnika izpodbijata navedeno odločbo, ker je pravno pomotna, saj ne odgovarja dejanskim podatkom v sporni napovedi za odmero dohodnine za leto 1993. Iz tožnikove napovedi za odmero dohodnine za navedeno leto nedvomno izhaja, da je uveljavljal posebno olajšavo za svoja dva otroka v celoti, medtem ko je žena L.B. v svoji napovedi - tabela B.III. navedla samo osebne podatke svojih dveh otrok, rubriko v stolpcu 8a in 8b pa izrecno prečrtala. Iz navedenega torej sledi, da imenovana ni uveljavljala posebne olajšave za vzdrževana družinska člana, kar je še posebej v pripombi zavezanca davčne napovedi navedla in sicer, da posebno olajšavo za oba otroka uveljavlja mož. Ker torej iz spisnih podatkov sledi, da sta se zakonca sporazumela, kdo bo uveljavljal posebno olajšavo za oba otroka, sodišču predlagata, da izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri izpodbijani odločbi in sodišču predlaga, da tožbo zavrne.

Tožnik v upravnem sporu je lahko vsak posameznik, ki misli, da je bila z dokončnim posamičnim aktom kršena njegova pravica ali njegova na zakon oprta neposredna korist. Tožnica v tožbi ni izkazala stvarne legitimacije za sprožitev upravnega spora, saj ni izkazala, da je bila z izpodbijano odločbo kršena njena pravica ali njena na zakon oprta neposredna korist, pa tudi sicer tožnica v tej zadevi s pritožbo ni izpodbijala prvostopne odločbe. Glede na navedeno je sodišče tožničino tožbo zavrglo na podlagi 3. točke 1. odstavka 30. člena Zakona o upravnih sporih (ZUS).

Ne da bi se sodišče spuščalo v utemeljenost ocene prvostopnega organa (glede na predložene davčne napovedi tožnikov o uveljavljanju posebne olajšave za vzdrževana otroka), da se starša nista sporazumela, kdo od njiju bo uveljavljal posebno olajšavo za oba otroka, je sodišče v tem primeru presodilo, da je odločitev tožene stranke pravilna. Kot je razbrati iz izpodbijane odločbe pa tudi tožba tega ne navaja, se L.B. zoper svojo odločbo o odmeri dohodnine za leto 1993, s katero ji je bila priznana 50 % olajšava za vzdrževana otroka, ni pritožila, kar pomeni, da je s tem pristala na odločitev prvostopnega organa, da se olajšava za vzdrževana otroka prizna vsakemu od staršev v višini 50 %, torej skladno z določbo 2. odstavka 9. člena Zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 48/90-34/91).

Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena ZUS, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odstavkom 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94) in 1. odstavka 94. člena Zakona o upravnem sporu (Uradni list RS, št. 50/97).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.