TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba I Ips 13/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-03-19

izredna pravna sredstva - zahteva za varstvo zakonitosti

Oškodovanec kot tožilec ni upravičen za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti.

Zahteva oškodovanca L.B. kot tožilca za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Oškodovanec L.B. kot tožilec je vložil 'predlog za revizijo sodnega postopka' z dne..., ki ga je začel zoper L.B. zaradi suma kaznivega dejanja krive izpovedbe po 1. odstavku 210. člena KZ-77. V vlogi obširno opisuje okoliščine, v katerih in zaradi katerih je bil leta 1989 disciplinsko premeščen z dela varnostnika na delo sobarice za dobo enega leta, postopek pred sodiščem združenega dela, ki je tekel zaradi tega disciplinskega ukrepa, predvsem pa potek kazenskega postopka, ki ga je sprožil prot L.B. Nezadovoljen je s pravnomočno oprostilno sodbo Temeljnega sodišča v Ljubljani, češ da je bila sodnica pristranska v korist obdolženke in jo je nezakonito oprostila obtožbe, ne strinja pa se tudi s sklepoma Temeljnega in Višjega sodišča v Ljubljani, s katerima je bila pravnomočno zavržena njegova zahteva za obnovo postopka zoper L.B. . Predlaga, da vrhovno sodišče 'zadevo pregleda' in da mora 'popolnoma in po resnici ugotoviti dejstva za izdajo povsem zakonite sodbe, sklepa ali odločbe'.

Revizija je kot izredno pravno sredstvo v kazenskih zadevah predvidena v Zakonu o popravi krivic (Ur.l. RS, št. 59/96) le glede sodb, ki so bile izdane v času od 15.5.1945 do 2.7.1990. V obravnavanem primeru pa ne gre za takšno zadevo. Od izrednih pravnih sredstev obravnava vrhovno sodišče zahteve za varstvo zakonitosti in zahteve za izredno omilitev kazni. Jasno je, da vloge L.B. ni mogoče šteti kot zahtevo za izredno omilitev kazni, zato jo je vrhovno sodišče štelo kot zahtevo za varstvo zakonitosti zoper sodbi Temeljnega in Višjega sodišča v Ljubljani, s katerima je bil kazenski postopek proti L.B. na obtožbo oškodovanca L.B. kot tožilca pravnomočno končan z oprostitvijo obdolženke.

Zahteva L.B. za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po določbah 1. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) se sicer sme vložiti zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočne sodbe, toda po določbah 1. odstavka 421. člena ZKP jo smejo vložiti le vrhovni državni tožilec, obdolženec in zagovornik, ne pa tudi oškodovanec kot tožilec. Oškodovanec L.B. kot tožilec torej ni upravičen za vložitev zahteve za varstvo zakonitosti, zato jo je vrhovno sodišče na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 71/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-04

zahteva za varstvo zakonitosti - dejansko stanje - izločitev sodnika

Zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornice obd. M.K. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Predstojnica Okrajnega sodišča v Kranju okrajna sodnica-svetnica M.B. je s sklepom z dne 26.2.1998 zavrnila zahtevo zagovornice obd. M.K. za izločitev sodnice M.L., podano na naroku dne 2.2.1998.

Zagovornica obd. M.K. je zoper ta sklep vložila zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije zahtevi ugodi ter izpodbijani sklep razveljavi in spremeni tako, da ugodi zahtevi za izločitev sodnice M.L. V zahtevi navaja, da je zahteva za izločitev sodnice več kot utemeljena, ker je sodnica M.L. v kazenskem postopku po zasebni tožbi sedanje obdolženke v postopku, ki je tekel pod opr. štev. ..., počakala na zastaranje kazenskega postopka, pri tem pa sklep o zavrženju zasebne tožbe napisala celo leto dni pred zastaranjem. Ta sklep pa je hkrati z vabilom na glavno obravnavo v kazenski zadevi, ki teče pod opr. štev. ..., poslala obd. M.K. Po mnenju zagovornice ravnanje sodnice, ki zadeve ne razpiše in čaka na zastaranje v zadevah, kjer se iste stranke pojavljajo kot obdolženci, vzbuja dvom v nepristranost sojenja.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Po določilu 2. odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Iz vsebine zahteve za varstvo zakonitosti zagovornice ob. M.K. pa izhaja, da jo vlaga izključno iz razloga zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Iste okoliščine je namreč navajala že v zahtevi za izločitev sodnice M.L., katere pa je predstojnica sodišča pri odločanju o zahtevi za izločitev že ocenila. Pripomniti je še potrebno, da trditve, navedene v zahtevi za varstvo zakonitosti, da je sodnica M.L. počakala, da je kazenski pregon v kazenski zadevi pod opr. štev. ... zastaral, nimajo v podatkih kazenskega spisa nikakršne podlage. V razlogih sklepa o zavrnitvi izločitve sodnice M.L. pa je bilo tudi že pojasnjeno, da je pri datumu sklepa, s katerim je bila zasebna tožba zavržena, prišlo do očitne pisne napake, ki doslej res še ni bila odpravljena.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato zahtevo za varstvo zakonitosti, vloženo zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 82/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-05-13

zahteva za varstvo zakonitosti - dejansko stanje - pripor - ponovitvena nevarnost

Zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornika obd. J.P. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

S pravnomočnima sklepoma, ki sta navedena v uvodu te sodbe, je bil zoper obd. J.P. podaljšan pripor zaradi ponovitvene nevarnosti po 3. točki 2. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) do 26.3.1998 do 21. ure.

Zagovornik obd. J.P. je zoper ta sklepa vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve določb 3. točke 2. odstavka 201. člena ZKP v zvezi s 1. odstavkom 20. člena Ustave RS, ki naj bi bila v tem, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno ugotovili, da obd. J.P. nima sredstev za preživljanje, nista pa upoštevali, da je mlad in do obravnavanih kaznivih dejanj ni storil drugih, da so dejanja majhne nevarnosti, saj niso bila nasilna in niso povzročila večje škode, zato sta nepravilno ocenili, da je nevarnost, da bi ponavljal kazniva dejanja. Predlaga, da se pripor zoper tega obdolženca odpravi.

Vrhovni državni tožilec je mnenja, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena, ker zatrjuje zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, tega razloga pa z zahtevo za varstvo zakonitosti ni mogoče uveljavljati.

Zahteva zagovornika obd. J.P. za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Po določbah 2. in 3. točke 1. odstavka 420. člena ZKP se sme vložiti zahteva za varstvo zakonitosti zoper pravnomočno sodno odločbo zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 1. odstavka 371. člena ZKP ali zaradi drugih kršitev postopka, če so vplivale na zakonitost odločbe.

Obravnavana zahteva ne navaja in ne obrazlaga nobene od kršitev, ki so naštete v 1. odstavku 371. člena ZKP niti kršitve kakšne druge določbe tega zakona, ki določajo pogoje za pripor, ampak zatrjuje, da ne obstajajo posebne okoliščine, ki bi utemeljevale priporni razlog ponovitvene nevarnosti v smislu 3. točke 2. odstavka 201. člena ZKP. To pa pomeni, da sodiščema prve in druge stopnje očita zmotno ugotovitev dejanskih okoliščin, na katere sta oprli oceno, da obstaja realna nevarnost, da bi obdolženec na prostosti ponavljal kazniva dejanja zoper tuje premoženje. Zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa po izrecni določbi 2. odstavka 420. člena ZKP zahteve za varstvo zakonitosti ni mogoče vložiti, zato je vrhovno sodišče zahtevo zagovornika obd. J.P. za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 190/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-09-17

zahteva za varstvo zakonitosti - upravičenci za vložitev - zasebni tožilec

Po določbah 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obsojenec in zagovornik, ne pa tudi zasebni tožilec, ki jo je vložil v obravnavanem primeru, zato je Vrhovno sodišče na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

Zahteva zasebnega tožilca D.L.K. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Z izpodbijanima pravnomočnima sodbama, ki sta navedeni v uvodu tega sklepa, je bila A.P. oproščena obtožbe za kaznivo dejanje opravljanja, storjeno s tiskom, po 2. v zvezi s 1. odstavkom 172. člena KZ.

Zoper ti sodbi je zasebni tožilec D.L.K. po svojem pooblaščencu vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke 1. odstavka 371. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in zaradi neprimerno visoke povprečnine za postopek na drugi stopnji. Predlaga, da se izpodbijani sodbi "odpravi".

Zahteva zasebnega tožilca za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po določbah 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obsojenec in zagovornik, ne pa tudi zasebni tožilec, ki jo je vložil v obravnavanem primeru, zato je Vrhovno sodišče na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP njegovo zahtevo za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 194/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-09-17

zahteva za varstvo zakonitosti - upravičenci za vložitev - oškodovanec kot tožilec

Po določbah 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obsojenec in zagovornik, ne pa tudi oškodovanec kot tožilec, oziroma njegov pooblaščenec, ki jo je vložil v obravnavanem primeru, zato je Vrhovno sodišče na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP zahtevo oškodovanca kot tožilca za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

Zahteva oškodovanca D.L. kot tožilca za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

S pravnomočnima sklepoma, ki sta navedena v uvodu tega sklepa, je bil zavržen obtožni predlog oškodovanca D.L. kot tožilca, ker je bil vložen prepozno.

Oškodovanec je po pooblaščencu odvetniku J.K. zoper ta pravnomočni sklep vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi zmotne ugotovitve dneva, ko je bil obtožni predlog dopolnjen, kršitve določb 1. in 3. odstavka 76. člena in 334. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP). Predlaga, da se oba izpodbijana sklepa razveljavi in zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo odločitev.

Zahteva oškodovanca kot tožilca za varstvo zakonitosti ni dovoljena.

Po določbah 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obsojenec in zagovornik, ne pa tudi oškodovanec kot tožilec, oziroma njegov pooblaščenec, ki jo je vložil v obravnavanem primeru, zato je Vrhovno sodišče na podlagi 2. odstavka 423. člena ZKP zahtevo oškodovanca kot tožilca za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 172/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-08-26

Preizkus zakonitosti in pravilnosti nepravnomočne obsodbe sodišča prve stopnje ne more biti predmet zahteve za varstvo zakonitosti zoper pravnomočna sklepa o podaljšanju pripora.

Zahteva obt. J.K. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

S sklepoma, ki sta navedena v uvodu te sodbe, je bil zoper obt. J.K. podaljšan pripor zaradi ponovitvene nevarnosti, torej iz pripornega razloga po 3. točki 2. odstavka 201. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) po končani glavni obravnavi, na kateri je bil zaradi kaznivega dejanja poskusa kvalificiranega umora po 1. točki 2.

odstavka 127. člena v zvezi z 22. členom KZ obsojen na 7 let zapora.

Zoper ta sklepa je obtoženec vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, ker naj bi prenehali razlogi za pripor. Ponavlja zagovor, da ni storil kaznivega dejanja, da mu to ni dokazano, saj niso bili najdeni in pregledani predmeti, s katerimi naj bi storil kaznivo dejanje (nož in polovica škarij). Tudi niso bili analizirani krvni in drugi sledovi na njegovi zapestni uri, čeprav mu je bila zasežena. Če bi bili vsi ti dokazi zavarovni in izvedeni, bi lahko dokazal, da je bilo kaznivo dejanje umora poskušeno z neprimernim sredstvom, kar bi bilo ugodnejše zanje. Sodišče ni zaslišalo prič, ki jih je predlagal in katere bi potrdile zagovor, da je bila za nevzdržne razmere v družini kriva tudi oškodovanka, njegova bivša žena. Policija, državno tožilstvo in sodišče so bili pristranski v njegovo škodo. Kršena naj bi mu bila pravica do obrambe in do enakega obravnavanja pred sodiščem, glavna obravnava naj bi bila opravljena brez oseb, katerih navzočnost je po zakonu obvezna, vendar pa ni pojasnil, katera od teh oseb ni bila navzoča na glavni obravnavi. Predlaga, da se pripor odpravi.

Vrhovna državna tožilka je mnenja, da zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena, ker ne navaja, katere določbe materialnega ali procesnega zakona naj bi bile z izpodbijanima sklepoma prekršene.

Zahteva obtoženca za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Po določbah 1. odstavka 420. člena ZKP se sme vložiti zahteva za varstvo zakonitosti zaradi kršitve kazenskega zakona, zaradi bistvene kršitve določb kazenskega postopka iz 1. odstavka 371. člena ZKP, zaradi drugih kršitev tega zakona pa le, če so vplivale na zakonitost sodne odločbe.

Obtoženec v zahtevi za varstvo zakonitosti sploh ne navaja kršitev kazenskega zakona ali kršitev določb kazenskega postopka, ki bi kazale na nezakonitost izpodbijanih sklepov, ampak navaja in utemeljuje izključno svoje nezadovoljstvo do nepravnomočne obsodilne sodbe. Preizkus zakonitosti in pravilnosti nepravnomočne obsodbe sodišča prve stopnje ne more biti predmet zahteve za varstvo zakonitosti zoper pravnomočna sklepa o podaljšanju pripora, zato je Vrhovno sodišče obravnavano zahtevo obtoženca za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 158/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-07-31

krajevna pristojnost - prenos krajevne pristojnosti - razlogi za prenos - dvom v nepristranost sodnika

Nezadovoljstvo z odločitvijo, s katero je bila zavrnjena zahteva za izločitev sodnika, ne predstavlja razloga za prenos krajevne pristojnost v skladu z določilom 1.odst. 35.čl. ZKP.

Zahteva zagovornice obd. V.K. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Višje sodišče v Celju je s sklepom z dne 30.6.1998 odločilo, da se predlogu zagovornice obd. V.K. za prenos krajevne krajevne pristojnosti v kazenski zadevi, ki teče pod opr. štev. ..., ne ugodi.

Zagovornica obd. V.K. v zahtevi za varstvo zakonitosti zoper navedeni sklep uvodoma navaja, da uveljavlja razloge iz 2. in 3. točke 1.

odstavka 420. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), predlaga pa, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije izpodbijani sklep spremeni tako, da ugodi predlogu za prenos krajevne pristojnosti, podrejeno pa predlaga, da ga razveljavi in zadevo vrne Višjemu sodišču v Celju v novo odločitev.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

V nasprotju s podatki spisa je trditev zagovornice obdolženca, da je podana bistvena kršitev določb kazenskega postopka iz 11. točke 1. odstavka 371. člena ZKP ter da so bile z izpodbijanim sklepom kršene tudi "tiste druge kršitve določb kazenskega postopka, ki so vplivale na zakonitost sodne odločbe". To svojo trditev zagovornica obdolženca obrazlaga s tem, da v sklepu niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih oziroma da so razlogi sami s seboj v nasprotju ter da je med razlogi sklepa in vsebino listin in zapisnikov v spisu bistveno neskladje. Ugotoviti je potrebno, da take navedbe zagovornice obdolženca pomenijo le prepis zakonskega določila 11. točke 1.

odstavka 371. člena ZKP. Neutemeljena je trditev, da v razlogih izpodbijanega sklepa niso navedeni razlogi, zaradi katerih ni bilo ugodeno njenemu predlogu za prenos krajevne pristojnosti. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa ji je bilo pojasnjeno, da njenemu predlogu, v katerem je izražala dvom v nepristranost sodnika sodišča prve stopnje, ni bilo ugodeno zato, ker njeno nezadovoljstvo z odločitvijo, s katero je bila zavrnjena njena zahteva za izločitev sodnika, ne predstavlja razloga za prenos krajevne prisojnosti v skladu z določilom 1. odstavka 35. člena ZKP. Prav tako ni mogoče pritrditi njenemu stališču, da bi moralo sodišče pri ocenjevanju, ali so podani razlogi za prenos krajevne pristojnosti, zavzeti pravno mnenje o pribavljanju izvedenskih mnenj ter v zvezi s tem ocenjavati prepričanje obdolženca, da ne bo deležen nepristranega sojenja.

Ni podana kršitev zakona, na katero se zagovornica obd. V.K. sklicuje v zahtevi za varstvo zakonitosti. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije njeno zahtevo za varstvo zakonitosti zavrnilo kot neutemeljeno (425. člen ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 250/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-12-18

zahteva za varstvo zakonitosti - upravičenci za vložitev - zagovornik po uradni dolžnosti

Po določilu 4.odst. 70.čl. ZKP traja funkcija zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti, le do pravnomočnosti sodbe, le v primeru, če bila obsojencu izrečena kazen zapora 20 let, tudi za postopek z izrednimi pravnimi sredstvi.

Zahteva odvetnika P.P. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Odvetnik P.P. je bil z odredbo predsednika Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 14.4.1997 po uradni dolžnosti postavljen za zagovornika obs. B.Č., ki je bil s sodbo Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 19.9.1997 v zvezi s sodbo Višjega sodišča v Mariboru z dne 8.7.1998 spoznan za krivega kaznivega dejanja povzročitve prometne nesreče iz malomarnosti po 2. odstavku v zvezi s 1. odstavkom 325. člena KZ in obsojen na kazen 1 leta in 2 mesecev zapora.

Odvetnik P.P., ki je po uradni dolžnosti zagovarjal obs. B.Č., je dne 15.9.1998 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zoper navedeno pravnomočno sodbo, v kateri se sklicuje na pooblastilo, torej na odredbo, s katero je bil po uradni dolžnosti postavljen za zagovornika obs. B.Č.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zahtevo za varstvo zakonitosti na podlagi 2. odstavka 423. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) zavrglo kot nedovoljeno.

Z odredbo predsednika Okrožnega sodišča v Mariboru z dne 14.4.1997 je bil obs. B.Č. po uradni dolžnosti postavljen za zagovornika odvetnik P.P. Po določilu 4. odstavka 70. člena ZKP traja funkcija zagovornika, postavljenega po uradni dolžnosti, le do pravnomočnosti sodbe, le v primeru, če je bila obsojencu izrečena kazen zapora 20 let, tudi za postopek z izrednimi pravnimi sredstvi. Odvetniku P.P., ki je bil za zagovornika obs. B.Č. postavljen po uradni dolžnosti, je torej ta funkcija prenehala dne 8.7.1998, ko je postala sodba, s katero je bil obs. B.Č. obsojen, pravnomočna. Odvetnik P.P., ki se v zahtevi za varstvo zakonitosti sklicuje na pooblastilo, torej na odredbo, s katero je bil postavljen za zagovornika po uradni dolžnosti, od pravnomočnosti sodbe dalje ni bil več zagovornik obs. B.Č.

Po določilu 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti državni tožilec Republike Slovenije, obsojenec in zagovornik, po obsojenčevi smrti pa jo smejo v korist obsojenca vložiti osebe, navedene v 2. odstavku 367. člena ZKP.

Odvetnik P.P. zato, ker na podlagi odredbe z dne 14.4.1994, od 8.7.1998 dalje, ko je sodba postala pravnomočna, ni več zagovornik obs. B.Č., ni imel pravice vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti. Zato bi moral že predsednik senata sodišča prve stopnje na podlagi 2. odstavka 422. člena ZKP zahtevo za varstvo zakonitosti zavreči kot nedovoljeno. Ker tega ni storil, je to na podlagi določila 2.

odstavka 423. člena ZKP storilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 254/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-12-18

zahteva za varstvo zakonitosti - upravičenci za vložitev - vložitev zahteve za varstvo zakonitosti v zagovornikovo korist

Navedeno izredno pravno sredstvo je mogoče vložiti le v korist obsojenca oziroma sme državni tožilec Republike Slovenije vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti tudi v škodo obdolženca. Zagovornik obsojenca, čeprav je procesni udeleženec, torej zahteve za varstvo zakonitosti ne more vložiti v svojo korist.

Zahteva odvetnika L.C. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Okrožno sodišče v Ljubljani je s pravnomočnim sklepom, navedenim v uvodu tega sklepa, na podlagi 1. odstavka 94. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP) odločilo, da je odvetnik L.C., ki je po uradni dolžnosti zagovarjal obs. N.D., dolžan plačati kot stroške kazenskega postopka povprečnino v znesku 100.000 tolarjev.

Odvetnik L.C. je dne 13.7.1998 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zoper navedeni pravnomočni sklep, v katerem uvodoma navaja, da ni zadovoljen z odločitvijo ter da zato v skladu z določbami 420. in 421. člena ZKP vlaga navedeno izredno pravno sredstvo. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije oba izpodbijana sklepa razveljavi.

Po določilu 1. odstavka 420. člena ZKP se sicer sme zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper sodni postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo, vložiti zahteva za varstvo zakonitosti v primerih, ki so našteti v navedenem členu. Vendar pa iz določil 1. in 2. odstavka 421. člena ZKP, na katera se odvetnik L.C. tudi sklicuje, povsem jasno izhaja, da je mogoče navedeno izredno pravno sredstvo vložiti le v korist obsojenca oziroma da sme vložiti državni tožilec Republike Slovenije zahtevo za varstvo zakonitosti tudi v škodo obdolženca. Zagovornik obsojenca, čeprav je procesni udeleženec, torej zahteve za varstvo zakonitosti ne more vložiti v svojo korist.

Zahtevo za varstvo zakonitosti je vložil odvetnik L.C., ki pa ni imel pravice, da vloži navedeno izredno pravno sredstvo zoper pravnomočno odločbo, s katero mu je bilo naloženo plačilo povprečnine. Ker predsednica senata sodišča prve stopnje vložene zahteve za varstvo zakonitosti ni zavrgla kot nedovoljene (2. odstavek 422. člena ZKP), je to storilo Vrhovno sodišče Republike Slovenije (2. odstavek 423. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.