Sodba I Ips 139/98
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-08-26

krajevna pristojnost - prenos krajevne pristojnosti

Sodišče, ki odloča o prenosu pristojnosti (krajevne), ugotavlja obstoj pogojev le na podlagi predloga upravičenca in njegove utemeljitve.

V postopku o zahtevi za varstvo zakonitosti Vrhovno sodišče ne more zatrjevane pristranskosti sodišča prve stopnje ugotavljati na podlagi dejanskih okoliščin, ki sploh niso bile zatrjevane v predlogu za prenos pristojnosti in zato tudi niso bile predmet presoje sodišča, ki je odločalo o tem predlogu.

Zahteva obsojenega M.J. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Pri Okrožnem sodišču v Kopru je bil obs. M.J. s pravnomočno sodbo spoznan za krivega kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po 1. odstavku 245. člena KZ SFRJ in obsojen na dve leti in šest mesecev zapora. Kazenski postopek v tej zadevi je bil kasneje obnovljen in v tem obnovljenem postopku je zagovornica obsojenega predlagala prenos krajevne pristojnosti z utemeljitvijo, da bi bilo obsojenčevo ustavno pravico do poštenega sojenja moč zagotoviti le s prenosom pristojnosti na drugo sodišče, ki ni povezano s koprsko policijo. Ta zagovorničin predlog je bil z uvodoma navedenim sklepom zavrnjen kot neutemeljen.

Zoper omenjeni pravnomočni sklep je vložil obs. M.J. dne 5.7.1998 zahtevo za varstvo zakonitosti. V zahtevi navaja, da je iz celotnega spisa zlahka razvidno, da obstaja utemeljen dvom v nepristranost sodišča, saj v celotnem postopku ni bilo odobreno niti enemu dokaznemu predlogu njegove obrambe. Kljub temu pa Višje sodišče v Kopru od njega zahteva konkretne dokaze o pristranosti, čeprav je po njegovem zadosten dokaz za to že sam poskus "nezakonite preprečitve obnovitve". Navaja, da ga njegove skrajno negativne izkušnje s sodiščem v Kopru, ki se v sedanjosti ponavljajo z dodelitvijo povsem nezainteresirane zagovornice po uradni dolžnosti, utrjuje v prepričanju, da bo imel poštene pogoje za dokaz svoje nedolžnosti le pred sodiščem, ki ni obremenjeno z njegovim primerom. Predlaga, da naj o njegovi kazenski zadevi presodi katerokoli drugo sodišče, pri čemer naj Vrhovno sodišče upošteva tudi druge elemente, ki morda v zahtevi niso vsebovani.

Vrhovna državna tožilka Z.C. je v odgovoru, podanem po 2. odstavku 423. člena Zakona o kazenskem postopku (ZKP), predlagala, da se obsojenčeva zahteva za varstvo zakonitosti zavrne kot neutemeljena. Meni, da obsojenec v zahtevi ne pove, v čem vidi kršitve zakona, iz vsebine pa je razvidno, da ne soglaša z oceno izpodbijanega sklepa o tem, ali obstaja dejanska podlaga za predlagani prenos krajevne pristojnosti, kar pa ni predmet obravnave v okviru vloženega izrednega pravnega sredstva.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Predlogu za prenos krajevne pristojnosti je moč ugoditi le ob pogojih iz 1. odstavka 35. člena ZKP - da je očitno, da bo drugo sodišče lažje izvedlo postopek, ali če so za takšen prenos drugi tehtni razlogi. Sodišče, ki odloča o prenosu pristojnosti, ugotavlja obstoj teh pogojev le na podlagi predloga upravičenca in njegove utemeljitve. Po presoji Vrhovnega sodišča je bilo v izpodbijanem sklepu pravilno ocenjeno in tudi ustrezno obrazloženo, da to, kar je navajala obramba - da se osebje sodišča v Kopru pozna z osebjem organov za notranje zadeve - ni tehten razlog v smislu 35. člena ZKP za prenos krajevne pristojnosti. Obs. M.J. v zahtevi za varstvo zakonitosti ne pove, v čem naj bil s takšno oceno kršen zakon in tudi sicer vsebinsko ne uveljavlja nobene kršitve zakona, ki bi bila lahko podlaga za vloženo izredno pravno sredstvo. Obsojenec namreč v zahtevi navaja povsem druge (nove) okoliščine, ki naj bi kazale na to, da mu na sodišču v Kopru ne bo zagotovljeno nepristransko sojenje. V postopku o zahtevi za varstvo zakonitosti pa Vrhovno sodišče ne more zatrjevane pristranskosti sodišča prve stopnje ugotavljati na podlagi dejanskih okoliščin, ki sploh niso bile zatrjevane v predlogu za prenos pristojnosti in zato tudi niso bile predmet presoje sodišča, ki je odločalo o tem predlogu. Obsojenčev predlog, da naj Vrhovno sodišče upošteva tudi druge elemente, ki v njegovi zahtevi niso vsebovani, pa je v nasprotju z določbo 1.

odstavka 424. člena ZKP, po kateri se odločanje o zahtevi za varstvo zakonitosti omeji samo na preizkus tistih kršitev zakona, na katere se sklicuje vložnik v svoji zahtevi.

Po povedanem je Vrhovno sodišče ocenilo, da obsojenec v zahtevi za varstvo zakonitosti vsebinsko uveljavlja le nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, kar ni dopustno (2. odstavek 420. člena ZKP), zaradi česar jo je kot neutemeljeno zavrnilo (425. člen ZKP).

ZKP člen 35, 35/1, 420, 420/2, 424, 424/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.