Sodba II Ips 89/97
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1998-06-10

zastaranje odškodninske terjatve - pretrganje zastaranja - pretrganje zastaranja, če je bila škoda povzročena s kaznivim dejanjem - zastaralni rok pri pretrganju - čas, ki je potreben za zastaranje

Vlogi absolutnega zastaranja kazenskega pregona in zastaranja odškodninske terjatve sta različni in zato ni mogoče prenašati pravnih posledic absolutnega zastaranja kazenskega pregona na civilno področje, posebej še ob dejstvu, da je institut zastaranja celovito in podrobno urejen v civilnopravnih predpisih. Splošna določba 376. člena ZOR daje pravno varstvo povzročitelju škode, ker določa rok, do katerega je oškodovanec še upravičen (sodno) terjati svoj odškodninski zahtevek. Določba 377. člena ZOR pa daje pravno varstvo oškodovancu in ga varuje pred možnostjo, da bi njegov odškodninski zahtevek zastaral še preden bi zastaral kazenski pregon za kaznivo dejanje, s katerim mu je bila povzročena škoda.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se v izpodbijanem obsodilnem delu spremenita, tako da se tožbeni zahtevek tudi v preostalem delu zavrne.

Tožeča stranka je dolžna povrniti toženi stranki 93.902,00 SIT pravdnih stroškov in stranskemu intervenientu 11.630,00 SIT pravdnih stroškov, v 15 dneh pod izvršbo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku v pretežnem delu in naložilo toženi stranki v plačilo znesek 232.741,30 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od posameznih zneskov za čas od zapadlosti do plačila. Obenem je zavrnilo del tožbenega zahtevka za plačilo odškodnine iz naslova izplačil nadomestila osebnega dohodka oškodovanki za mesece junij, julij, avgust in polovico septembra 1989, ker je ugotovilo, da je terjatev v tem delu zastarana. Pritožbi tožene stranke in stranskega intervenienta je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeni. Sprejelo je vse dejanske in pravne zaključke sodišča prve stopnje.

Zoper tako pravnomočno sodno odločitev sta vložili tožena stranka in stranski intervenient vsak svojo pravočasno revizijo. Tožena stranka sodbi očita zmotno uporabo materialnega prava in predlaga zavrnitev tožbenega zahtevka v celoti, podrejeno pa razveljavitev sedanje odločitve in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Sodiščema nižje stopnje očita, da nista upoštevali ugovora zastaranja terjatev. Nadomestila plač je treba šteti za občasne terjatve v smislu 372. člena ZOR, ki zastarajo v treh letih od zapadlosti vsake posamezne dajatve. Tudi kolikor je šteti zahtevek tožeče stranke kot odškodninsko terjatev, je nastopilo zastaranje po čl. 376. ZOR s potekom treh let, odkar je tožeča stranka zvedela za škodo in za tistega, ki jo je napravil. V kazenski sodbi je sicer v obrazložitvi navedeno, da naj bi toženec kot povzročitelj prometne nesreče slednjo povzročil v težji obliki malomarnosti, vendar sam opis njegovih ravnanj ne kaže, da bi šlo za zavestno malomarnost, in ni ugotovljeno, da bi se toženec zavedal vseh znakov kaznivega ravnanja ter možnosti, da iz njegovega ravnanja lahko nastane prepovedana posledica. Šlo je za nezavestno malomarnost, zaradi česar tudi ni podan temelj tožbenemu zahtevku. Zmotno je uporabljen 25. člen Samoupravnega sporazuma o uresničevanju zdravstvenega varstva, ki določa izjeme pri izplačilu nadomestila osebnega dohodka.

Stranski intervenient v svoji reviziji prav tako trdi, da je bilo pri presoji te zadeve zmotno uporabljeno materialno pravo in predlaga spremembo izpodbijane sodbe tako, da bo tožbeni zahtevek v celoti zavrnjen. Tožeča stranka kot delodajalec ni upravičena do povračila nadomestila osebnega dohodka svoji delavki, ki je bila poškodovana v prometni nezgodi. Specialni predpisi o zdravstvenem, pokojninskem in invalidskem zavarovanju natančno določajo, kateri oškodovanci so upravičeni do povračila posredne škode. Delodajalec, ki je nadomestilo osebnega dohodka moral izplačati, med njimi ni omenjen in ni upravičen do povračila. Sodišče ni pravilno uporabilo pravnega standarda velike malomarnosti. Revizija opozarja na izpovedbe prič v kazenskem postopku.

V postopku, ki je bil opravljen po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP), točeča stranka na vročeno revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo.

Po uradni dolžnosti upoštevne (386.člen ZPP) bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odst. 354. člena ZPP v pravdi ni bilo. Druge bistvene kršitve določb pravdnega postopka se upoštevajo samo, če jih revident izrečno in določno uveljavlja.

Revizija niti formalno opredeljeno niti vsebinsko ne zatrjuje nobene procesne kršitve.

Ni mogoče pritrditi revizijskim navedbam stranskega intervenienta, utemeljen pa je ugovor tožene stranke, pri katerem vztraja že skozi celoten postopek, da je terjatev tožeče stranke zastarana.

Samoupravni sporazum o uresničevanju zdravstvenega varstva (Ur. l. SRS, št. 47/87 in 42/89) v svojem 21. členu izrecno našteva obseg pravic do socialne varnosti, ki so jih delavci zagotovili v svojih delovnih organizacijah; med njimi je izrecno navedena pravica do nadomestila osebnega dohodka. To pa ji daje naravo pravno priznane škode. Uveljavljana terjatev v tej pravdi je zato odškodninska in ugovor tožene stranke, da gre za občasne dajatve, ki zastarajo po 372. členu ZOR, ni utemeljen.

Odškodninska terjatev zastara v treh letih (1. odstavek 376. člena Zakona o obligacijskih razmerjih, ZOR). Če je bila škoda povzročena s kaznivim dejanjem, za katerega pregon je predpisan daljši zastaralni rok (od treh let), pa zastara odškodninski zahtevek proti odgovorni osebi, ko se izteče čas, ki je potreben za zastaranje kazenskega pregona (1. odstavek 377. člena ZOR). Pretrganje zastaranja kazenskega pregona ima za posledico tudi pretrganje zastaranja odškodninskega zahtevka (2. odstavek 377. člena ZOR).

Tožeča stranka je k tožbi priložila kazensko sodbo Temeljnega sodišča v N. m., enotes v S., opr.št. K ..., s katero je bil toženec spoznan za krivega kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po 1. in 3. odstavku 251. člena Kazenskega zakona RS. Pravdno sodišče prve stopnje je še samo pribavilo citirano kazensko sodbo in tako preverilo resničnost tožbenih navedb, ko je vpogledalo kazenski spis. Iz citirane kazenske sodbe je razvidno, da je postala pravnomočna dne 14.8.1992, iz dohodne štampiljke na predloženi sodbi s strani tožeče stranke pa, da je evidentirala kot datum prejema 16.9.1992. Kazenska sodba praviloma postane pravnomočna z dnem odločitve na drugi stopnji, razen če je bila na prvi stopnji izrečena smrtna kazen ali 20 let zapora ali če je sodišče druge stopnje samo opravilo obravnavo. Dan vročitve drugostopenjske sodbe je odločilen samo takrat, kadar zakon stranki daje možnost izpodbijanja pravnomočne odločbe (na primer z izrednim pravnim sredstvom), pa to možnost veže na prekluzivni rok. V takih primerih je vselej v zakonu o kazenskem postopku posebej predpisano, da rok teče od vročitve pravnomočne odločbe (Poročilo VSS 1/81 z dne 23.4.1981). Obravnavani primer ne spada med tiste, za katere bi zakon posebej določal takšno možnost.

Časovno zaporedje dogodkov v tem postopku, je bilo naslednje:

- do škodnega dogodka je prišlo dne 9.6.1989,

- izplačila nadomestil so se vrstila od 15.6.1989 do 15.2.1992,

- vložitev obtožnega predloga, ki pomeni (najpozneje, vsaj s tem dejanjem) pretrganje kazenskega pregona in istočasno pretrganje civilnega zastaranja, je bila opravljena dne 8.12.1990,

- kazenski postopek je bila pravnomočno končan dne 14.8.1992,

- tožba v tej zadevi je bila vložena priporočeno dne 14.9.1995.

Zastaranje vtoževane odškodninske terjatve je bilo torej pretrgano najpozneje dne 8.12.1990 in je začelo ponovno teči 15.8.1992, torej naslednji dan po pravnomočnosti kazenske sodbe, s katero je bil toženec spoznan za krivega storitve kaznivega dejanja. Po pretrganju zastaranje odškodninske terjatve začne teči znova in se čas, ki je pretekel pred pretrganjem, ne všteje v zakoniti zastaralni rok (1. in 2. odstavek 392. člena ZOR). Od dneva ponovnega začetka teka zastaralnega roka pa je mogoče ugotoviti iztek zastaranja takrat, ko preteče toliko časa, kot je z zakonom predpisano za zastaranje, ki je bilo pretrgano (6.odstavek 392. člena ZOR).

Civilnopravne učinke zastaranja določa 4. oddelek IV. poglavja ZOR, ki ne pozna dvojnih oziroma absolutnih zastaralnih rokov. V 376. členu sta določena subjektivni in objektivni (po svoji naravi absolutni) zastaralni rok glede odškodninskih terjatev. Vendar 367. člen ZOR pozna tudi institut izpolnitve zastarane terjatve, ko dolžnik ne more terjati nazaj tistega, kar je dal kot izpolnitev zastarane obveznosti, tudi če za to ni vedel. Vlogi absolutnega zastaranja kazenskega pregona in zastaranja odškodninske terjatve sta različni in zato ni mogoče prenašati pravnih posledic absolutnega zastaranja kazenskega pregona na civilno področje, posebej še ob dejstvu, da je institut zastaranja celovito in podrobno urejen v civilnopravnih predpisih. Splošna določba 376. člena ZOR daje pravno varstvo povzročitelju škode, ker določa rok, do katerega je oškodovanec še upravičen (sodno) terjati svoj odškodninski zahtevek. Določba 377. člena ZOR pa daje pravno varstvo oškodovancu in ga varuje pred možnostjo, da bi njegov odškodninski zahtevek zastaral še preden bi zastaral kazenski pregon za kaznivo dejanje, s katerim mu je bila povzročena škoda.

Za zastaranje kazenskega pregona v tej zadevi je bil predpisan enako dolg rok (3 leta) kot za zastaranje odškodninske terjatve. To pa pomeni, da v konkretnem primeru ni nastopila posebna pravna dobrota podaljšanja zastaralnega roka za oškodovanca; daljši zastaralni rok za vtoževanje odškodninske terjatve bi bil mogoč le, če bi bil za zastaranje kazenskega pregona predpisan daljši rok od treh let (ne pa krajši ali enak).

Odškodninska terjatev, ki je vtoževana v obravnavani tožbi, je torej zastarala dne 14.8.1995, kar je natančno en mesec pred vložitvijo obravnavane tožbe.

V obravnavanem primeru je torej zaradi zmotne uporabe materialnega prava revizija utemeljena in ji je zato revizijsko sodišče ugodilo, spremenilo sodbi sodišča druge in prve stopnje in tožbeni zahtevek tudi v preostalem delu zavrnilo (1. odstavek 395. člena ZPP).

Izrek o pravdnih stroških temelji na določilih 154. člena in 166. člena ZPP, odmerjeni pa so v skladu z odvetniško tarifo in tarifo sodnih taks. Tožena stranka je upravičena do povračila pravdnih stroškov za vložitev odgovora na tožbo, pristopa na glavno obravnavo skupaj z odsotnostjo iz pisarne in kilometrino, stroškov sestave pritožbe in revizije, sodnih taks za vložena pravna sredstva in končnega poročila stranki. Stranski intervenient pa je upravičen do povračila stroškov pristopa na glavno obravnavo skupaj z odsotnostjo iz pisarne in kilometrino, stroškov vložitve pravnih sredstev pa ni priglasil.

Zakon o obligacijskih razmerjih (1978) - ZOR  - člen 367, 376, 376/1, 377, 377/1, 377/2, 392, 392/1, 392/2, 392/6

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.