Sodba Ur 17/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-17

prometni davek - davek na promet storitev - konsignacija

Značilnost konsignacije je, da se prodaja opravi v imenu in za  račun konsignenta.  Prodaja za druge pa pomeni storitev, ki se obdavčuje po 20. čl. zakona o prometnem davku.

Služba družbenega knjigovodstva, Podružnica Nova Gorica je z odločbo št. 372-7/93-IV/HA-12 z dne 3.3.1994 naložila tožeči stranki, da poveča obveznosti in plača prometni davek od storitev v znesku 6.329.442,00 Sit in zamudne obresti v znesku 1.142.046,70 Sit ter zamudne obresti od 1.12.1993 dalje do plačila.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper prvostopno odločbo. Ugotovila je, da je tožeča stranka opravljala v svojih brezcarinskih prodajalnah poleg maloprodaje tudi komisijsko prodajo. Od provizije dosežene pri komisijski prodaji mora tožeča stranka plačati davek na storitve.

To odločbo izpodbija tožeča stranka s tožbo. Navaja, da ima z dobavitelji sklenjene pogodbe o oskrbovanju brezcarinskih prodajaln iz konsignacijskih skladišč. Dokazuje, da gre za prodajne pogodbe in ne za komisijske. Zanika, da bi dobivala provizijo. Knjigovodsko izkazovanje poslovnih dogodkov ne more biti podlaga za opredelitev vsebine pogodbenega razmerja. Tožeča stranka izpodbija odločbo tudi v delu, v katerem navaja, da pritožba ne zadrži izvršitve.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo zavrača tožbene navedbe, vztraja pri svoji odločbi in predlaga zavrnitev tožbe.

Po zakonu o prometnem davku (Ur.l. RS št.4/92) se plačuje davek od prometa storitev od vseh storitev, če ni s tem zakonom drugače določeno (1. odst. 20.čl.). Storitve ki niso obdavčene, so naštete v 21. čl. navedenega zakona. Glede na to je bistvena okoliščina v obravnavani zadevi, ali predstavlja poslovanje tožeče stranke, na katero se nanaša obračunani davek, storitve ali ne. Tožeča stranka utemeljuje svoje stališče, da ni šlo za storitve, s trditvijo, da je z dobavitelji sklepala prodajne pogodbe in da je torej prodajala blago, ki ga je pred tem pridobila v last. Vendar to njeno stališče ni v skladu niti z ugotovitvami tožene stranke, niti z listinami, na katere se sklicuje tožeča stranka sama, niti z nekaterimi njenimi lastnimi navedbami. Pred vsem odpade del obravnavanega poslovanja tožeče stranke na posle, ki jih je nanjo prenesel P. d.d. s pogodbo z dne 2.6.1993. Gre za komisijske pogodbe, ki niso samo tako naslovljene, ampak so tudi po vsebini skladne z opredelitvijo komisijske pogodbe po XIX. poglavju ZOR. Tožeča stranka sama ne navaja nobenih razlogov, ki bi govorili proti navedeni ugotovitvi. Iz pogodb o oskrbovanju s P. Ljubljana d.o.o. in M. Ljubljana izhaja, da gre v obeh primerih za prodajo blaga iz konsignacije; v prvem primeru iz konsignacijskega skladišča P. Ljubljana, v drugem iz konsignacijskih skladišč tujih firm. Značilnost konsignacije je, da se prodaja blaga opravi v imenu in za račun konsignanta. To izključuje trditev tožeče stranke, da je prišlo v njeno last blago, ki ga je prodajala na podlagi pogodb o oskrbi. To blago ni bilo niti last njenih neposrednih dobaviteljev, zato ti nanjo niso mogli prenesti lastninske pravice. To tudi ni vsebina navedenih pogodb o oskrbovanju. Tožeča stranka je torej na podlagi teh pogodb opravljala prodajo za druge, to pa pomeni storitev, ki se obdavčuje po 20.čl. zakona o prometnem davku. Ugotovitev, da tožeča stranka knjigovodsko tega blaga ni izkazovala kot svoje zaloge, ampak na kontih izvenbilančne evidence, potrjuje stališče, da ni šlo za maloprodajo. Pri tem ne gre za edini dokaz, pač pa za pomembno okoliščino, ki je v skladu s siceršnjo presojo o pravni naravi pogodb o oskrbovanju. Glede na navedeno je tožena stranka pravilno štela obravnavano poslovanje tožeče stranke za opravljanje trgovinskih storitev, ki so predmet obdavčenja po 20.čl. zakona o prometnem davku.

Ker je bila z odločbo prvostopne SDK št. 372-7/93-VI/KR z dne 30.3.1994 na predlog tožeče stranke odložena izvršitev prvostopne odločbe do izdaje dokončne odločbe in je s tem postala brezpredmetna določba zadnjega odstavka tč. I prvostopne odločbe, po kateri pritožba ne zadrži izvršitve, je odpadla potreba, da se odloča o tem delu drugostopne odločbe.

Glede na navedeno je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno (2. odst. 42.čl. zakona o uporavnih sporih v zvezi s 5. odst. 56.čl. zakona o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje Ur.l. Rs št. 48/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.