TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 15/94-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-23

Sodišče meni, da bi zdravstveni razlogi lahko bili drug upravičen razlog za daljše bivanje v RS.

Tožbi se ugodi in se izpodbijana odločba Ministrstva za notranje zadeve št. 0012/5-XVII-202.723 z dne 17.11.1993 odpravi.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnice zoper odločbo Občinskega sekretariata za notranje zadeve občine Celje št. 20901/921/92 z dne 30.6.1993, s katero je ta zavrnil vlogo tožnice za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji. V izpodbijani odločbi tožena stranka navaja, da razlog - starost in bivanje pri hčerki, ki ji nudi zdravstveno in materialno pomoč, - zaradi katerega tožnica želi dobiti dovoljenje za začasno prebivanje, po 2. odstavku 13. člena zakona o tujcih ni upravičen razlog za izdajo oziroma podaljšanje dovoljenja za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji.

Tožnica v tožbi navaja, da je stara, bolna, materialno odvisna od hčerke, in da je ostala brez stanovanja, zato meni, da bi se ji iz človeških razlogov moralo dovoliti začasno bivanje v Republiki Sloveniji. Dalje navaja, da hčerka povsem skrbi zanjo, in da ni v breme Republiki Sloveniji. Hčerka, pri kateri živi, je njen edini otrok, zato le ona lahko skrbi za njo.

V odgovoru na tožbo tožena stranka poudarja, da se tožnica sklicuje na iste razloge, kot jih je že navajala v pritožbi, zato predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Po določbi 2. odstavka 13. člena zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 1/91-I), se dovoljenje za začasno prebivanje tujcu lahko izda tudi v primeru, če ima - poleg prej navedenih razlogov v tem členu - drug upravičen razlog, zaradi katerega bi bilo njegovo daljše prebivanje v državi potrebno. Tožnica je v pritožbi zoper prvostopno odločbo med ostalim navajala, da je skoraj slepa, da izredno slabo sliši, da se zdravi zaradi zvišanega krvnega pritiska in vrtoglavic z bruhanjem, ter da zaradi starosti in zdravstvenih težav ne more živeti sama, razen hčerke v Republiki Sloveniji pa nima drugih sorodnikov, ki bi lahko skrbeli zanjo. Kolikor so te navedbe resnične, sodišče meni, da bi to lahko bil drug upravičen razlog za daljše bivanje tožnice v Republiki Sloveniji. Tožnica zatrjevanih svojih bolezenskih težav ni izkazala z ustreznimi zdravniškimi izvidi, vendar pa v upravnem postopku k temu tudi ni bila pozvana. Dejansko stanje tako ni bilo popolno ugotovljeno, zato sodišče ne more rešiti spora, in je glede na določbo 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih izpodbijano odločbo moralo odpraviti, da se bo dejansko stanje popolneje ugotovilo v nakazani smeri.

Glede na obrazloženo je sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih ugodilo tožbi in izpodbijano odločbo odpravilo. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisa Republike Slovenije, skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1394/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-09

Sodišče ob izpolnjenih pogojih iz 26. člena ZUS, na podlagi 5. odstavka 42. člena ZUS, s sodbo naloži drugostopnemu organu, da odloči o pritožbi.

Tožbi se ugodi in se Ministrstvu za gospodarske dejavnosti nalaga, da odloči o tožničini pritožbi z dne 17.5.1993, v zvezi z neodločitvijo prvostopnega organa o njeni zahtevi za izdajo gradbenega dovoljenja.

Tožnica je 4.11.1993 vložila tožbo zaradi molka organa. V tožbi navaja, da je 23.3.1993 podala zahtevek pri Sekretariatu za upravne zadeve Skupščine občine Piran, da jo kot investitorja vnese v gradbeno dovoljenje ... , za gradnjo bungalovov v Fiesi. Ker ni dobila odgovora na zahtevek, je 17.5.1993 vložila pritožbo, in ker tudi pritožba ni bila v roku rešena, je 18.7.1993 vložila zahtevo za izdajo odločbe. Vendar tudi na posebno zahtevo ni dobila odločbe tožene stranke. Predlaga, da naj se toženi stranki naloži, da odloči o pritožbi.

Tožena stranka na tožbo ni odgovorila, niti ni dostavila upravnih spisov.

Po določbi 26. člena zakona o upravnih sporih sme stranka sprožiti upravni spor zaradi molka upravnega organa druge stopnje, če ta v 60 dneh ali pa v krajšem predpisanem roku ne izda odločbe o strankini pritožbi in če tudi na novo zahtevo ne izda v nadaljnjih 7 dneh odločbe. Iz tožbenih navedb tožnice, ki jim tožena stranka ne oporeka, izhaja, da je predpisani rok za izdajo odločbe o njeni pritožbi potekel, da je tožnica po preteku predpisanega roka pozvala toženo stranko, da izda odločbo in da tožena stranka tudi na ponovno tožničino zahtevo odločbe ni izdala. Ker so glede na navedeno v obravnavanem primeru izpolnjeni vsi pogoji za vložitev tožbe po 26. členu zakona o upravnih sporih, je sodišče tožbi ugodilo in na podlagi 5. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih naložilo toženi stranki, da odloči o tožničini pritožbi.

Sodišče je določbe zakona o upravnih sporih smiselno uporabilo kot določbe predpisa Republike Slovenije, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 542/93-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-29

Posebna davčna olajšava se prizna davčnemu zavezancu, če vzdržuje družinske člane, med katere pa ni mogoče šteti izvenzakonskega partnerja, ker ta v 9. členu zakona o dohodnini ni naveden med vzdrževanimi družinskimi člani.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožničino pritožbo zoper odločbo Republiške uprave za javne prihodke, Izpostava Jesenice št.14-001622 z dne 30.10.1992, s katero ji je bila odmerjena dohodnina za leto 1991, ne da bi ji bila priznana posebna olajšava, ki jo je uveljavljala, ker vzdržuje partnerja, s katerim živi v izvenzakonski skupnosti. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da tožnici navedene olajšave ni mogoče priznati, ker se po določbi 4.člena zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o dohodnini partner v izvenzakonski skupnosti ne šteje za vzdrževanega družinskega člana.

Tožnica v tožbi navaja, da od leta 1983 živi v izvenzakonski skupnosti s S.M., s katerim ima tudi otroka. Ker je po veljavnih predpisih izvenzakonska skupnost izenačena z zakonsko zvezo, bi se moralo to upoštevati tudi pri odmeri dohodnine. Navaja še, da je njen izvenzakonski partner od leta 1991 dalje nezaposlen in sama zelo težko preživlja štiričlansko družino. Prosi za ugodno rešitev tožbe. Tožena stranka vztraja pri izpodbijani odločbi zaradi razlogov njene obrazložitve in predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno. Tožba ni utemeljena.

V obravnavanem primeru je sporna posebna olajšava, zaradi katere se po določbi 8. člena zakona o dohodnini (Ur.l.RS, št.48/90,34/91 in 14/92-p.b.) zmanjša osnova za dohodnino davčnim zavezancem, ki vzdržujejo družinske člane. Tožnica se moti, ko meni, da bi ji morala biti po tej določbi priznana posebna olajšava, ker vzdržuje partnerja, s katerim živi v izvenzakonski skupnosti in je nezaposlen. Res je sicer, da ima "izvenzakonska skupnost", ki jo zakon o zakonski zvezi in družinskih razmerjih opredeljuje kot dalj časa trajajočo življenjsko skupnost moškega in ženske, ki nista sklenila zakonske zveze, po navedenem zakonu enake posledice kot zakonska zveza (12.člen navedenega zakona), vendar ta zakon v navedenemu členu tudi določa, da ima na drugih področjih taka skupnost pravne posledice le, če tako določa zakon, pri čemer je mišljen tisti zakon, ki ureja posamezno področje. Ker v zakonu o dohodnini med vzdrževanimi družinskimi člani, ki jih ta zakon v 9. členu taksativno našteva, "izvenzakonski partner" ni naveden, je pravilno stališče tožene stranke, da tožnici posebne olajšave za "izvenzakonskega partnerja" ni mogoče priznati.

Glede na navedeno je tožba neutemeljena in je je moralo sodišče zavrniti na podlagi 2.odstavka 42.člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1.odstavka 4.člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l.RS, št.1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1208/93-10
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-05-18

Padec prometa sam po sebi ni razlog za odpis davčnega dolga, nastalega v preteklem obdobju. Po 107. členu ZDoh je razlog za odpis, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov.

Z izpodbijanim sklepom št. ... z dne ... je tožena stranka odločila, da se tožniku ne odpiše davčni dolg za leto 1991 v znesku 359.069,00 SIT. V obrazložitvi sklepa tožena stranka navaja, da se na podlagi 1. odstavka 107. člena zakona o dohodnini na obrazložen predlog davčnega organa, zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov. V tem primeru pa je Republiška uprava za javne prihodke - Izpostava Ljubljana Bežigrad predlagala da se navedeni dolg ne odpiše, tožena stranka je zato na podlagi obrazloženega zavrnilnega predloga sprejela izpodbijani sklep.

Tožnik v tožbi, vloženi 28.9.1993 navaja, da tako visoke dohodnine ni sposoben plačati, ker je v letu 1992 posloval zelo slabo in da je ostanek dohodka iz leta 1991 porabil za poplačilo obresti in glavnice pri SKB. Enako navaja v dopolnitvi tožbe vloženi 28.2.1994, in predlaga, da sodišče izpodbijani sklep odpravi.

Tožena stranka na tožbo ni odgovorila, dostavila je le upravne spise. Po določbi 107. člena zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 48/90 in 34/91), ki je veljal v času izdaje izpodbijanega sklepa, je izvršni svet občinske skupščine lahko na obrazložen predlog davčnega organa odločil, da se zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov. Da bi pri tožniku prišlo do ogrožanja preživljanja njega in njegovih družinskih članov tožnik niti ne zatrjuje, kaj takega pa tudi ne izhaja iz upravnih spisov. Edini razlog, ki ga tožnik uveljavlja za odpis davčnega dolga, naj bi bil padec prometa 1992 in s tem povezan negativni rezultat poslovanja v tem letu. Ta razlog tožnik tudi ponavlja v tožbi, čeprav je v izpodbijanem sklepu navedeno, v katerem primeru lahko tožena stranka davčni dolg odpiše. Iz upravnih spisov pa celo izhaja, da je tožnikova žena K. V. za december 1992 prejela 108.808,50 SIT bruto OD, oziroma 62.562,50 SIT neto, ko je povprečni bruto OD v gospodarstvu znašal 65.188,00 SIT (Uradni list RS, št. 11/93), in da je tudi lastnica dveh stanovanj v Ljubljani. Razlog za odpis davčnega dolga ni izkazan.

Glede na navedeno tožnikova tožba ni utemeljena, zato jo je sodišče kot tako na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih zavrnilo. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisa Republike Slovenije, skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 986/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-05-18

denacionalizacija kmetijskih zemljišč - aktivna legitimacija

Tožena stranka ni odločala o pritožbi tožečih strank, ki zoper prvostopno odločbo pritožbe nista vložili. Zato odločba tožene stranke, ki jo tožeči stranki izpodbijata, očitno ne posega v njuno pravico ali njuno neposredno, na zakon oprto osebno korist (3. točka 1. odstavka 30. člena ZUS).

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo, zoper sklep (pravilno odločbo) Oddelka za gospodarstvo in plan občine z dne 29. 12. 1992, s katero je le-ta zavrnil zahtevi B.B. in pritožnika H.Š. za vrnitev kmetijskih zemljišč pod vl. št. 52. v V obrazložitvi izpodbijana odločba ugotavlja, da zemljišča niso bila podržavljena na podlagi 3. oziroma 4. člena zakona o denacionalizaciji.

V tožbi tožnika navajata, da se nad družino v Sloveniji izvaja genocid zaradi moža oziroma očeta Hrvata, ker so morali leta 1954 drugič plačati sicer vrnjeno pred nacionalizacijo kupljeno posestvo, ki je bilo nacionalizirano L.A. in ga je le-ta še pred nacionalizacijo prodal H.A. in tožnici. Leta 1962 pa so družini namerno odmerili toliko davkov, da je posestvo prišlo na javno dražbo in so lahko le del kupili nazaj, kasneje pa sta JLA in agrokombinatov geometer razparcelirala njihove parcele in opravljena je bila "izlastitev" parc. št.195/1 in 199, odvzeta jim je bila najboljša zemlja od parcele 199, agrokombinat si je tudi brez dovoljenja preko njihovih parcel in "eka" gospodarskega poslopja z buldožerjem naredil pot do svojih parcel in jim s tem uničil še vodnjak, povzročil plaz sadovnjaka, težki kamioni pa so porušili del hiše. Zato vztrajata na vrnitvi zemljišč, prosita za nepristransko preiskavo skupaj z Republiko Hrvaško in smiselno predlagata odpravo izpodbijane odločbe. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri svoji odločbi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odločila le o pritožbi Š.H., ne pa tudi o pritožbi obeh tožečih strank, ki po podatkih iz upravnih spisov pritožbe zoper prvostopno odločbo sploh nista vložili. Zato odločba tožene stranke, ki jo tožeči stranki izpodbijata očitno ne posega v njuno pravico ali njuno neposredno, na zakon oprto osebno korist, zato je sodišče moralo njuno tožbo zavreči na podlagi 3. točke 1. odstavka 30. člena zakona o upravnih sporih.

V skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS, št. 1/91-I) je sodišče določbe zakona o upravnih sporih smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

ZDen člen 3, 4. ZUS (1977) člen 30, 30/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1632/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-10-11

Ni dovoljen predlog za vrnitev v prejšnje stanje zaradi zamude roka za vložitev tožbe, če tožba ni vložena.

Predlog za vrnitev v prejšnje stanje se zavrže.

Ministrstvo za kmetijstvo in gozdarstvo Republike Slovenije je sodišču odstopilo v pristojno reševanje predlog za vrnitev v prejšnje stanje, ki sta ga predlagatelja vložila zaradi zamude 30 dnevnega roka za vložitev tožbe zoper odločbo Ministrstva za kmetijstvo in gozdarstvo z dne 2.9.1994. V predlogu navajata, da sta navedeno odločbo prejela dne 11.9.1994 ter, da sta iz opravičenih razlogov zamudila predpisani 30 dnevni rok za vložitev tožbe zoper navedeno odločbo, ki je potekel 11.10.1994.Kot opravičen razlog za zamudo roka za vložitev tožbe navajata, da je bil tožnik v času od 20.9.1994 do 23.9.1994 in od 30.9.1994 do 3.10.1994 hospitaliziran na očesnem oddelku splošne bolnišnice, za kar prilagata zdravniško potrdilo.Predlagata, da se predlogu za vrnitev v prejšnje stanje ugodi in določi rok, v katerem se opravi zamujeno dejanje, pri čemer se sklicujeta na določbo 103.člena zakona o splošnem upravnem postopku.

Sodišče je moralo predlog zavreči zaradi naslednjih razlogov:

Ker gre v obravnavanem primeru za odločanje o predlogu za vrnitev v prejšnje stanje, ki sta ga tožnika vložila, ker sta zamudila rok za vložitev tožbe v upravnem sporu, zakon o upravnih sporih pa določb postopka glede vrnitve v prejšnje stanje ne vsebuje, je sodišče, skladno z določbo 60.člena zakona o upravnih sporih (ZUS), uporabilo ustrezne določbe zakona o pravdnem postopku (ZPP).Po navedeni določbi ZUS, namreč kjer ZUS nima določb o postopku v upravnih sporih, smiselno uporabljajo določbe ZPP.Glede na navedeno lahko tisti, ki misli, da je brez svoje krivde zamudil rok za vložitev tožbe, zahteva vrnitev v prejšnje stanje, če so za vrnitev v prejšnje stanje izpolnjeni pogoji po določbah ZPP. Po določbi 4.odstavka 118.člena ZPP mora tisti, ki predlaga vrnitev v prejšnje stanje zaradi zamude roka, obenem ko vloži predlog, opraviti tudi zamujeno dejanje. Predlagatelja tako nista ravnala.Med listinami, ki sta jih predlogu priložila, ni tožbe. Zato je moralo sodišče predlog za vrnitev v prejšnje stanje kot nedovoljen zavreči, skladno z določbo 1.odstavka 121.člena ZPP v zvezi z določbo 60.člena ZUS.Zakon o pravdnem postopku in zakon o upravnih sporih je sodišče uporabilo kot republiška predpisa skladno z določbo 1.odstavka 4.člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l.RS,št.1/91-I).

ZPP (1977) člen 118, 118/2, 121, 121/1. ZUS (1977) člen 60.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1241/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-11-08

Ker tožena stranka ni odločila o tožnikovi pritožbi in so bile s tem prizadete njegove pravice, je sodišče tožbi ugodilo in na podlagi določbe petega odstavka 42. člena ZUS toženi stranki naložilo, da izda odločbo, s katero bo odločila o tožnikovi pritožbi.

Tožbi se ugodi in se toženi stranki naloži, da odloči o pritožbi tožeče stranke z dne 1.7.1993, upravna odločba MSNZ z dne 14.6.1998.

V tožbi, ki jo je vložila 1.10.1993 tožeča stranka navaja, da je prvostopenjski upravni organ Mestni sekretariat za notranje zadeve z odločbo z dne 14. 6. 1993 zavrgel pritožbo tožeče stranke zoper odločbo istega organa z dne 15.4.1993, s katero je bilo odločeno o stalnem prebivališču tožeče stranke. Zoper odločbo je vložila pritožbo z dne 1.7.1993. Tožena stranka o pritožbi ni odločila, zato je tožeča stranka z vlogo z dne 21.9.1993 zahtevala rešitev zadeve, vendar brezuspešno. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi in naloži toženi stranki, da v čim krajšem času odloči o zadevi.

Tožena stranka odgovora na tožbo ni podala niti ni sodišču poslala upravnega spisa.

Ker tožena stranka sodišču ni poslala upravnih spisov, je sodišče ugotavljalo opravičenost tožbe samo na podlagi listin, ki jih je tožbi priložila tožeča stranka.

Zakon o upravnih sporih (ZUS - Uradni list SFRJ, št. 4/77 in 60/77) v prvem odstavku 26. člena določa, da sme stranka sprožiti upravni spor, kot če bi bila njena pritožba zavrnjena, če organ druge stopnje v šestdesetih dneh ali pa v krajšem, s posebnim predpisom določenim rokom ne izda odločbe o strankini pritožbi zoper odločbo prve stopnje in če je tudi na novo zahtevo ne izda v nadaljnjih sedmih dneh.

V spornem primeru je rok za izdajo odločbe, ki je predpisan z zakonom potekel, prav tako pa je potekel dodatni sedemdnevni rok. Zato sodišče ugotavlja, da gre za molk organa, ki je izenačen z zavrnitvijo pritožbe. Ker tožena stranka ni odločila o tožnikovi pritožbi in so bile s tem prizadete njegove pravice, je sodišče tožbi ugodilo in na podlagi določbe petega odstavka 42. člena ZUS toženi stranki naložilo, da izda odločbo, s katero bo odločila o tožnikovi pritožbi z dne 1.7.1993.

Že med trajanjem postopka je tožnik vložil zahtevo (sicer v tujem jeziku in zato nesposobno za obravnavo) za vrnitev plačane sodne takse. Te zahteve sodišče ni niti poslalo v dopolnitev, niti je ni obravnavalo, glede na določbo 36. člena zakona o sodnih taksah (Uradni list SRS, št. 30/78, 36/83, 46/86, 24/88, 1/90 in Uradni list RS, št. 14/91, 31/91, 19/92, 8/93, 6/94 in 19/95), ki določa, da je vrnitev takse treba zahtevati v 60. dneh od vročitve odločbe (sodne). Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpis republike Slovenije v skladu z določbo prvega odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 1524/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-09-06

Odločba, ki po svoji vsebini vsebuje pravila za ravnanje oz. obnašanje nedoločenega števila posameznikov v abstraktno določenih primerih, ni konkretni upravni akt, zato ga ni mogoče izpodbijati v upravnem sporu.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka območje ... začasno za dobo 12 mesecev razglasila za naravno znamenitost in določila posamezne omejitve in prepovedi oziroma režim varstva.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je izpodbijana odločba škodljiva, saj ni izdana v družbenem interesu. Za občino ima izpodbijana odločba finančne posledice, ki izhajajo iz omejitev in prepovedi razpolaganja z zaščitenim zemljiščem, zato občina nasprotuje začasni razglasitvi območja za naravno znamenitost. Po njenem mnenju gre za umetno tvorbo, nastalo v daljšem časovnem obdobju, ki bi se sama izsušila, če ne bi imela povezave z morjem. Opredeljeni naravni rezervat je bistveno večjega obsega (okoli 150 ha) kot je opredeljen v spremembah in dopolnitvah družbenega plana občine za obdobje 1986 - 1990 (35 ha). Tako je izpodbijana odločba po navedbah tožeče stranke posegla v izvrševanje družbenega plana in tudi občinskih prostorskih aktov, ki so bili sprejeti v skladu z družbenim planom.

Po zakonu o upravnem sporu (ZUS) je upravni spor mogoč samo zoper upravni akt. Upravni akt je po tem zakonu akt, s katerim državni organ, organizacija združenega dela ali druga samoupravna organizacija ali skupnost v izvrševanju javnih pooblastil odloča o kakšni pravici ali obveznosti nekega posameznika ali organizacije v kakšni upravni stvari (6. člen). Po presoji sodišča izpodbijana odločba nima značaja takega akta. Po svoji vsebini odločba vsebuje pravila za ravnanje oziroma obnašanje nedoločenega števila posameznikov v abstraktno določenih primerih (kdorkoli na tem območju ne sme spreminjati temperature ali sestave vode, odlagati ali odmetavati odpadkov, trgati cvetja, loviti živali itd.). Ker izpodbijani akt o začasni razglasitvi območja za naravno znamenitost ni upravni akt v smislu 6. člena ZUS, ga ni mogoče izpodbijati v upravnem sporu. Zato je sodišče tožbo zavrglo na podlagi 2. točke 1. odstavka 30. člena ZUS, ki ga je uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.