Sodba U 531/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-11-21

Pri odločanju o stikih roditelja z otrokom gre predvsem za uresničevanje otrokove koristi. Tisti od staršev, ki ne živi skupaj z otrokom, ima pravico do osebnih stikov z njim, razen če center za socialno delo glede na koristi otroka ne odloči drugače (106. člen ZZZDR). Otrokove koristi so tudi po konvenciji glavno vodilo vseh dejavnosti v zvezi z otroki (3., 9. in 18. člen konvencije). Mati načeloma ne more nasprotovati osebnim stikom očeta z otrokom in njenega odklonilnega stališča ni mogoče uskladiti z njenimi dolžnostmi, ki jih ima pri izvrševanju roditeljske pravice (4., 102. in 114. člen ZZZDR); za svoje navedbe, da ti stiki niso v korist otroka, pa mora ponuditi dokaze v skladu s 137. členom ZUP.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka ob reševanju tožničine pritožbe zoper odločbo Centra za socialno delo z dne 25.07.1994 to odločbo odpravila ter določila osebne stike med ml. sinom tožnice H.D. in njegovim očetom H.I. vsako drugo soboto od 9.00 do 11. ure s tem, da se v primeru bolezni stik prenese na naslednjo soboto ob istem času in da oče ob tako določenih dnevih in uri prevzame otroka na njegovem domu in ga tja ob določeni uri tudi vrne, otrokova mati pa je dolžna tako določene stike omogočiti in otroka nanje pripraviti. V obrazložitvi odločbe se tožena stranka sklicuje na 106. člen zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih (ZZZDR, Uradni list SRS, št. 14/89) in navaja, da pritožba ni utemeljena, ob reševanju pritožbe pa je izrek odločbe organa prve stopnje spremenila, tako da je z opredelitvijo točnega pričetka in konca stikov ter zavezanke za omogočanje stikov v celoti izvršljiv; ne glede na naslov bivališča, kjer otrok stanuje, pa je kot kraj pričetka in konca stikov opredeljen otrokov dom. Ugotavlja, da se starša o osebnih stikih med očetom in otrokom nista uspela sporazumeti, zato je na podlagi očetove zahteve o stikih odločal center za socialno delo. Dejansko stanje je bilo v postopku pravilno in popolno ugotovljeno in daje vso podlago za določitev osebnih stikov na podlagi očetovega zahtevka. Ni nobenega razloga, da bi bilo potrebno stike v otrokovo korist bolj omejiti ali določiti drugačen način izvajanja stikov. Ob ugotovitvi, da je otrok do razpada družine živel v skupnosti z obema staršema in je bil otrokov oče sposoben zadovoljiti otrokove potrebe po varstvu, oskrbi in vzgoji, ni nobenega utemeljenega razloga, da tega ne bi mogel tudi ob osebnih stikih. Ker tožnica razlogov za izpodbijanje prvostopne odločbe posebej ne navaja, tožena stranka ugotavlja, da ji je bilo omogočeno sodelovanje v postopku in da po njenih izjavah na ustni obravnavi dne 23.05.1994 ne oporeka obsegu in načinu stikov, po njenem predlogu je bilo v postopku pridobljeno tudi mnenje psihologa, ki na podlagi obravnave otroka podpira odločitev o stikih, v zvezi z zdravstvenimi težavami otroka pa meni, da so prej posledica konfliktne situacije med staršema, kot pa krivde enega roditelja. Glede na tožničine pritožbene navedbe, da je spremenila naslov stalnega bivanja, bo organ prve stopnje ukrepal v skladu z določbami zakona o socialnem varstvu glede krajevne pristojnosti.

V tožbi tožnica navaja, da je izpodbijana odločba tožene stranke nezakonita, ker je na podlagi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja zmotno uporabila materialno pravo. Mld. D. je star 5 let in z izpodbijano odločbo določeni stiki z očetom so za otroka škodljivi. Zakonska zveza med starši mld. D. je bila razvezana pred tremi leti. Od razveze dalje se otrok vznemiri, ko sliši za očeta, trpi za nespečnostjo in urinira, ker se boji očeta, ki v času skupnega življenja s tožnico do otroka ni kazal nežnosti in ljubezni. Otrokov oče je zahteval osebne stike zato, da bi otroka in tožnico vznemirjal; zapustil je delo zato, da bi se izognil plačilu preživnine za otroka, saj že eno leto iz naslova preživnine ni plačal ničesar, niti ni na kakršenkoli drug način poskusil prispevati k otrokovemu vzdrževanju. Tožnica je na porodniškem dopustu in mora preživljati sina iz sedanjega zakona. Sedaj stalno živi v drugem kraju, zato je nenormalno, da je o stikih odločal Center za socialno delo iz kraja, kjer je prej živela, moral bi odločiti Center za socialno delo ... Tožnica nima nič proti, da se otrok druži z očetom pozneje, ko bo star 10 in več let, dokler pa so stiki po njenem trdnem prepričanju za otroka škodljivi, se temu protivi in predlaga zaslišanje strank. Zato predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo in naloži toženi stranki, da povrne tožeči stranki stroške tega spora.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga, da sodišče tožbo zavrne. Otrokov oče kot prizadeta stranka v tem upravnem sporu v odgovoru na tožbo navaja, da tožbene navedbe niso resnične. Dela ni sam zapustil, ampak je postal trajno presežen delavec. Dokler je bil zaposlen, je redno plačeval preživnino. Sedaj dobi od Zavoda za zaposlovanje v neto znesku le 26.219,40 SIT mesečno, od tega mora plačevati stanovanje in ostalo. Živi v skupnem gospodinjstvu z ženo, ki je nezaposlena in ne dobi nadomestila ali kakršnekoli denarne pomoči. V zakonski zvezi s tožnico je v času njene službe rad sam skrbel za otroka in se z njim igral, kar je bilo ugotovljeno v postopku na prvi in drugi stopnji. Ne strinja se s tožnico, da bi imel stike z otrokom šele tedaj, ko bo otrok star 10 let. Tožnica želi zavlačevati zadevo, da bi otrok pozabil nanj in tudi nalašč ovira stike. Kot dokazilo za svoje navedbe je predložil sklep o določitvi trajno presežnega delavca in odločbo o izplačevanju preostanka pravice do denarnega nadomestila med brezposelnostjo. Smiselno predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Pri odločanju o stikih roditelja z otrokom gre predvsem za uresničevanje otrokove koristi tako po ZZZDR kot tudi po zakonu o ratifikaciji konvencije Organizacije združenih narodov o otrokovih pravicah (konvencija, Uradni list SFRJ, št. 15/90), ki se neposredno uporablja po določbi 8. člena ustave Republike Slovenije. Tisti od staršev, ki ne živi skupaj z otrokom, ima pravico do osebnih stikov z njim, razen če center za socialno delo glede na koristi otroka ne odloči drugače (106. člen ZZZDR). Otrokove koristi so tudi po konvenciji glavno vodilo vseh dejavnosti v zvezi z otroki (3., 9. in 18. člen konvencije). Mati načeloma ne more nasprotovati osebnim stikom očeta z otrokom in njenega odklonilnega stališča ni mogoče uskladiti z njenimi dolžnostmi, ki jih ima pri izvrševanju roditeljske pravice (4., 102. in 114. člen ZZZDR); za svoje navedbe, da ti stiki niso v korist otroka, pa mora ponuditi dokaze v skladu s 137. členom zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP).

Po proučitvi tožbe, izpodbijane odločbe in podatkov iz poslanih upravnih spisov je sodišče ugotovilo, da je tožena stranka pravilno odločila. V upravnem postopku je tožnica navajala svoje nezaupanje do otrokovega očeta in otrokove zdravstvene težave pred in po stikih z očetom, ki jih je dovoljevala le v okolju njenega stanovanja ali v stanovanju njene matere, s takim načinom pa se otrokov oče ni strinjal. Sodišče se strinja z ugotovitvijo tožene stranke, da ni utemeljenega razloga, da bi bilo v otrokovo korist potrebno stike bolj omejiti ali določiti drugačen način izvajanja stikov in da otrokov oče ob osebnih stikih ne bi mogel zadovoljiti otrokove potrebe po varstvu, oskrbi in vzgoji. Izvedeni so bili vsi predlagani dokazi, s katerimi pa tožnica ni dokazala, da bi razlogi na očetovi strani vplivali na zatrjevane otrokove zdravstvene težave ob izvajanju stikov. V tožbi sicer tožnica navaja še svoje mnenje, da otrokove zdravstvene težave izvirajo iz strahu do očeta, vendar tega ni navajala v upravnem postopku, niti ne navaja nobenih dokazil v spisu, iz katerih bi bilo očitno, da je dejansko stanje drugačno, kot pa je bilo ugotovljeno v upravnem postopku (39. člen zakona o upravnih sporih, ZUS). Tudi neplačevanje preživnine ne more vplivati na ta upravni spor, saj tožnica med upravnim postopkom na prvi stopnji ni navajala, da otrokov oče ne izpolnjuje dolžnosti do otroka, predlagala pa tudi ni izvršbe zaradi neplačevanja preživnine, čeprav je bila opozorjena, da jo lahko predlaga. Neutemeljen je tudi tožničin tožbeni ugovor, da bi o stikih moral odločiti Center za socialno delo v kraju, kamor se je preselila, saj je organ prve stopnje o tem obvestila šele dne 11.08.1994 v pritožbi zoper odločbo prve stopnje (po kateri je bilo ugotovljeno, da je dne 08.08.1994 odjavila stalno prebivališče v Občino ...). Torej spremenjene okoliščine glede stalnega prebivališča tožnice niso nastale med postopkom na prvi stopnji, ampak šele po končanem postopku, zato niso nastale spremenjene okoliščine za nadaljevanje tega postopka o določitvi osebnih stikov z otrokom pri Centru za socialno delo (82. člena zakona o socialnem varstvu, Uradni list RS, št. 54/92, popravek 56/92). Tako tožničina preselitev ni mogla vplivati na krajevno pristojnost organa prve stopnje in odločitev o pritožbi. Zato je izpodbijana odločba zakonita.

Po določbi 61. člena ZUS v upravnih sporih trpi vsaka stranka svoje stroške.

Iz navedenih razlogov je sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena ZUS tožbo zavrnilo. Določbe ZUP in ZUS je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisov Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZZZDR člen 4, 102, 106, 114. Konvencija ZN o otrokovih pravicah člen 3, 9, 18.ZUP člen 137.ZSV člen 82. ZUS (1977) člen 39, 61.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.