Sodba II Ips 476/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-13

sosporniki - enotno sosporništvo - nujno sosporništvo - dediči - premoženjska razmerja med zakonci - skupno premoženje - posebno premoženje - odgovornost zakonca za svoje obveznosti

Zahtevek za povečanje zapuščinske mase, ki je naperjen proti tistemu, ki je formalni lastnik premoženja je v korist vseh dedičev. Vsak dedič zase je legitimiran za takšen zahtevek in ni podano nujno sosporništvo v tem smislu, da bi mogli tožiti samo vsi dediči skupaj ("voljno sosporništvo"). V nasprotnem primeru bi bila zaradi dediča, ki noče vložiti tožbe, drugim dedičem odvzeta zakonita pravica do tožbe.

Stanovanjski kredit, s katerim je bilo delno plačano stanovanje in ki je bil najet v času trajanja zakonske zveze, predstavlja obveznost nastalo v zvezi s skupnim premoženjem (2. odstavek 56. člena ZZZDR). Najet je bil v korist obeh zakoncev, zato tudi obremenjuje oba zakonca, oziroma predstavlja pasivo njunega skupnega premoženja. Morebitno toženkino plačilo dela kredita po zapustnikovi smrti, predstavlja izpolnitev tudi njegovega dela obveznosti iz skupnega premoženja. S tem pa je toženka pridobila le terjatev, ki jo lahko uveljavlja kot dolg do zapuščine oziroma kot predmet obračuna v zapuščinskem postopku.

Revizija se zavrne kot neutemeljena. Vsaka stranka nosi svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožnice E. P., por. K., na ugotovitev, da spada v zapuščino po pok. P. M. idealna polovica stanovanja v stanovanjskem bloku v K., v katerem sedaj prebiva toženka J. P. por. M. Zavrnilo pa je njen tožbeni zahtevek, da ne spadajo v zapuščino po pok. P. M. stiskalnica za les, tri delovne mize, krožna žaga, skobeljni stroj, rezkalni stroj s podajalno mizo, stroj za brušenje in drobni inventar "po starem spisku", ki naj bi bili njena izključna last. Prav tako je bil zavrnjen njen tožbeni zahtevek na ugotovitev, da spada v zapuščino po pok. P.M. tudi idealna polovica osebnega avtomobila Fiat 125, letnik 1979, oziroma 1/2 protivrednosti tega avtomobila po stanju in vrednosti na dan zapustnikove smrti. Pri odločanju o nasprotni tožbi J. P. je odločilo, da se zavrne zahtevek, po katerem naj bi se ugotovilo, da je 3/4 nepremičnin pri vl.št. 339 k.o. , ki se obravnavajo v zapuščinskem postopku po pok. M. P., pridobljeno s skupnim delom in sredstvi v času življenjske in ekonomske skupnosti nasprotne tožnice in M. P. in se zato delež v višini 1/2 glede na celoto izloči iz zapuščine v korist nasprotne tožnice. Zavrnilo je tudi njen tožbeni zahtevek, po katerem naj bi se ugotovilo, da spada v zapuščino tudi parcela št. 84 vl.št. 22 k.o. do višine idealne polovice ter da naj ji nasprotna toženka E. P. izstavi ustrezno zemljiškoknjižno listino, na podlagi katere bo lahko vknjižila solastništvo na navedeni parceli. Prav tako je bil zavrnjen tudi zahtevek, po katerem naj bi se ugotovilo, da je nasprotna toženka E. P. dedno odpravljena po svojem pok. očetu M. P. Sodišče prve stopnje pa je ugodilo nasprotnemu tožbenemu zahtevku, da spadajo v zapuščino po pok. M. P. še naslednje premičnine: elektromotor letnik 1974, elektromotor letnik 1976, krožna žaga letnik 1975, vrtalni stroj letnik 1975, skobeljni stroj letnik 1975, telefon letnik 1975, vidia žaga letnik 1974, vidia žaga letnik 1980, gasilni aparat letnik 1975, dva gasilna aparata letnik 1977, električna vrtalka letnik 1980, kombinirani stroj letnik 1979, tračna žaga letnik 1980, krožna žaga tip Kordun letnik 1980 in kombinirana krožna žaga letnik 1980. Zavrnilo pa je nasprotni tožbeni zahtevek da spadajo v zapuščino verižni rezkar, stiskalnica za les, stroj za obdelavo ultrapasa, sušilnica za les, delovne mize in pisalni stroj. Glede prej naštetih premičnin, ki spadajo v zapuščino, je ugotovilo, da spada v zapuščino le ena idealna polovica teh premičnin, preostala polovica pa se izloči v korist nasprotne tožnice J. P..

Sodišče druge stopnje je pritožbi obeh pravdnih strank zoper takšno odločitev zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožena (nasprotna tožeča) stranka vlaga proti sodbi sodišča druge stopnje pravočasno revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču predlaga, da spremeni sodbi sodišč prve in druge stopnje tako, da v celoti zavrne tožbeni zahtevek E. P. in v celoti ugodi njenemu nasprotnemu tožbenemu zahtevku. V reviziji navaja:

1) O odločitvi glede stanovanja v K. po tožbenem zahtevku:

- izpodbijana sodba temelji na napačnem stališču, da zahtevek, po katerem spada v zapuščino polovica stanovanja, ne predstavlja zahtevek, za katerega veljajo določila 201. člena ZPP o nujnem sosporništvu. Tožeča stranka je postavila zahtevek zaradi ugotovitve obsega zapuščine, kar je interes nedvomno vseh dedičev, zato je jasno, kdo je tožnik in kdo tožena stranka. Sodišče druge stopnje uporablja dvojna merila pri tolmačenju pravil o nujnem sosporništvu. - stanovanje nedvomno predstavlja posebno premoženje nasprotne tožnice, saj ga je kupila iz svojih sredstev, pridobljenih v prvem zakonu. V stanovanje je vložen tudi denar obeh sinov nasprotne tožnice iz prvega zakona. Poleg tega je bilo stanovanje odplačano šele v letu 1988, ne pa v ekonomski skupnosti s pokojnikom.

2) O odločitvi glede nepremičnin vl. št. 339 k.o. in parcele št. 84 vl. št. 22 k.o. po nasprotni tožbi:

Sodišči bi morali bolj podrobno pregledati listine v spisu, povezane z nepremičninami vl.št. 339 k.o. Gospodarsko poslopje je bilo bistveno povečano v letu 1981 in 1982, torej po smrti pok. M. P. Narejena je bila plošča ter kompletno novo drugo nadstropje in novo podstrešje. Vrednost teh del bi morala biti izločena iz zapuščine v korist investitorja. Dela so bila opravljena s soglasjem pokojnikovih staršev A. in C. P., zato bi bilo treba šteti, da je šlo za gradnjo na tujem svetu s soglasjem lastnikov zemljišča. Nasprotna toženka E. P. je pri sklepanju izročilne pogodbe z dne 5.2.1983 izkoristila razkorak med zemljiškoknjižnim stanjem in stanjem v naravi. Kljub temu, da je vedela, da je na zemljišču parc.št. 84 k.o. praktično novo gospodarsko poslopje in tudi kdo ga je zgradil, je v pogodbo zapisala stanje, kakršno je bilo v zemljiški knjigi, ne pa dejansko v naravi. V te nepremičnine so bila vložena sredstva iz obrtne dejavnosti, ki jo je nasprotna tožnica opravljala skupaj s pok. M. P. Iz teh sredstev je bila izplačana tudi pokojnikova prva žena, ki je nato v letu 1977 dala v korist pokojnika vknjižbeno dovoljenje. Sodišči tudi ne bi smeli spregledati, da je nasprotna tožnica skrbela za starša pokojnika tudi še nekaj let po njegovi smrti. Tako je postala solastnica tega premoženja, saj je bilo pridobljeno v času ekonomske skupnosti.

Nasprotna tožnica meni, da je zahtevek na ugotovitev, da je E. K. dedno odpravljena, utemeljen. To izhaja tudi iz njene izjave v tem postopku. Izračun, ki ga omenja sodišče druge stopnje, zato ne bi bil potreben.

Stroji in naprave, ki so bili sestavni del obrtne dejavnosti, so bili pridobljeni v času ekonomske skupnosti. Brez njih delo ni mogoče, hkrati pa predstavljajo celoto, zato jih je samo tako mogoče obravnavati.

V postopku po 390. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP) je bila revizija vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in tožeči (nasprotni toženi) stranki. Tožnica oziroma prva nasprotna tožena stranka je nanjo odgovorila in predlagala zavrnitev revizije.

Revizijsko sodišče preizkusi izpodbijano sodbo samo v tistem delu, v katerem se izpodbija z revizijo, in v mejah razlogov, ki so v reviziji navedeni (člen 386. ZPP). Če stranka uveljavlja revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, mora opredeliti, katero kršitev uveljavlja in to kršitev tudi utemeljiti, saj splošnih oziroma neobrazloženih trditev o kršitvah postopka revizijsko sodišče, ki po uradni dolžnosti pazi le na bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP (te sodišči nista zagrešili), ne more upoštevati. Tožena (nasprotno tožeča) stranka ne pojasni v čem naj bi bila bistvena kršitev določb ZPP. V kolikor meni, da predstavlja takšno kršitev nepravilna uporaba določila 201. člena ZPP je treba poudariti, da navedena revizijska trditev predstavlja uveljavljanje revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava, zato jo je revizijsko sodišče presojalo v okviru tega revizijskega razloga. Vprašanje legitimacije v pravdi je namreč materialnopravno vprašanje.

O reviziji J. M. kot toženke (glede odločitve, ki se nanaša na polovico stanovanja v K.):

Neutemeljen je revizijski očitek nepravilne uporabe določil o nujnem sosporništvu oziroma, da bi moral biti s tožbo zajet tudi dedič I. P., pri čemer pa toženka ne pove ali na aktivni ali na pasivni strani. Narava sosporništva po 201. členu ZPP je odvisna od narave spora, zato toženka ne more povsem enačiti spora v katerem se del premoženja izloča iz zapuščine s sporom, katerega predmet je ugotovitev, da del premoženja (1/2 stanovanja) spada v zapuščino. V obeh primerih so vsi dediči udeleženci materialnopravnega razmerja. Vendar pa morajo biti v prvem primeru v procesni skupnosti na strani tožene stranke vsi dediči oziroma so lahko le vsi skupaj pasivno legitimirani, saj bi predstavljala ugoditev tožbenemu zahtevku zmanjšanje zapuščinske mase, ki bi bila v škodo vseh dedičev. V drugem primeru pa procesna skupnost med dediči na strani tožeče stranke (aktivna legitimacija) ni nujna, na pasivni strani pa sosporništva med dedičem (I. P.) in formalnim lastnikom premoženja (J.M.) sploh ni. Zahtevek za povečanje zapuščinske mase, ki je naperjen proti tistemu, ki je formalni lastnik premoženja je v korist vseh dedičev. Vsak dedič zase je legitimiran za takšen zahtevek in ni podano nujno sosporništvo v tem smislu, da bi mogli tožiti samo vsi dediči skupaj ("voljno sosporništvo"). V nasprotnem primeru bi bila zaradi dediča, ki noče vložiti tožbe, drugim dedičem odvzeta zakonita pravica do tožbe.

Izpodbijanje ugotovitve sodišč, da toženka ni dokazala, da je v sporno stanovanje vložila svoje posebno premoženje in denar sinov iz prvega zakona, predstavlja izpodbijanje dejanske podlage odločitve (v dejansko podlago spada tudi dokazna ocena). Iz tega razloga pa revizije ni mogoče vložiti (3. odstavek 385. člena ZPP), zato teh trditev revizijsko sodišče ni presojalo.

Pravilno pa je tudi stališče izpodbijane sodbe, da dejstvo, toženkinega odplačevanja stanovanjskega kredita še po zapustnikovi smrti, ne vpliva na višino njenega solastniškega deleža na spornem stanovanju. Stanovanje je bilo pridobljeno v času trajanja zakonske zveze med toženko in zapustnikom, zato predstavlja njuno skupno premoženje (2. odstavek 51. člena Zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih - ZZZDR). Stanovanjski kredit s katerim je bilo delno plačano stanovanje in ki je bil najet v času trajanja zakonske zveze, predstavlja obveznost nastalo v zvezi s skupnim premoženjem (2. odstavek 56. člena ZZZDR). Najet je bil v korist obeh zakoncev, zato tudi obremenjuje oba zakonca, oziroma predstavlja pasivo njunega skupnega premoženja. Morebitno toženkino plačilo dela kredita po zapustnikovi smrti, predstavlja izpolnitev tudi njegovega dela obveznosti iz skupnega premoženja. S tem pa je toženka pridobila le terjatev, ki jo lahko uveljavlja kot dolg do zapuščine oziroma kot predmet obračuna v zapuščinskem postopku.

Odločitvi o zavrnitvi nasprotnega tožbenega zahtevka, da se iz zapuščine izloči delež 1/2 nepremičnin vl. št. 339 k.o. (dejansko celoten zapustnikov delež, saj je imel v solasti le polovico teh nepremičnin) v nasprotno tožničino korist in o zavrnitvi nasprotnega tožbenega zahtevka, da spada v zapuščino 1/2 parcele št. 84 vl. št. 22 k.o. ter, da je dolžna toženka E. K. izstaviti ustrezno listino za vpis zapustnikovega idealnega deleža 1/2 te parcele v zemljiško knjigo temeljita na naslednjih dejanskih ugotovitvah:

- nepremičnine pri vl. št. 339 k.o. je imel zapustnik v solasti z očetom A. že pred sklenitvijo zakonske zveze z nasprotno tožnico,

- parc. št. 84 vl. št. 22 k.o. je bila v solasti zapustnikovih staršev sedaj je v lasti nasprotne toženke E. K. (po izročilni pogodbi), nikoli pa ni bila v (so)lasti zapustnika,

- poslopja na navedenih zemljiščih so stala že prej, nasprotna tožnica pa ni dokazala vlaganj v navedene nepremičnine,

- zapustnik in nasprotna tožnica sta le popravila in adaptirala gospodarsko poslopje, ki deloma stoji na parc. št. 178/2 vl.št. 339, deloma pa na parc. št. 84,

- nasprotna tožnica tudi ni dokazala, da je vložila svoje posebno premoženje v nepremičnine vl. št. 339 z izplačilom zapustnikove prve žene.

Pravilno je stališče izpodbijane sodbe, da bi lahko bila investicija v gospodarsko poslopje (tudi v primeru, če bi nasprotna tožnica dokazala skupna oziroma njena posebna vlaganja vanj), upoštevna v tej pravdi le na način kot sta ga opredelili obe sodišči, torej z uveljavljanjem zahtevka na ugotovitev idealnega deleža na gospodarskem poslopju in zemljišču, ki je potrebno za njegovo redno rabo in ki naj bi bil deloma plod njenih in zapustnikovih skupnih vlaganj v navedeni objekt, deloma pa plod njenih investicij in za katerega naj bi se povečala zapuščinska masa. Ne more pa biti upoštevna z uveljavljanjem zahtevka glede na vse nepremičnine pri vl. št. 339 in glede na celotno parcelo št. 84 v katero sega navedeni godpodarski objekt.

Ostale revizijske trditve, ki se nanašajo na navedene nepremičnine predstavljajo izpodbijanje prej navedenih dejanskih ugotovitev, kar pa ne more biti predmet revizijskega preizkusa, kot je bilo že zgoraj navedeno.

Tudi revizijsko izpodbijanje odločitve o zavrnitvi nasprotnega tožbenega zahtevka na ugotovitev, da je E. K. dedno odpravljena, ni utemeljena. Kot pravilno ugotavlja izpodbijana sodba bo navedena ugotovitev lahko rezultat obračuna v zapuščinskem postopku, ne pa predmet pravde.

Odločitev o zavrnitvi nasprotnega tožbenega zahtevka, da spadajo v zapuščino po pok. M. P. tudi stroji navedeni v 4. točki zahtevka pod a) temelji na ugotovitvi, da jih je nabavil zapustnikov oče, kateremu je zapustnik, za njihovo uporabo plačeval najemnino. Revizijska trditev, da so bili pridobljeni v času ekonomske skupnosti predstavlja izpodbijanje dejanske podlage odločitve.

Uveljavljani revizijski razlogi tako niso podani, zato je revizijsko sodišče revizijo tožene(nasprotne tožeče) stranke zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na določbah 1. odstavka 154. člena, 1. odstavka 155. člena in 1. odstavka 166. člena ZPP. Tožena (nasprotno tožeča) stranka nosi stroške revizije, ker z njo ni uspela, tožeča (prva nasprotno tožena) stranka pa stroške odgovora na revizijo, ker teh stroškov v konkretnem primeru ni mogoče šteti med potrebne pravdne stroške, ki jih mora povrniti nasprotna stranka.

ZPP (1977) člen 201.ZZZDR člen 51, 51/2, 56, 56/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.