Sodba II Ips 36/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-06-07

povrnitev negmotne škode - denarna odškodnina - duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti - strah - povrnitev bodoče škode - vpliv prejšnje telesne okvare

Dejstvo, da oškodovanec svojega prejšnjega bolezenskega stanja ni občutil in se ne trdi, da bi se to samo ob sebi slabšalo, šele prizadejana poškodba pa je povzročila opazne težave, ni razlog za prisojo nižje odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti.

Reviziji se ugodi in se sodba sodišča druge stopnje tako spremeni, da se pritožba toženke zavrne kot neutemeljena in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje - v razmerju do toženke, pri čemer pa trpi tožeča stranka pritožbene stroške sama.

Toženka mora povrniti tožeči stranki 45.400,00 SIT revizijskih stroškov v 15 dneh.

Sodišče prve stopnje je v tej odškodninski zadevi v zvezi s prometno nesrečo 31.8.1988 dne 22.1.1993 razsodilo, da mora tožena stranka nerazdelno plačati tožnici odškodnino, in sicer zahtevanih 600.000,00 SIT za telesne bolečine, zahtevanih 1,000.000,00 SIT za duševne bolečine, zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti in 150.000,00 SIT od zahtevanih 200.000,00 SIT za strah, oziroma skupaj 1,750.000,00 SIT, medtem ko je v presežku tožbeni zahtevek zavrnilo.

Na toženkino pritožbo je višje sodišče sodbo v razmerju do nje delno spremenilo tako, da je odškodnino za telesne bolečine znižalo na 300.000,00 SIT, za duševne bolečine, zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti na 500.000,00 SIT in za strah na 10.000,00 SIT, tako da mora toženka plačati tožnici nerazdelno s tožencem 810.000,00 SIT in 203.797,00 SIT (namesto s prvotno sodbo odmerjenih 251.843,00 SIT) pravdnih stroškov. Sicer pa je v ostalem pritožbo zavrnilo in sodbo (v nespremenjenem delu) potrdilo.

Proti delu te sodbe, s katerim je bila prvostopna sodba spremenjena, vlaga revizijo tožnica zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz drugega odstavka 354. čl. ZPP in zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Trdi, da je zmotno stališče sodišča druge stopnje in da postavljeni zahtevki niso pretirani, saj gre pri njej za mlajšo osebnost, ki so ji poškodbe zelo spremenile življenje. Odreči se je morala številnim športnim aktivnostim in zdaj lahko po izvedenčevem mnenju le še plava. Nošenje ovratnice ni preprosta stvar in to nevšečnost bi bilo potrebno upoštevati pri določitvi odškodnine za fizične bolečine. Nevzdržna je utemeljitev drugostopnega sodišča, da mora vsak udeleženec v prometu računati z nesrečo in da ji zato s prvostopno sodbo prisojena odškodnina za strah ne gre, marveč desetkrat manjša.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila in Javnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo.

V čem naj bi bila podana bistvena kršitev pravdnega postopka absolutne narave pritožba ne pove, preizkus sodbe s tega vidika po uradni dolžnosti (386. člen zakona o pravdnem postopku - ZPP) pa tudi ni pokazal, da bi šlo za kršitev iz 10. točke drugega odstavka 354. člena ZPP.

Pač pa sodišče druge stopnje ni v vsem pravilno uporabilo materialnega prava. Korektno sicer navaja, kaj mora sodišče upoštevati, ko razsoja o denarni odškodnini za negmotno škodo za pretrpljene telesne in duševne bolečine (200. čl. zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR), dodati pa je potrebno, da sodišče za takšne bodoče bolečine, ki se manifestirajo kot bodoča škoda, uporabi še določbo 203. čl. ZOR, ki določa, da sodišče prisodi na oškodovančevo zahtevo odškodnino tudi za bodočo negmotno škodo, če je po normalnem teku stvari gotovo, da bo ta škoda trajala tudi v bodočnosti. Pritožbeno sodišče je sicer očitno uporabilo tudi ta predpis, vendar, kot rečeno, ne enega ne drugega ne povsem pravilno, ker nekaterim sicer pravilno ugotovljenim dejstvom pri odmeri odškodnine ni pripisalo prave teže.

Tako pri razsoji o odškodnini za prestane in bodoče telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem ni ravnalo prav, ko je zavzelo stališče, da ne gre za izjemno marveč le za zmerno škodo. Takšne gradacije zakon ne pozna in sodišče mora upoštevati pri odmerjanju odškodnine le okoliščine primera ter stopnjo bolečin in nevšečnosti in njihovo trajanje. Te okoliščine, sicer v dokaznem postopku pravilno ugotovljene že na prvi stopnji in sprejete na drugi stopnji, pa opravičujejo odškodnino, kot jo je prisodilo že prvo sodišče. Tako pritožbeno sodišče očitno ni dovolj upoštevalo, da je tožnica, kot izhaja tudi iz izvedenskega mnenja, ki ga nižji sodišči sprejemata kot pravilno, poleg telesnih bolečin trpela neprijetnosti, ko je morala več kot dva meseca po nesreči stalno nositi ovratnico, skoraj poldrugo leto pa občasno, občasne bolečine pa bo prestajala vse življenje, katerega dve tretjini ima še pred seboj, upoštevaje pričakovano starostno dobo. Tako se pokaže odškodnina v prvotno prisojenem znesku 600.000,00 SIT iz tega naslova kot ekvivalent pravične odškodnine, kakršno ima v mislih zakon.

Kar je bilo povedano o nepravilnem izhodišču glede izjemnosti škode v zvezi s telesnimi bolečinami, velja tudi za odškodnino za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti. Poleg tega je nepravilno stališče sodišča druge stopnje, ki je upoštevalo, da gre pri tožnici del invalidnosti na račun poprejšnje njene bolezenske prizadetosti. Dejstva, da je obravnavana prometna nesreča prizadela prav tisti segment tožničine hrbtenice, na katerem je šlo za začetne degenerativne oziroma bolezenske spremembe v obliki unkartroze, ugotovljene z rentgenom, ki pa niso povzročale simptomatskih težav ali bolečin oziroma je šlo do nesreče za subjektivno nemanifestno boleč segment, sodišče druge stopnje ne bi smelo upoštevati v tem smislu, da ji odškodnina za sedanje težave, ki povzročajo duševne bolečine, ne gre v celoti. Ker se njeno bolezensko stanje ni manifestiralo (razen na rentgenskih posnetkih) niti ni bilo zatrjevano in ugotovljeno, da bi se v prihodnosti, ga tudi ni mogoče upoštevati v tem smislu, da se na ta račun zmanjša odškodnina. Posledice poškodb tako na telesnem kot na duševnem področju so subjektivne narave in jih je potrebno kot takšne presojati, ne pa morda izhajati iz nekega standardnega povprečno zdravega človeka. Povedano velja, kot rečeno le za primere, ko prejšnjega bolezenskega stanja oškodovanec ni občutil in je šele poškodba, pa čeprav na že poprej prizadetih delih telesa, povzročila opazne težave. Tožnici gre torej vsa odškodnina iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjske aktivnosti, v zvezi s čimer je potrebno upoštevati zlasti, da je tožnica prizadeta na številnih področjih, torej ne le na delovnem mestu in pri domačih opravilih, ki so vsa na njenih ramah, marveč tudi v njenih številnih aktivnostih, s katerimi se je ukvarjala ob prostem času. Ob tem, da so ji te skoraj v celoti onemogočene, je očitno, da ji to povzroča takšne duševne bolečine, ki upoštevaje še že prej omenjeni časovni faktor spet opravičujejo odškodnino, kakršno je iz tega naslova prisodilo prvo sodišče.

Kar zadeva odškodnino za strah, se spet ni mogoče strinjati s stališčem pritožbenega sodišča, češ da je šlo za nesrečo, na kakršno mora računati vsak udeleženec v prometu, zaradi česar ji naj ne bi šla odškodnina za strah v polnem znesku. Tožnica je bila poškodovana v cestnem prometu, očitno med vsakdanjo vožnjo in torej ni šlo za udeležbo na kakšni dirki ali za zavestno podajanje v nevarnosti, ki niso del vsakdanjega življenja. Tožnici gre zato vsa odškodnina za strah, kakršno je priznalo prvo sodišče in kakršna je primerna, zlasti upoštevaje sekundarni strah, katerega intenzivnost in trajanje je opisal izvedenec in kakršnega sta sicer kot dejstvo sprejeli obe sodišči.

Po povedanem je revizijsko sodišče ugodilo reviziji in izpodbijano sodbo spremenilo tako, kot je to razvidno iz izreka te odločbe (prvi odst. 395. čl. ZPP). Ni pa mogoče priznati tožeči stranki stroške, ki jih je imela v zvezi z odgovorom na pritožbo, ker jih ni mogoče šteti kot potrebnih pravdnih stroškov v smislu prvega odstavka 155. čl. ZPP, saj odgovor ni spričo svoje vsebine v ničemer prispeval k sprejeti odločitvi.

Tožeča stranka je uspela z revizijo in zato ji gredo tudi stroški od zneska, s katerim je uspela, upoštevaje zakon o sodnih taksah in odvetniško tarifo (drugi odst. 166. čl. in prvi odst. 154. čl. ZPP), pri čemer pa tožeči stranki ni bilo mogoče priznati stroškov za prihod tožnice k njeni pooblaščenki, ker jih ni izkazala (drugi odst. 164. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.