Sodba II Ips 433/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-09-14

dalj časa trajajoča življenjska skupnost moškega in ženske - izvenzakonska skupnost

Ob upoštevanju pravnoodločilnih dejstev, ki so bila ugotovljena v postopku pred sodiščem prve in druge stopnje (da tožnica in pok. R. nista imela skupnega gospodinjstva, da nista spala skupaj, da nista imela skupnega denarja, da pok. R. tožnice ni štel za svojo izvenzakonsko partnerico, da je bila v teku med tožnico in pok. R. kar desetletna pravda, v kateri so bila izkoriščena vsa redna in izredna pravna sredstva in ki ni mogla pozitivno vplivati na njuno razmerje, da je tožnica prostor v katerem je živela pred pok. R. zaklepala itd.) tudi po mnenju revizijskega sodišča ne more biti prav nobenega dvoma, da take skupnosti med tožnico in pok. R. ni mogoče opredeliti kot dalj časa trajajočo življenjsko skupnost moškega in ženske, ki nista sklenila zakonske zaveze in ki bi imela zanju enake pravne posledice po določbah ZZZDR, kot če bi sklenila zakonsko zvezo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevka tožnice, da ji pripada dedna pravica po pok. A.R., da obsega njeno in zapustnikovo skupno premoženje stanovanjsko hišo v gradnji, stoječo na parc. št. 565/2, enosobno stanovanje v M., fasadno opeko za celotno fasado hiše v gradnji, 100 m2 parketa za isto hišo ter tri lestve, pri čemer znaša tožničin delež na tem premoženju 1/2. Zavrnilo je tudi zahtevek, da spadajo v zapuščino po pok. A.R. nepremičnine, ki so vpisane pri vl. št. 724 ter da se darilna pogodba sklenjena med zapustnikom in drugotoženo stranko razveljavi. Glede stroškov postopka je odločilo, da jih mora tožeča stranka povrniti toženi stranki v znesku 28.400 SIT.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je vložila tožeča stranka pravočasno revizijo in v njej smiselno uveljavljala revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Ugotovitve pritožbenega sodišča so pavšalne in v nasprotju z realnim življenjskim dogajanjem. Izvenzakonska skupnost je obstajala, pok. R.in tožnica pa sta živela kot mož in žena. Pok. R. je tožnici ves čas obljubljal, da bo dobila polovico hiše, ki sta jo sicer zgradila skupaj. Odločitev sodišča pa je tudi v nasprotju z izvedenim dokaznim postopkom. Družinska skupnost pok. R. in tožnice je brez dvoma predstavljala izvenzakonsko skupnost v smislu določb zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih - ZZZDR. Prostore je tožnica res zaklepala, vendar pa je tako ravnala zato, ker se je bala za premoženje. Pok. R. je namreč odhajal od doma in puščal vse odprto. Dejstvo, da pok. R. in tožnica nista spala skupaj, ne more biti odločilno, saj zakonci v kasnejših letih iz najrazličnejših razlogov običajno ne spijo skupaj. Tožnica je za pok. R. tudi v celoti skrbela. Nasprotne trditve tožene stranke niso resnične, tako kot je neresnično prav vse, kar je tekom postopka navajala. Kljub dolgoletnemu pravdanju sta pok. R. in tožnica živela normalno zakonsko življenje. Odločitev sodišča, ki je o obstoju izvenzakonske skupnosti enkrat že odločalo, je napačna. Glede zatrjevanih investicij v hišo, je tožena stranka predložila sodišču napačne račune. Napačna je tudi dokazna ocena izpovedb zaslišanih prič, saj se je sodišče oprlo v pretežni meri na izpovedbe tistih prič, katerih zaslišanje je predlagala tožena stranka. Tožnica in pok. R. sta bila čustveno navezana, za pok. R. pa je skrbela izključno tožnica. Reviziji naj se ugodi, sodba sodišča druge stopnje pa tako spremeni, da se pritožbi tožeče stranke ugodi, sodba sodišča prve stopnje razveljavi, zadeva pa vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, ter Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (390. člen zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Z obsežnimi revizijskimi trditvami, ki naj bi po mnenju vlagateljice revizije pomenile uveljavljanje revizijskih razlogov zmotno uporabo materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka, tožeča stranka v resnici izpodbija le v postopku pred nižjima sodiščema ugotovljeno dejansko stanje in njuno dokazno oceno. V nasprotju z ugotovitvami sodišča prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano (3. odstavek 385. člena ZPP) namreč zatrjuje, da sta bila tožnica in pok. R. v resnici čustveno drug na drugega zelo navezana, da sta živela skupaj kot mož in žena, da dolgoletno medsebojno pravdanje na njuno razmerje ni imelo nobenega vpliva in da je za pok. R. skrbela izključno sama. Ker predstavljajo te revizijske trditve izpodbijanje v postopku pred sodiščema prve in druge stopnje ugotovljenega dejanskega stanja, ki pa na podlagi že navedene določbe ZPP v revizijskem postopku ni dovoljeno, revizijsko sodišče teh revizijskih trditev ni moglo upoštevati. Enako pa velja tudi za revizijske trditve, da dokazna ocena sodišč prve in druge stopnje ni pravilna in da v preveliki meri temelji le na oceni izpovedb prič, ki so bile zaslišane na predlog tožene stranke. Tudi izpodbijanje dokazne ocene nižjih sodišč namreč predstavlja v revizijskem postopku nedovoljeno izpodbijanje dejanskega stanja.

Ob upoštevanju drugačnih pravnoodločilnih dejstev, ki so bila ugotovljena v postopku pred sodiščem prve in druge stopnje (da tožnica in pok. R. nista imela skupnega gospodinjstva, da nista spala skupaj, da nista imela skupnega denarja, da pok. R. tožnice ni štel za svojo izvenzakonsko partnerico, da je bila v teku med tožnico in pok. R. kar desetletna pravda, v kateri so bila izkoriščena vsa redna in izredna pravna sredstva in ki ni mogla pozitivno vplivati na njuno razmerje, da je tožnica prostor v katerem je živela pred pok. R. zaklepala itd.) pa tudi po mnenju revizijskega sodišča ne more biti prav nobenega dvoma, da take skupnosti med tožnico in pok. R. ni mogoče opredeliti kot dalj časa trajajočo življenjsko skupnost moškega in ženske, ki nista sklenila zakonske zaveze in ki bi imela zanju enake pravne posledice po določbah ZZZDR, kot če bi sklenila zakonsko zvezo. Materialno pravo je v sodbah sodišč prve in druge stopnje tedaj pravilno uporabljeno.

V okviru preizkusa po uradni dolžnosti (386. člen ZPP) je revizijsko sodišče tudi ugotovilo, da sodišči prve in druge stopnje tekom obravnavanja zadeve nista zagrešili bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena.

Iz navedenih razlogov je zato revizijsko sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.