Sodba Ur 44/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-23

dohodnina - bonitete, ki se vštejejo v davek od osebnih prejemkov

Boniteta, ki se všteje v davek od  osebnih  prejemkov,  tudi  plačila delodajalca   za   "druga   osebna  zavarovanja".  To  pa  so  (tudi) zavarovanja, ki jih je tožeča stranka sklenila za  svoje  delavce  in zanje plačevala premije, torej tudi zavarovanje doživetij.

Tožbi se ugodi in se odločba Agencije Republike Slovenije za plačilni promet,  nadziranje  in   informiranje   z   dne   14.10.1994   štev. 710-Up/II-13/94-III-RM o d p r a v i.

Organ prve stopnje ugotovil, da je tožeča stranka sklenila z zavarovalnico zavarovalne pogodbe za življensko zavarovanje z dodatnim nezgodnim zavarovanjem za 24 pri njej zaposlenih oseb. Po računih, izstavljanih od 27.11.1991 do 14.9.1993, je plačala za sklenjena zavarovanja zavarovalne premije v skupnem znesku 25.396.873,50 SIT. Od tega zneska bi morala obračunati in vplačati davek od osebnih prejemkov. Ker tega ni storila, ji je naložil, da mora obračunati in plačati davek od osebnih prejemkov 7.619.062,00 SIT, pripadajoče zamudne obresti, povečati terjatve do delavcev za 7.619.062,00 SIT ter za enak znesek povečati obveznosti za davek od osebnih prejemkov.

Na pritožbo tožeče stranke je tožena stranka prvostopno odločbo delno odpravila in delno spremenila tako, da se dokončna odločitev v upravnem postopku glasi:

- Ugotovi se, da M., trgovina in storitve d.d., K., ni plačal akontacij davka od osebnih prejemkov za vodilne in vodstvene delavce v letih 1991, 1992 in 1993 v skupnem znesku 7.619.062,00 SIT,

- M., trgovina in storitve d.d., K., je dolžan obračunati in plačati predpisane zamudne obresti, ki tečejo od prvega dne zamude za posamezne akontacije davka od osebnih prejemkov do 31.12. vsakega posameznega leta 1991,1992 in 1993.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s pravočasno vloženo tožbo. V njej navaja, da je tožena stranka glede obveznosti plačila obresti na pritožbo tožeče stranke odločila v njeno škodo, da odločitve o obrestih ni mogoče preizkusiti glede časa, od kdaj naprej tečejo, da ne gre za boniteto v korist delavcev, ker so bile vse zavarovalne pogodbe prekinjene in premije za doživetje po dvanajstih pogodbah že izplačane tožeči stranki, pri ostalih pogodbah pa bodo to po preteku 2 let od začetka zavarovanja, in končno, da so se začele vštevati bonitete v osnovo za davek od osebnih prejemkov šele s 1.1.1992. Sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Tožeča stranka je izpodbijano odločbo očitno napačno brala. Tožena stranka je namreč odločila, da mora tožeča stranka obračunati in vplačati predpisane zamudne obresti od prvega dne zamude za plačilo posamezne akontacije davka (samo) do 31.12. vsakega (tistega) posameznega leta, v katerem je akontacija zapadla v plačilo, ne pa od 31. 12. tistega leta dalje, ko je akontacija zapadla v plačilo. Zato ni v tožbi zatrjevane nemožnosti preizkusa odločitve, nanašajoče se na začetek teka obresti. Na podlagi pravilnega branja izreka izpodbijane odločbe pa je takoj očitno tudi, da tožena stranka glede obveznosti plačila obresti ni odločila v škodo tožeče stranke. Znesek, od katerega je treba plačati obresti, je enak kot v prvostopni odločbi, tek obresti pa je časovno omejen, kar v prvostopni odločbi ni bil. Odločeno je torej v korist tožeče stranke. Po 1. al. 1. točke 1. odst. 14.a člena Zakona o dohodnini (Ur. list RS štev. 48/90 in 34/91-I; v nadaljevanju: ZDoh) so boniteta, ki se všteje v davek od osebnih prejemkov, tudi plačila delodajalca za "druga osebna zavarovanja". To pa so (tudi) zavarovanja, ki jih je tožeča stranka sklenila za svoje delavce in zanje plačevala premije (primerjaj: 942. in 946. člen ZOR). Okoliščina, da je dobila vrnjene premije, plačane za doživetje po dvanajstih zavarovalnih pogodbah in da bo (morda) dobila vrnjene takšne premije, vplačane še po ostalih dvanajstih pogodbah, na ugotovitev, da tožeča stranka takrat, ko bi to morala storiti, ni obračunala in vplačala davka od osebnih prejemkov, ne vpliva. Zato tudi ne vpliva na obveznost plačati zamudne obresti za tisti čas zamude, ki gre v njeno breme. Tudi zavarovanja doživetij so oblika osebnih zavarovanj, ki jih je tožeča stranka sklepala v korist delavcev in ne kot svoj varčevalen ukrep ne glede na to, da je (oziroma bo) del vplačanih premij (morda) dobila vrnjenih. Zato je vplačila premij za ta zavarovanja tudi treba šteti kot bonitete v korist delavcev, ki se vštevajo v osnovo za davek od osebnih prejemkov. Ni namreč predpisa, ki bi plačila delodajalca za to vrsto osebnega zavarovanja obravnaval drugače kot plačila za ostale vrste osebnih zavarovanj.

Glede na zgoraj navedeno tožbenim razlogom v glavnem ni mogoče pritrditi kot pravilnim. Je pa tožba utemeljena v delu, v katerem izpodbija odločbo tožene stranke, nanašajočo se na plačila osebnih zavarovanj, izvršena v letu 1991. Res je namreč, da je bila 1. al. 1. odst. 14. člena ZDoh, ki uvaja v osnovo davka od osebnih prejemkov tudi bonitete v zvezi z delovnim razmerjem, uzakonjena šele z zakonom o spremembah in dopolnitvah ZDoh, objavljenim v Ur. listu RS štev. 34/91-I, ki je začel veljati šele 1.1.1992 (66. člen omenjenega zakona). Zato te določbe ni mogoče uporabiti za tista plačila v okviru bonitet, ki so bila izvršena v letu 1991. Nasprotnemu stališču tožene stranke, ki izhaja iz odgovora na tožbo, ni mogoče pritrditi. Določba 1. al. 1. odst. 14. člena ZDoh v besedilu, v kakršnem je veljala do 31.12.1991, je izvzemala iz osnove davka od osebnih prejemkov tiste prejemke, ki jih je delodajalec izplačal delavcu kot nadomestilo materialnih stroškov, ki jih je imel delavec v zvezi z delom. Denarna plačila delodajalca, ki pomenijo za delavca neko boniteto pa niso izplačana delavcu, zato niso delavčev osebni prejemek.

Izpodbijana odločba torej ni v skladu z zakonom samo v delu, ki se nanaša na plačila premij za osebna zavarovanja delavcev tožeče stranke, izvršena pred 1.1.1992. Ker pa v izpodbijani odločbi ni podatkov, ki bi omogočali ustrezno spremembo izpodbijane odločbe, jo je sodišče v celoti odpravilo. V ponovljenem postopku bo zato tožena stranka najprej ugotovila, kolikšen je znesek neplačanih akontacij davka od osebnih prejemkov za vodilne in vodstvene delavce v letih 1992 in 1993 ter nato naložila tožeči stranki plačilo obresti od tega zneska.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.