Sodba II Ips 790/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-16

posojilna pogodba - prekinitev postopka (če stranka umre)

I. Ker je bilo ugotovljeno, da je toženec naročil, da mu tožnik nakaže denar na račun firme V., in se zavezal ta denar vrniti, ni dvoma, da gre za posojilno pogodbo.

II. Po določilu 2. točke 212. člena ZPP, se postopek prekine le, če stranka umre, pa v pravdi nima pooblaščenca. Tožnik je v pravdi imel pooblaščenca - odvetnika, zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je opravilo narok za glavno obravnavo in postopka ni prekinilo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in obsodilo drugotoženo stranko na plačilo 11.000 USD z zakonitimi zamudnimi obrestmi kot se obrestujejo devizne vloge na vpogled pri KB Maribor in sicer od zneska 20.000 USD od 18.12.1989 do 9.8.1990, od takrat dalje do plačila pa od zneska 11.000 USD. Višji tožbeni zahtevek je zavrnilo.

Drugotožena stranka se je pritožila. Sodišče druge stopnje je pritožbi delno ugodilo ter sodbo sodišče prve stopnje spremenilo tako, da je zavrnilo zahtevek za zamudne obresti od zneska 20.000 USD za čas od 18.12.1989 do 31.1.1990. V preostalem delu je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga drugotožena stanka revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, tožbeni zahtevek v celoti zavrne ali podrejeno, da jo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Sodišči nista ugotavljali ali je toženec pasivno legitimiran. Tožnik je denar nakazal na račun firme V. kot vložek za poslovno sodelovanje. Zato je firma plačala tožnikov račun za rent-a-car vozilo. Toženec se ni udeležil naroka 12.6.1992, ker je izvedel, da je tožnik umrl. Sodišče bi moralo postopek ustaviti, saj tožnikova žena ni podala izjave, da vstopa v pravdo. Sodba sodišča prve stopnje nima razlogov o tem, da si je toženec denar sposodil, kakor tudi ni razlogov za sklep, da si je toženec denar sposodil preko firme V. To bi pomenilo, da je toženec v Avstriji plačal še davek, kar je nerazumljivo.

Na vročeno revizijo (390.člen ZPP) tožena stranka ni odgovorila, Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil.

Uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ni podan. Pri preizkusu pravilne uporabe materialnega prava revizijsko sodišče izhaja iz dejanskih ugotovitev sodišča prve in druge stopnje (3.odstavek 385.člena ZPP). Zato revidentovih navedb, da je tožnik nakazal denar kot vložek v firmo, ki je nato plačala njegov račun za najem avtomobila, ni mogoče upoštevati.

Pač pa je bilo ugotovljeno, da je tožnik drugotožencu nakazal denar po toženčevem naročilu na račun firme V. v Gradcu, s tem da se je ta zavezal dolg vrniti do konca januarja 1990. Zato revizijsko sodišče nima pomislekov, da je sodišče druge stopnje pravilno uporabilo materialno pravo, ko je tak dogovor opredelilo kot posojilno pogodbo (določilo člena 557 in naslednja ZOR). Pri takem dogovoru ni relevantno dejstvo, da naj bi toženec od tega zneska moral plačati v Avstriji davek. Ker je sodišče ugotovilo, da je bilo posojilo dano drugotožencu, ni utemeljen revizijski ugovor zgrešene pasivne legitimacije.

Drugotožena stranka uveljavlja dve bistveni kršitvi določb ZPP. Najprej trdi, da bi sodišče moralo postopek ustaviti, ker je tožnik pred zadnjim narokom umrl, tožnikove žena pa ni podala izjave, da vstopa v pravdo. Zakon o pravdnem postopku ne pozna pojma ustavitve postopka, ampak v primeru smrti stranke določa prekinitev postopka (212. člen ZPP). Pri tem revident prezre določilo 2. točke 212.člena ZPP, ki med drugim pravi, da se postopek prekine le, če stranka umre, pa v pravdi nima pooblaščenca. Tožnik je v pravdi imel pooblaščenca - odvetnika, zato je sodišče prve stopnje ravnalo pravilno, ko je opravilo narok za glavno obravnavo in postopka ni prekinilo. Druga zatrjevana kršitev se nanaša na pomanjkljive razloge sodbe sodišča druge stopnje o posojilu s pomočjo firme V. (smiselno zatrjevana kršitev iz določbe 13. točke 2.odstavka 354.člena ZPP). Revizijsko sodišče ugotavlja, da sodba sodišča druge stopnje ima razloge o tožnikovem posojilu drugotožencu (druga stran sodbe, predzadnji odstavek), zato je sodbo mogoče preizkusiti. Revidentovo nezadovoljstvo z odločitvijo sodišča druge stopnje, pa je uveljavljanje zmotne uporabe materialnega prava, na kar je že bilo odgovorjeno.

Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena in ne razlogi, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti, jo je bilo potrebno zavrniti kot neutemeljeno (393.člen ZPP).

ZOR člen 557. ZPP (1977) člen 212, 212/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.