TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 315/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-09

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - nedenarna terjatev

Ker je ocena vrednosti spornega predmeta, ki ga je tožeča stranka označila v tožbi pod dopustno mejo, je bilo potrebno revizijo zavreči kot nedovoljeno (392. člen ZPP).

Revizija se zavrže. Vsaka stranka nosi svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke, ki je zahtevala ugotovitev, da je lastnica dela parcele št. 1200/1 in sicer tistega, ki leži severno od mejne črte, ki jo v naravi predstavlja obstoječa brajda in v nadaljevanju te linije od obstoječe brajde v ravni črti od vzhodnega dela parcele do zahodnega dela parcele št. 1200/1 ter obsodilo toženo stranko na izstavitev zemljiškoknjižne listine, na podlagi katere se bo lahko tožnik po odmeri geometra zgoraj opisanega dela parcele vpisal kot lastnik pri novo nastali parceli, sicer bo tako listino nadomestila sodba.

Tožena stranka se je pritožila, vendar je sodišče druge stopnje njeno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in obe sodbi spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne oz. podrejeno, obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Na vročeno revizijo je tožeča stranka odgovorila in predlagala zavrnitev revizije. Javni tožilec Republike Slovenije pa se o vročeni reviziji ni izjavil.

Dne 16.10.1989, ko je bila vložena tožba v tej zadevi, je že veljal zakon o spremembah zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ št. 57/89, z dne 29.9.1989), po katerem revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, izročitev stvari ali kakšne druge dajatve, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi ne presega 8.000.000,00 tedanjih dinarjev, sedaj 800,00 SIT (8.člen Zakona o uporabi denarne enote RS, Uradni list RS št. 17/91-I); prim. določilo 1.člen navedenega zakona v zvezi s 3.odstavkom 382.člena ZPP. Tožeča stranka je v tožbi označila vrednost 5.000.000,00 din (sedaj 500,00 SIT) in ta vrednost na dovoljen način ni bila spreminjana (40.člen ZPP).

Ker je ocena vrednosti spornega predmeta, ki ga je tožeča stranka označila v tožbi pod dopustno mejo, je bilo potrebno revizijo zavreči kot nedovoljeno (392. člen ZPP).

Odločitev o stroških temelji na 1.odstavku 166.člena, na 154. in 155.členu ZPP. Stranki nosita vsaka svoje stroške revizijskega postopka, saj tožeča stranka z revizijo ni uspela, tožena pa z navedbami v odgovoru ni prispevala k odločitvi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 93/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-04-20

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Ker ni izpolnjen pogoj, ki ga za dovoljenost revizije določa 1. odst. 497. člena ZPP, je revizijsko sodišče revizijo tožeče stranke zavrglo (392. člen v zvezi z 488. členom ZPP).

Sodišče prve stopnje je ugodilo zahtevku za plačilo zneska 1.775,00 GBP z zamudnimi obrestmi, kot plačilo oglasa, katerega objavo je naročila tožena stranka.

Sodišče druge stopnje je na pritožbo tožene stranke sodbo spremenilo tako, da je zaradi napak v oglasu tožbeni zahtevek zavrnilo.

Proti tej sodbi je tožeča stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila in Javni tožilec R Slovenije se o njej ni izjavil (3. odst. 390. člena ZPP).

Tožeča stranka je tožbo, s katero je zahtevala plačilo zneska 1.775,00 GBP, vložila 23.7.1993. Tolarsko protivrednost spornega predmeta je ocenila na 321.843,00 SIT. Zakon o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ št. 4/77, 36/80, 69/82, 58/84, 74/87, 57/89, 20/90 in 27/90) določa v 1. odst. 497. člena, da v gospodarskih sporih revizija ni dovoljena, če vrednost spornega predmeta ne presega zneska 45.000,00 SIT. Ta znesek pa je bil že pred vložitvijo tožbe z Zakonom o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Uradni list RS št. 55/92 z dne 20.11.1992) v 9. členu povečan na 450.000,00 SIT.

Ker ni izpolnjen pogoj, ki ga za dovoljenost revizije določa 1. odst. 497. člena ZPP, je revizijsko sodišče revizijo tožeče stranke zavrglo (392. člen v zvezi z 488. členom ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 233/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-01

pritožba - pravočasnost pritožbe - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje

Nepopolna ali zmotno ugotovljena dejstva je možno ugotavljati šele v odločbi, s katero se vsebinsko odloči o zavrženi pritožbi.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za gospodarske dejavnosti Republike Slovenije z dne 26.1.1993.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odpravila odločbo Sekretariata za upravne zadeve občine z dne 29.10.1992, s katero je prvostopni organ zavrgel pritožbo stanovalcev hiše z dne 27.10.1992 zoper gradbeno dovoljenje z dne 21.9.1992 in zadevo vrnila prvostopnemu organu v ponovni postopek.

V tožbi tožeča stranka navaja, da odločitev tožene stranke ni pravilna, ker je v nasprotju z določbo 4. odstavka 234. člena zakona o splošnem upravnem postopku. Tožena stranka bi bila namreč dolžna odločiti o pritožbi, ne pa vrniti prvostopnemu organu, da ponovno ugotavlja, če je pritožba pravočasna. Zato predlaga, da sodišče tožbi ugodi in izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

Tožena stranka na tožbo ni odgovorila niti kljub urgenci ni sodišču predložila upravnih spisov, ki se nanašajo na zadevo.

Po določbi 4. odstavka 234. člena zakona o splošnem upravnem postopku ima stranka pravico pritožbe zoper odločbo, s katero je bila pritožba po 2. odstavku istega člena zavržena. Če organ, ki odloča o pritožbi spozna, da je pritožba opravičena, odloči hkrati tudi o zavrženi pritožbi. Glede na tako zakonsko določilo bi torej tožena stranka morala sama preveriti navedbe tožnikov glede pravočasnosti pritožbe, in če bi ugotovila, da je pritožba opravičena hkrati tudi odločiti o zavrženi pritožbi, ne pa, da je zadevo vrnila v preverjanje prvostopnemu organu. Sklicevanje na določbe 242. člena zakona o splošnem upravnem postopku je v konkretnem primeru nepravilno, saj gre samo za ugotavljanje pravočasnosti pritožbe zoper odločbo, s katero se je postopek na prvi stopnji že končal. Nepopolna ali eventuelno zmotno ugotovljena dejstva v postopku na prvi stopnji je možno, kot to določa 242. člen zakona o splošnem upravnem postopku, na primeren način ugotavljati šele v odločbi, s katero se vsebinsko odloči o zavrženi pritožbi.

Ker po mnenju sodišča izpodbijana odločba ni zakonita, jo je sodišče odpravilo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih in zakona o splošnem upravnem postopku je sodišče uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 198/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-12

Vročitev oz. prejem odločbe se lahko dokazuje tudi z drugimi dokazi, ne le z vročilnico, s tem, da se šteje, da je vročitev opravljena, ko je stranka odločbo dejansko prejela.

Z izpodbijano odločbo z dne 20.1.1993 je tožena stranka zavrgla kot prepozno tožničino pritožbo zoper odločbo izpostave Republiške uprave za javne prihodke z dne 18.9.1992, s katero je bila tožnici odmerjena dohodnina za leto 1991 v znesku 6.029,00 SIT. Svojo odločitev tožena stranka obrazlaga s tem, da je tožnica prvostopno odločbo prejela 25.9.1992, pritožbo pa je vložila 16.11.1992, torej po izteku 15 dnevnega pritožbenega roka. Zamudo naj bi tožnica v pritožbi tudi sama priznala.

V tožbi pa tožnica navaja, da je pritožbo vložila pravočasno. Najprej je sicer menila, da je rok za pritožbo začel teči 26.9.1992, ker pa je odločba bila vročena možu, on pa jo je njej vročil šele 3.11.1992, meni, da je pritožba vložena pravočasno. Pritožbo je dala na zapisnik pri prvostopnem organu, ki je pa ni podučil, da pritožbeni rok teče od dne, ko je ona prejela odločbo. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka predlaga zavrnitev tožbe iz razlogov izpodbijane odločbe.

Sodišče se strinja z ugotovitvijo tožene stranke, da je tožnica prepozno vložila pritožbo zoper prvostopno odločbo. Iz vročilnice res ni razvidno, da bi prvostopno odločbo dne 25.9.1992 prevzela tožnica, zato je verjetna njena navedba, da je odločbo prevzel njen mož. Ni pa utemeljena tožničina tožbena trditev, da ji je mož odločbo izročil šele 3.11.1992, to je več kot 1 mesec po prejemu. Iz tožničinih pritožbenih navedb izhaja, da je tožnica prvostopno odločbo dejansko dobila neposredno po vročitvi odločbe. Na to kaže pritožbena navedba, "da s pritožbo zamuja, ker ob prejemu odločbe ni bila pozorna na izpad tega dejstva" (da ji ni priznana olajšava za otroka). S pritožbo torej ni zamudila zato, ker ji mož ni prej izročil odločbe, ampak zato, ker je šele pozneje ugotovila, da odločba naj ne bi bila pravilna.

Zaradi navedenega je sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Zakon o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 373/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-22

ukrep gozdnega inšpektorja - obveznost lastnika gozda pri ureditvi sečišča

Sečišče je dolžan urediti lastnik gozda, ne glede na to, da je sklenil civilno pogodbo o prodaji lesa na panju.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo proti odločbi Gozdarske inšpekcije občinskega inšpektorja občine z dne 15.7.1992, s katero je bilo tožniku naloženo, da mora v svojih gozdovih parc. št. 791, 798/1 in 798/3, izvršiti popolni gozdni red, kar pomeni, da mora obeliti vse panje iglavcev, izdelati vrhače in zložiti vejevje na kupe izven pomladka ter spraviti izkoristljivo lesno maso iz gozda. Določen je bil rok izvršitve 15.8.1992 in odločeno, da pritožba ne zadrži izvršitve.

V tožbi tožnik navaja, da ne soglaša z odločitvijo tožene stranke. Meni, da bi moral biti ukrep izrečen podjetju ..., kateremu je na panju prodal les. Podjetje je samo izvajalo posek, zato bi moralo tudi poskrbeti za izvajanje gozdnega reda po poseku, saj zakon tudi od uporabnika gozda zahteva določeno ukrepanje. Zato predlaga, da sodišče tožbi ugodi in izpodbijano odločbo odpravi, ker je nezakonita.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene trditve, se sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

V obravnavani zadevi je tožena stranka pravilno ugotovila dejansko stanje in tudi uporabila materialno pravo. Glede na določbe zakona o gozdovih (Uradni list SRS, št. 18/85, 29/86 in 24/89 - ZG), ki je veljal v času odločanja pri toženi stranki, predvsem pa določbe pravilnika o gozdnem redu ( Uradni list SRS, št. 31/86 - pravilnik) je kljub drugačnim družbenim odnosom pri gospodarjenju z gozdovi prav lastnik gozda bil tisti, ki je z ostalimi zainteresiranimi moral skrbeti za izvajanje gozdnega reda ob izkoriščanju gozdov. In ena od nujnih dejavnosti, ki so prisotne pri izkoriščanju gozdov je tudi ureditev sečišča, kar je treba realizirati takoj po poseku drevja, kot določata 8. in 9. člen citiranega pravilnika. Pri tem za vzdrževanje gozdnega reda ne more biti odgovoren nekdo, ki je z lastnikom gozda sklenil civilno pogodbo o nakupu lesa, pa čeprav na panju, kot to napačno meni tožnik, ampak je za ta opravila lahko zadolžen samo lastnik oziroma upravljalec gozda, kot je to pravilno ugotovila že tudi tožena stranka.

Glede na povedano sodišče tožnikovih navedb in predlogov ni moglo upoštevati.

Ker je izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 47/95-5
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-02

lokacijsko dovoljenje - postavitev montažnega kontejnerja za opravljanje gostinske dejavnosti

Ni nezakonita odločba, s katero je zavržena zahteva za izdajo lokacijskega dovoljenja za postavitev kontejnerja za gostinsko dejavnost na območju, na katerem so dovoljena samo nujna vzdrževalna dela.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnikov zoper odločbo Sekretariata za urejanje prostora in varstvo okolja občine ... z dne 6.9.1991, s katero je bil zavrnjen tožnikov zahtevek za izdajo lokacijskega dovoljenja za postavitev montažnega kontejnerja za namen gostinske dejavnosti na parc. št. 1000/3. V razlogih izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je bila prvostopna odločba izdana na podlagi odloka o sprejemu prostorskih ureditvenih pogojev za plansko celoto V6 - ... (Uradni list SRS, št. 6/88 - PUP), ki v 48. členu, ki ureja območje urejanja VO 6/1 južna vpadnica - jug, določa, da so do sprejetja prostorsko izvedbenega načrta dovoljena samo nujna vzdrževalna dela in posegi v prostor v zvezi s komunalnim urejanjem in obstoječa raba zemljišč. Ker parcela leži na območju urejanja VO 6/1 južna vpadnica - jug, je prvostopni organ zakonito zavrnil zahtevek.

Tožnika v tožbi navajata, da imata registrirano firmo za opravljanje gostinske dejavnosti, da gre za premičen objekt, za postavitev katerega niti ni treba lokacijskega dovoljenja, da sta že nabavila ustrezni kontejner, ki so jima ga delavci urbanistične inšpekcije popolnoma uničili, da je obvoznica že zgrajena, zemljišča pozidana, in da noben objekt nima odločbe za rušenje, tudi ne objekt tožnikov, čeprav je zgrajen brez gradbenega dovoljenja. Dalje navajata, da je sosed, ki je zgradil lopo brez vsakega dovoljenja, dobil odločbo o ustavitvi gradnje z odredbo, da si pridobi priglasitveno odločbo, kar kaže na to, da so podani pogoji za gradnjo v tem okolišu. Tožnika predlagata, da se izpodbijana odločba odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri napadeni odločbi in predlaga, da se tožba kot neutemeljena zavrne.

Sodišče v celoti sprejema razloge, ki jih je za zavrnitev pritožbe tožnikov navedla tožena stranka v izpodbijani odločbi, in se iz istih razlogov strinja z odločitvijo tožene stranke. Razlogi so tudi dovolj natančno in jasno obrazloženi. Dejstva in okoliščine, ki jih tožnika v tožbi navajata, niso takega značaja, da bi lahko vplivale na drugačno odločitev. Dejansko so irelevantne za odločitev v obravnavani zadevi, za izdajo lokacijskega dovoljenja, ob ureditvi, kot jo za območje, v katerem leži parcela tožnikov, uveljavlja odlok o sprejemu prostorskih ureditvenih pogojev za plansko celoto V6 - ... Sodišče je zato na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisa Republike Slovenije, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 377/93-5
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-22

denacionalizacija kmetijskih zemljišč - gozdna zemljišča

Če gozdna zemljišča niso bila nacionalizirana po določbah 3., 4. oziroma 5. člena ZDen, je zato skladno s predpisi upravni organ tožnikovo zahtevo utemeljeno zavrgel.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper sklep občine, Oddelek za gospodarstvo, ki je bil izdan 19. 5. 1992, s katerim je bila zavržena tožnikova zahteva za denacionalizacijo gozdnih zemljišč. V postopku je bilo namreč ugotovljeno, da za denacionalizacijo ni ustrezne zakonske podlage. V tožbi tožnik navaja, da ne soglaša z odločitvijo tožene stranke. Meni, da je bil namen zakona o denacionalizaciji povsem drugačen, kot to razlaga tožena stranka. Dejstvo namreč je, da so bile njegove nepremičnine dejansko nacionalizirane, ne da bi bile nacionalizirane tudi pravno in ne da bi bila plačana kakšna odškodnina. Ker se "lastninska pravica na nepremičnini lahko v javno korist odvzame ali omeji proti nadomestilu v naravi ali proti odškodnini pod pogoji, ki jih določa zakon", smiselno predlaga odpravo izpodbijane odločbe.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene trditve in se sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe, pri kateri vztraja ter predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

Glede na podatke in listine v upravnih spisih je po presoji sodišča pravilno sklepanje tožene stranke, da v danem primeru ni pogojev za uvedbo denacionalizacijskega postopka. Že v 1. členu zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 - ZDen) je določeno, da ta zakon ureja denacionalizacijo premoženja, ki je bilo podržavljeno s predpisi o agrarni reformi, nacionalizaciji in o zaplembah ter z drugimi predpisi in načini, navedenimi v zakonu. V tožnikovem primeru pa ni prišlo do nacionalizacije premoženja po nobenem od predpisov, naštetih v 3. oziroma 4. členu zakona o denacionalizaciji, niti ni prišlo do prehoda premoženja v državno last po določbah 5. člena istega zakona, saj je tožnik še vedno zemljiškoknjižni lastnik premoženja, katerega denacionalizacijo uveljavlja. Zato je prvostopni upravni organ imel zakonsko podlago za zavrženje tožnikovega zahtevka, kot to pravilno ugotavlja tudi tožena stranka v izpodbijani odločbi, saj tožnikovega problema ni možno rešiti z uporabo predpisov, ki se nanašajo na denacionalizacijo.

Ker je izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Pri tem je sodišče določbe zakona o upravnih sporih smiselno uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1015/93-7
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-15

pridobitev z naturalizacijo - kršitev postopka

Tožena stranka (Ministrstvo za notranje zadeve) ne more izdati sklepa o zavrženju strankine vloge za pridobitev slovenskega državljanstva po 68. členu ZUP, če iz upravnih spisov ne izhaja, da je bil v upravnem postopku stranki, ki živi v tujini, vročen poziv za dopolnitev njene vloge z dokazili v odrejenem roku prek Ministrstva za zunanje zadeve.

Tožbi se ugodi in se odpravi sklep Ministrstva za notranje zadeve z dne 22.2.1993.

Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka zavrgla tožničino vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. V obrazložitvi izpodbijanega sklepa tožena stranka navaja, da je tožnico prek Ministrstva za zunanje zadeve obvestila o pomanjkljivi vlogi in ji naložila predložitev dokazil iz 13.a člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS) ter ji določila 3-mesečni rok za dopolnitev. Ker tožnica v postavljenem roku ni predložila zahtevanih dokazov, je njeno vlogo zavrgla na podlagi 68. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP).

Tožnica v tožbi navaja, da je dne 16.7.1993 prejela izpodbijani sklep v slovenskem poslaništvu v Rimu. Nikoli ni prejela prek Ministrstva za zunanje zadeve v Ljubljani, kot je navedeno v izpodbijanem sklepu, obvestila o pomanjkljivi vlogi, z zahtevo za predložitev dokazil iz 13.a člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije ter z navedbo roka za dopolnitev. Zaradi tega tudi ni mogla izpolniti navedene zahteve. Smiselno predlaga, da sodišče ugodi tožbi in odpravi izpodbijani sklep.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri razlogih izpodbijanega sklepa ter predlaga, da sodišče zavrne tožbo kot neutemeljeno.

Po presoji sodišča je tožena stranka z izpodbijanim sklepom nepravilno zavrgla tožničino vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, češ, da tožnica v postavljenem roku treh mesecev ni dopolnila vloge. Iz upravnih spisov namreč ni razvidno, ali ji je bil poziv, da v roku treh mesecev dopolni svojo vlogo, sploh vročen. Glede na navedeno je sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (ZUS), ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis v skladu s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I), tožbi ugodilo in odpravilo izpodbijani sklep. Pri tem se sodišče ni spuščalo v vprašanja nadaljnjega teka upravnega postopka, glede na to, da je bil 13.a člen zakona o državljanstvu Republike Slovenije, na podlagi katerega je tožnica uveljavljala sprejem v državljanstvo, s 1.6.1993 razveljavljen (odločba Ustavnega sodišča Republike Slovenije dne 10.12.1992 - Uradni list RS, št. 61/92 z dne 24.12.1992).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.