Sodba II Ips 900/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-24

odgovornost za drugega - odgovornost staršev - otrok, ki je dopolnil sedem let

Pri ugotavljanju krivde staršev prvega toženca je treba upoštevati, da je tožniku nastala škoda zaradi toženčeve vožnje z avtomobilom.

Kot je ugotovilo prvo sodišče, je bil prvi toženec že večkrat v družbi s tožnikom in nikoli ni bilo nobenih nepravilnosti. V dokaznem postopku ni bilo ugotovljeno, da bi se prvi toženec kdaj preje vozil z avtomobilom. Sam je izpovedal, da vse dotlej avtomobila sploh ni vozil. Tudi po tožnikovih izjavah toženec njegovega avtomobila preje ni vozil. Vse navedene okoliščine pa kažejo, da toženčevi starši niso imeli podlage za sklepanje, da bo njun sin zaradi zabave ob tožnikovem rojstnem dnevu v okoliščinah, ki bi narekovale potrebno vzgojo v določeni smeri, s katero bi bilo mogoče preprečiti tožnikovo škodo. Ob siceršnji dokazani pravilni vzgoji šteje revizijsko sodišče, da sta I.B. in M.B. dokazala, da je tožniku nastala škoda brez njune krivde in zato po 4. odst. 165. čl. ZOR zanjo ne odgovarjata.

Reviziji se delno ugodi in se sodbi sodišč prve in druge stopnje spremenita tako, da se zavrne tožbeni zahtevek na plačilo zneska 208.020,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi za čas od 16.6.1992 dalje do plačila ter na povračilo pravdnih stroškov proti tožencema I.B. in M.B.

V ostalem delu se revizija zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je naložilo tožencem J.B., I.B., M.B. in A.J., da plačajo tožniku znesek 208.020,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi za čas od 16.6.1992 dalje do plačila ter da mu povrnejo pravdne stroške v znesku 44.000,00 SIT z enakimi obrestmi od 8.3.1993 dalje do plačila. Pritožbo prvih treh tožencev proti tej sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Toženci J.B., I.B. in M.B. so vložili proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavljajo revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlagajo, da revizijsko sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obrazložitvi revizije navajajo, da prvi toženec ne zanika popolnoma svoje odgovornosti, vendar meni, da je za nastanek škodnega dogodka tožnik soodgovoren. Drugi toženec in tretja toženka pa kot starša za ravnanje prvega toženca ne moreta odgovarjati, saj nista opustila nobene dolžne vzgoje. Pri stališču, kakršnega je glede odgovornosti staršev zavzelo pritožbeno sodišče, se starši v nobenem primeru ne bi mogli ekskulpirati.

Revizija je bila vročena tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o prejeti reviziji tudi ni izjavilo.

Revizija je utemeljena v spodaj navedenem obsegu.

Revizijsko sodišče je izpodbijano sodbo po uradni dolžnosti preizkusilo glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. tč. 2. odst. 354. čl. Zakona o pravdnem postopku, vendar take kršitve ni ugotovilo. Uveljavljanega revizijskega razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka toženci v reviziji niso opredelili in tega tudi iz obrazložitve revizije ni mogoče ugotoviti. Kolikor se revizijske navedbe nanašajo na dejansko stanje, se pripominja, da zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni revizijski razlog (3. odst. 385. čl. ZPP).

Revizijsko sodišče nima pomislekov proti odločitvi sodišč prve in druge stopnje glede odgovornosti prvega toženca J.B. Kot izhaja iz dejanskih ugotovitev obeh sodišč, prvi toženec v postopku ni dokazal, da bi brez svoje krivde prišel v stanje vinjenosti, v katerem je vozil avto in povzročil tožniku škodo. Tako ni podlage za uporabo določbe 2.odst. 159.čl. Zakona o obligacijskih razmerjih. Ugotovljeno dejansko stanje tudi ni nudilo podlage, da bi se prvi toženec izognil odgovornosti po 163.čl. ZOR. Sodišči prve in druge stopnje pri odločanju o tožbenem zahtevku proti prvemu tožencu nista kršili materialnega prava.

Uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava pa je podan, kolikor je plačilo odškodnine naloženo tudi staršema prvega toženca I.B. in M.B. Po dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano, je tožniku nastala škoda na njegovem avtomobilu ob priliki, ko je skupaj s prvim tožencem, četrtim tožencem A.J. in R.Š. praznoval 21. rojstni dan v vikendu. Ko sta odšla tožnik in R.Š. spat, sta J.B. in A.J. vzela tožnikov avtomobil. Vozil je J.B., ki je bil tedaj star 17 let in pol. Pri vožnji se je avtomobil prevrnil in na njem je nastala vtoževana škoda. Prvi toženec se je skliceval na svoje vinjeno stanje. Po 4.odst. 165.čl. ZOR odgovarjajo starši za škodo, katero povzroči drugemu njihov mladoletni otrok, ki je dopolnil sedem let, razen če dokažejo, da je škoda nastala brez njihove krivde. Kot ugotavljata sodišči prve in druge stopnje, v konkretnem primeru staršema prvega toženca ni mogoče očitati zanemarjenosti vzgoje.

Štejeta pa, da je okvir potrebnega in dolžnega nadzorstva določen z vsebino razmerij, v katera vstopa njihov otrok. Če otroku dopuščajo določena ravnanja (odhod v družbo), so starši dolžni poskrbeti, da se bo otrok ustrezno obnašal in se vzdrževal vseh ravnanj, s katerimi bi drugemu utegnil povzročiti škodo. Drugi toženec in tretja toženka sta v tej smeri opustila potrebno vzgojo, ker sina, ki je odšel na praznovanje, nista ustrezno poučila o obnašanju v družbi in o vseh nevarnostih alkohola. Takemu stališču pa konkretnem primeru ni mogoče pritrditi. Pri ugotavljanju krivde staršev prvega toženca je treba upoštevati, da je tožniku nastala škoda zaradi toženčeve vožnje z avtomobilom. Kot je ugotovilo prvo sodišče, je bil prvi toženec že večkrat v družbi s tožnikom in nikoli ni bilo nobenih nepravilnosti. V dokaznem postopku ni bilo ugotovljeno, da bi se prvi toženec kdaj preje vozil z avtomobilom. Sam je izpovedal, da vse dotlej avtomobila sploh ni vozil. Tudi po tožnikovih izjavah toženec njegovega avtomobila preje ni vozil. Vse navedene okoliščine pa kažejo, da toženčevi starši niso imeli podlage za sklepanje, da bo njun sin zaradi zabave ob tožnikovem rojstnem dnevu v okoliščinah, ki bi narekovale potrebno vzgojo v določeni smeri, s katero bi bilo mogoče preprečiti tožnikovo škodo. Ob siceršnji dokazani pravilni vzgoji šteje revizijsko sodišče, da sta I.B. in M.B. dokazala, da je tožniku nastala škoda brez njune krivde in zato po 4. odst. 165. čl. ZOR zanjo ne odgovarjata. Zato je revizijsko sodišče izpodbijano sodbo tako spremenilo. da je tožbeni zahtevek proti tema tožencema zavrnilo (1. odst. 395. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.