Sklep II Ips 571/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-02

izpodbojne pogodbe (izpodbojnost) - izpodbijanje sodne poravnave - zahtevek na razveljavitev poravnave - vzajemna obveznost - posledice razveljavitve - bistvena zmota

Že definicija poravnave, ki jo določa 1.odstavek 1089. člena ZOR pove, da gre za pogodbo o poravnavi z vzajemnim popuščanjem, z namenom, da se prekine spor ali odpravijo negotovosti in določijo vzajemne pravice in obveznosti med osebami, med katerimi je spor ali negotovost. Pri sodni poravnavi pa gre za sporazumno urejanje spora, ki bi ga sicer morala urediti sodba. Zato ne gre za pravni posel, kjer je možna le dejanska vzajemna spolnitev, in bi zato bil potreben drugačen zahtevek, kot je v predmetni zadevi. Zato ni mogoče sprejeti razlage sodišča druge stopnje, da bi po določilu 113. člena ZOR tožnik moral v tožbenem zahtevku, ki se glasi na razveljavitev določene sodne poravnave, ponuditi vrnitev tistega, kar je po poravnavi prejel.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Revizijski stroški so nadaljnji pravdni stroški.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevk tožeče stranke, ki je zahtevala raveljavitev sodne poravnave, ki je bila dne 19.4.1991, pod opr. št. P 450/89 sklenjena pri Temeljnem sodišču v Ljubljani, enoti v Trbovljah.

Pritožila se je tožeča stranka. Sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvene kršitve iz 13. točke, 2. odstavka 354. člena ZPP in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi in obe sodbi spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku oz. podrejeno, da obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Zahtevek na razveljavitev poravnave je samostojni zahtevek. Podlaga za razveljavitev je napaka volje. Določilo 113. člena ZOR je le posledica razveljavitve. Zahtevek na vrnitev plačanega pa je kondikcijski zahtevek in z razveljavitvenim ni povezan. Sodišče pozablja, da je toženka prejela vlaganja v hišo in bi jih tedaj tudi ona morala vrniti, česar ni ponudila. Če bi sodišče štelo, da je zahtevek nesklepčen, bi moralo tožbo vrniti v popravo oz. ravnati po 281.členu ZPP. Razlogi sodbe so nejasni in v odločilnih dejstvih nasprotujoči, saj sodišče enkrat šteje, da je poravnava razveljavljena, drugič pa trdi, da je ni mogoče razveljaviti, če se ne vrne prejeto.

Na vročeno revizijo (390.člen ZPP) tožena stranka ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo.

Po uradni dolžnosti upoštevne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz določila 10.točke 2.odstavka 354.člena ZPP v pravdi ni bilo. Tožeča stranka izrecno uveljavlja kršitev iz določila 13. točke 2.odstvaka 354.člena ZPP, in trdi, da sodišče v sodbi najprej ugotovi, da je bila poravnava razveljavljena, ker je bil tožnik v zmoti, nato pa sklepa, da poravnave ni mogoče razveljaviti, če tožnik ne vrne prejetega. Revizijsko sodišče ugotavlja, da očitana kršitev ni podana. Sodišče prve stopnje je oprlo zavrnitev tožbenega zahtevka na določilo 113. člena ZOR in to stališče tudi obrazložilo (str. 3 sodbe sodišča prve stopnje). V sodbi se je glede na sprejeto izhodišče res po nepotrebnem ukvarjalo tudi z oceno dokaza z izvedencem psihiatrom in ugotavljalo zmoto, vendar to ne pomeni očitane kršitve, saj se sodba da preizkusiti (kar seveda ne pomeni, da ni podan razlog zmotne uporabe materialnega prava). Tudi v sodbi sodišča druge stopnje očitane kršitve ni najti, saj se razlogi te sodbe nanašajo izključno na uporabo določila 113.člena ZOR.

Kar pa navaja tožeča stranka o nesklepčnosti tožbe, pa ne spada med bistvene kršitve določb ZPP, ampak pod revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Sodišče razsodi po tožbenem zahtevku samo, če iz dejstev, ki jih je tožnik navedel v tožbi, izhaja tista pravna posledica, ki jo tožnik zatrjuje v tožbi. Če je odgovor pritrdilen, je tožba sklepčna. Če tožba ni sklepčna, mora sodišče tožbeni zahtevek s sodbo zavrniti (primerjaj Juhart, Pravdni postopek, Ljubljana 1974, str. 368).

Podan pa je revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava.

Pri preizkusu pravilne uporabe materialnega prava revizijsko sodišče izhaja iz dejanskih ugotovitev sodišča prve in druge stopnje (3. odstavek 385. člena ZPP). Glede na materialnopravno podlago, ki sta jo pri sojenju uporabili obe sodišči, to je določilo 113. člena ZOR, so pomembna ugotovljena dejstva: pravdni stranki sta pri Temeljnem sodišču v Ljubljani, enota v Trbovljah dne 19.4.1991 sklenili sodno poravnavo v pravdi P 450/89, ki je tekla med bivšima izvenzakonskima partnerjema o ugotovitvi obsega skupnega premoženja in deleža obeh na njem. Po tej poravnavi je tožnik prejel od toženke 38.500 SIT. Na podlagi teh dejstev sta sodišči sklepali, da bi za uspešno izpodbijanje te poravnave, tožnik moral v zahtevku ponuditi vrnitev tistega, kar je po poravnavi prejel.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da pri tožbenem zahtevku, ki se glasi na razveljavitev sodne poravnave, to pravno izhodišče sodišča druge stopnje ni sprejemljivo. Med strankama je bila sklenjena sodna poravnava o obsegu in deležu na skupnem premoženju, ki sta ga pravdni stranki ustvarjali dalj časa. Že definicija poravnave, ki jo določa 1. odstavek 1089. člena ZOR pove, da gre za pogodbo o poravnavi z vzajemnim popuščanjem, z namenom, da se prekine spor ali odpravijo negotovosti in določijo vzajemne pravice in obveznosti med osebami, med katerimi je spor ali negotovost. Pri sodni poravnavi pa gre za sporazumno urejanje spora, ki bi ga sicer morala urediti sodba. Zato ne gre za pravni posel, kjer je možna le dejanska vzajemna spolnitev, in bi zato bil potreben drugačen zahtevek, kot je v predmetni zadevi. Zato ni mogoče sprejeti razlage sodišča druge stopnje, da bi po določilu 113. člena ZOR tožnik moral v tožbenem zahtevku, ki se glasi na razveljavitev določene sodne poravnave, ponuditi vrnitev tistega, kar je po poravnavi prejel.

Pri razveljavitvi poravnave je treba izhajati iz določb ZOR, ki urejajo poravnavo (od člena 1089 dalje) in le subsidiarno uporabiti splošne določbe o dvostranskih pogodbah (1093.člen ZOR). Ko pa gre za zahtevek na razveljavitev sodne poravnave in je dejanska podlaga tožbenega zahtevka zmota, pa je treba še dodatno upoštevati specifiko in obličnost tega pravnega posla in opravljenega procesnega dejanja (člen 321 do 324 ZPP).

Ker je bilo zaradi zmotne uporabe materialnega prava dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, je bilo treba obe sodbi razveljaviti in zadevo vrniti sodišču prve stopnje v ponovno sojenje (395.člen ZPP). V nadaljevanju postopka naj sodišče prve stopnje obravnava tožbeni zahtevek iz izhodišča določb ZOR o poravnavi, ter glede na zatrjevano podlago o zmoti tudi uporabi določbo 61.člena ZOR, vse pa upoštevajoč, da gre za izpodbijanje sodne poravnave.

Izrek o pravdnih stroških temelji na določilu 3.odstavka 166.člena v zvezi s 154.členom ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.