Sodba II Ips 748/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-16

pogodba o delu - določitev plačila - neogibnost prekoračitve dogovorjenega plačila - davčna prevalitev

Po Zakonu o obdavčenju proizvodov in storitev v prometu, ki je veljal v času plačila opravljene storitve (Uradni list SFRJ št. 33/72-31/88), je bil davčni zavezanec tisti, ki je opravil storitev za plačilo (12.člen citiranega zakona). Če pa je tožnik med delom ugotovil, da je prekoračitev dogovorjenega plačila zaradi davka neogibna, bi moral tožnico o tem nemudoma obvestiti, saj sicer po določilu 3.odstavka 624.člena ZOR izgubi terjatev zaradi večjih stroškov. Takega dejstva pa tožnik v pravdi ni zatrjeval.

Zmotno je tudi tožnikovo stališče, da je pogodba neveljavna, če stranki v ceno ne vračunata prometnega davka. Davčna obveznost bremeni davčnega zavezanca neodvisno od dogovorjene cene, razen če se stranki ne dogovorita za davčno prevalitev.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke na plačilo skupaj 3.068 SIT s pripadki. Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek po nasprotni tožbi, s katerim je nasprotna tožnica zahtevala plačilo 13.133 SIT s pripadki.

Pritožili sta se obe pravdni stranki. Sodišče druge stopnje je pritožbo nasprotne tožnice zavrnilo kot neutemeljeno. Delno pa je ugodilo pritožbi tožeče stranke in sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo v delu, s katerim je bil zavrnjen zahtevek tožeče stranke do višine 800 SIT z obrestmi ter v odločitvi o pravdnih stroških. V preostalem delu je pritožbo tožeče stranke zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga tožeča stanka revizijo zaradi bistvenih kršitev določb ZPP in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, sodbo v celoti razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje ali podrejeno, da obe sodbi spemeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Res je za odločitev bistveno, kakšen je bil dogovor strank o ceni. Vendar se sodišče ne bi smelo opreti le na pogodbo z dne 11.11.1988, saj so priče in same stranke povedale, da so se ob pogodbi še dodatno dogovarjali. V ceno ni bil vračunan prometni davek, kar je bilo treba plačati. To je priznala tudi toženka. Vsako drugačno dogovarjanje bi bilo v nasprotju z davčnimi predpisi, kar bi imelo za posledico neveljavnost tega dela pogodbe. Ker so navedbe v sodbi v nasprotju z dokazi in spisovnim gradivom, je podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka. Tožnik je pravilno izstavil predračun in račun. Protipravni dogovori v pogodbi ne morejo veljati. V nasprotnem bi oškodovali tožnika, toženka pa bi bila obogatena.

Na vročeno revizijo (390.člen ZPP) tožena stranka ni odgovorila, Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil.

Po uradni dolžnosti upoštevne bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz določila 10.točke 2.odstavka 354.člena ZPP v pravdi ni bilo. Tožeča stranka smiselno uveljavlja kršitev določbe 13. točke 2.odstavka 354.člena ZPP in trdi, da so navedbe v sodbi v nasprotju z dokazi in spisnim gradivom. Revizijsko sodišče ugotavlja, da revident mora za uveljavljanje kršitve iz 13. točke 2.odstavka 354.člena ZPP navesti, glede katerih dokazov in listin so razlogi sodbe v nasprotju, kar pa tožeča stranka ni storila. Tožnik omenja le pogodbo z dne 11.11.1988. Revizijsko sodišče po opravljeni primerjavi med besedilom pogodbe in razlogi sodbe sodišča druge stopnje o vsebini te pogodbe, nasprotij ne najde. Zato očitana kršitev ni podana.

Tudi revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ni podan. Pri preizkusu pravilne uporabe materialnega prava revizijsko sodišče izhaja iz dejanskih ugotovitev sodišča prve in druge stopnje (3.odstavek 385.člena ZPP). Zato ni mogoče upoštevati revizijskih navedb, ki se nanašajo na okoliščine ob sklenitvi pogodbe z dne 11.11.1988. Presoja pismene pogodbe je presoja pravilne uporabe materialnega prava. Okoliščine ob sklepanju pogodbe pa so dejstva in zato dejansko stanje, ki na revizijski stopnji ne more biti ponovno preizkušano (3.odstavke 385.člena ZPP).

Med pravdnima strankama je spor, kakšen je bil dogovor o plačilu za opravljeno storitev. Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da sta se stranki dogovorili, da tožnik opravi za toženko določena dela v lokalu za ceno 7.000 SIT, s tem da tožnica plača 50 % vnaprej. Ob teh ugotovitvah revizijsko sodišče nima pomislekov, da sta sodišči pravilno uporabili materialno pravo, ko sta svojo odločitev oprli na določilo 1. odstavka 623. člena ZOR, ki pozna kot primarno določitev plačila s pogodbo med strankama. Pri tem je treba pritrditi sodišču druge stopnje, da zatrjevano dejstvo, da tožnik ni vračunal v dogovorjeno ceno prometnega davka, na pravno presojo tega elementa pogodbe ne more vplivati. Po Zakonu o obdavčenju proizvodov in storitev v prometu, ki je veljal v času plačila opravljene storitve (Uradni list SFRJ št. 33/72-31/88), je bil davčni zavezanec tisti, ki je opravil storitev za plačilo (12.člen citiranega zakona). Če pa je tožnik med delom ugotovil, da je prekoračitev dogovorjenega plačila zaradi davka neogibna, bi moral tožnico o tem nemudoma obvestiti, saj sicer po določilu 3.odstavka 624.člena ZOR izgubi terjatev zaradi večjih stroškov. Takega dejstva pa tožnik v pravdi ni zatrjeval.

Zmotno je tudi tožnikovo stališče, da je pogodba neveljavna, če stranki v ceno ne vračunata prometnega davka. Davčna obveznost bremeni davčnega zavezanca neodvisno od dogovorjene cene, razen če se stranki ne dogovorita za davčno prevalitev.

Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena in ne razlogi, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti, jo je bilo potrebno zavrniti kot neutemeljeno (393.člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.