TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I R 39/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-01-11

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Iz podatkov, ki jih je posredovalo Okrožno sodišče , ki naj bi v tej pravdni zadevi postopalo kot stvarno in krajevno pristojno sodišče, pa je razvidno, da tožnik kot izvršilni organ Okrajnega sodišča opravlja določene posle tudi za okrožno sodišče.

Za sojenje v tej pravdni zadevi se določi Okrožno sodišče v Mariboru.

V pravdni zadevi, ki je navedena, je Okrožno sodišče na Ptuju dne 27.11.1995 podalo predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v skladu z določbo 68. člena ZPP. Tožnik A. V. iz je namreč od 14.3.1995 dalje zaposlen kot izvršilni organ pri Okrajnem sodišču, ki pa se nahaja v isti zgradbi kakor okrožno sodišče. Gre dejansko za en kolektiv, izvršilni organ pa celo opravlja vročitve določenih pisanj tudi za potrebe Okrožnega sodišča . Zato so podani tehtni razlogi, zaradi katerih Okrožno sodišče v tej zadevi ne more postopati.

V 68. členu ZPP je določeno, da lahko najvišje sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Iz podatkov, ki jih je posredovalo Okrožno sodišče , ki naj bi v tej pravdni zadevi postopalo kot stvarno in krajevno pristojno sodišče, pa je razvidno, da tožnik V. V. kot izvršilni organ Okrajnega sodišča opravlja določene posle tudi za okrožno sodišče. Da bi se odstranil dvom v nepristranost tega sodišča, je Vrhovno sodišče RS določilo za sojenje v tej stvari drugo stvarno pristojno sodišče in sicer Okrožno sodišče v Mariboru.

Zakon o pravdnem postopku (ZPP - Uradni list SFRJ, št. 4/77 - 27/90), na katerega podlagi je bila sprejeta ta odločitev, je bil uporabljen v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 40/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-01-17

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Okoliščina, da je v tej zadevi tožena stranka sodišče, ki bi moralo odločati na drugi stopnji, predstavlja tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Predlogu se ugodi in se za odločanje v tej zadevi na drugi stopnji določi kot pristojno sodišče Višje sodišče v Celju.

Okrajno sodišče v Ljubljani je s sklepom z dne 20.1.1995 zavrglo tožnikovo tožbo proti toženi stranki Višjemu sodišču v Ljubljani, ker je bila nepopolna in kljub pozivu ni bila tako popravljena, da bi bila sposobna za obravnavanje. Proti temu sklepu se je tožnik pritožil in o njegovi pritožbi bi moralo odločati Višje sodišče v Ljubljani, ki je tožena stranka. To sodišče je predlagalo, da določi vrhovno sodišče drugo sodišče, ki bo odločalo o tožnikovi pritožbi. Predlog je utemeljen.

Po 68.čl. Zakona o pravdnem postopku lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje sodišče v državi določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Okoliščina, da je v tej zadevi tožena stranka sodišče, ki bi moralo odločati na drugi stopnji, predstavlja tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Zato je vrhovno sodišče predlogu ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 662/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-01-24

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

V času vložitve tožbe (4.11.1993) je že veljal Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Uradni list RS, št. 55/92), ki je s svojim 9. členom zvišal med drugim tudi v 2. odstavku 382. člena ZPP določeno vrednost denarne terjatve, do višine katere revizija kot izredno pravno sredstvo ni dopustna, na 80.000,00 SIT. Te vrednosti višina denarne terjatve, ki se uveljavlja s tožbo, ne presega, zato je bilo treba revizijo tožene stranke na podlagi 392. člena ZPP zavreči.

Sodišče prve stopnje je s sodbo naložilo toženi stranki plačilo zneska 29.049,07 SIT z zamudnimi obrestmi od dne vložitve tožbe dalje in s sklepom zavrglo pobotni ugovor stranskega intervenienta. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi tožene stranke in stranskega intervenienta in potrdilo odločitev sodišča prve stopnje.

Proti tej sodbi je tožena stranka vložila revizijo, v kateri uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga spremembo izpodbijanih odločitev z zavrnitvijo tožbenega zahtevka.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena Zakona o pravdnem postopku, v nadaljevanju ZPP). Revizija ni dovoljena.

Revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, na izročitev stvari ali izvršitev kakšne druge dajatve, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega določenega zneska (2. odstavek 382. člena ZPP). Predmet tega spora je denarna terjatev v višini 29.049,07 SIT.

V času vložitve tožbe (4.11.1993) je že veljal Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Uradni list RS, št. 55/92), ki je s svojim 9. členom zvišal med drugim tudi v 2. odstavku 382. člena ZPP določeno vrednost denarne terjatve, do višine katere revizija kot izredno pravno sredstvo ni dopustna, na 80.000,00 SIT. Te vrednosti višina denarne terjatve, ki se uveljavlja s tožbo, ne presega, zato je bilo treba revizijo tožene stranke na podlagi 392. člena ZPP zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 58/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-03-27

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Od 5.12.1992 dalje velja zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Ur.l. RS št.55/92), ki v 9. členu določa med drugim, da se za desetkrat zvišajo denarni zneski, ki se nanašajo na vrednost spornega predmeta v drugem in tretjem odstavku 382. člena zakona o pravdnem postopku ( Ur.l. SFRJ št. 4/77, 36/80, 69/82, 58/84, 74/87, 57/89, 20/90 in 27/90). S tem zakonom je bilo torej določeno, da mora vrednost spornega predmeta v premoženjskopravnih sporih z nedenarnim zahtevkom presegati znesek 80.000,00 SIT, da bi bila revizija dovoljena.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da mora toženec opustiti hojo in vožnjo po južnem delu tožničine parcele št. 353/2 k.o... Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo. Uveljavlja vse revizijske razloge po 385.čl. zakona o pravdnem postopku (v nadaljnjem ZPP) in predlaga, da revizijsko sodišče postopa po 394. in 395. čl. ZPP.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (3. odst. 390.čl. ZPP).

V tožbi, ki je bila vložena dne 31.8.1993, je navedena vrednost spornega predmeta 50.000,00 Sit. Od 5.12.1992 dalje velja zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Ur.l. RS št.55/92), ki v 9. členu določa med drugim, da se za desetkrat zvišajo denarni zneski, ki se nanašajo na vrednost spornega predmeta v drugem in tretjem odstavku 382. člena zakona o pravdnem postopku ( Ur.l. SFRJ št. 4/77, 36/80, 69/82, 58/84, 74/87, 57/89, 20/90 in 27/90). S tem zakonom je bilo torej določeno, da mora vrednost spornega predmeta v premoženjskopravnih sporih z nedenarnim zahtevkom presegati znesek 80.000,00 Sit, da bi bila revizija dovoljena. Novela ZPP z dne 13.4.1990 (Ur.l. SFRJ 20/90), s katero je bila pred tem nazadnje določena mejna vrednost za dovoljenost revizije, je v 1. členu določila znesek iz drugega in tretjega odstavka 382.čl. ZPP na 8.000 tedanjih dinarjev. Desetkratno povečanje iz 9. člena prej navedenega zakona o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov se nanaša na ta znesek. Ker vrednost spornega predmeta, navedena v tožbi, ne zadostuje za dovoljenost revizije, je revizijsko sodišče postopalo po 392.čl. ZPP in je revizijo tožeče stranke zavrglo.

ZPP (1977) člen 382, 382/2, 382/3.ZVDK člen 9.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 20/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-15

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Spor o tem, ali tožena stranka res uporablja brez pravne podlage prejšnje skupno stanovanje pravdnih strank, je po svoji naravi premoženjskopravni spor, kot sta to pravilno odločili tudi sodišči druge in prve stopnje. V teh sporih pa je revizija, ki je izredno pravno sredstvo, odvisna od vrednosti spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi.

Sodišče prve stopnje je zavrglo kot nedovoljeno revizijo, ki jo je tožeča stranka vložila proti sodbi Višjega sodišča v M., opr. št. Cp 59/95, z dne 4.4.1995.

Pritožbeno sodišče je z izpodbijanim pravnomočnim sklepom pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočnemu sklepu sodišča druge stopnje je vložila pravočasno revizijo tožeča stranka in uveljavljala revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Tožeča stranka je s tožbo zahtevala naj sodišče ugotovi, da je toženi stranki zaradi izselitve prenehala stanovanjska pravica na stanovanju, ki je v stanovanjski hiši v M., Kljub izselitvi se še vedno vrača v prejšnje skupno stanovanje pravdnih strank. Nedotakljivost stanovanja je ustavna kategorija. Zato ni pravilna opredelitev, da gre v obravnavanem primeru za premoženjskopravni spor. Reviziji naj se ugodi, sklepa sodišč druge in prve stopnje o zavrženju revizije naj se razveljavita, nato pa ugodi proti pravnomočni sodbi vloženi reviziji tako, da se tožbenemu zahtevku tožeče stranke ugodi, ali pa sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavita, zadeva pa vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija proti sklepu je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, ter Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (390. člen in 400. člen zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Spor o tem, ali tožena stranka res uporablja brez pravne podlage prejšnje skupno stanovanje pravdnih strank, je po svoji naravi premoženjskopravni spor, kot sta to pravilno odločili tudi sodišči druge in prve stopnje. V teh sporih pa je revizija, ki je izredno pravno sredstvo, odvisna od vrednosti spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi. Tožeča stranka je zahtevala sodno varstvo zatrjevane pravice s tožbo, ki je bila vložena 1.8.1994. V tožbi je opredelila vrednost spornega predmeta z zneskom 60.000 SIT.

Mejno vrednost za dovoljenost revizije določa 382. člen ZPP. Ta vrednost je na dan vložitve tožbe znašala 80.000 SIT (9. člen zakona o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov, Uradni list RS, št. 55/92). Kot sta pravilno ugotovili že sodišči druge in prve stopnje, vrednost spornega predmeta, ki jo je tožeča stranka navedla v tožbi, zneska iz 382. člena ZPP ni presegala. Zato sta pravilno odločili, da revizija ni dovoljena. Ker revizija ni dovoljena, jo je sodišče prve stopnje moralo zavreči (389. člen ZPP).

Po povedanem revizija tožeče stranke ni utemeljena. Zato jo je revizijsko sodišče zavrnilo (393. in 400. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 775/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-24

revizija - dovoljenost revizije - pravni interes za vložitev pravnega sredstva - odločanje v mejah postavljenega zahtevka

Pravovarstveni interes zajema samo odločanje o zahtevku. Stranka, katere zahtevku je bilo v celoti ugodeno, takšne zanjo ugodne sodne odločbe ne more izpodbijati.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožniku 1.119,00 Sit z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sodbe dalje ter mu povrniti 35.000,00 Sit pravdnih stroškov. S tem je v celoti ugodilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo tožnikovo pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo. Uveljavlja revizijske razloge bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga razveljavitev obeh sodb. Navaja, da se sodišči nista ukvarjali s presojo pravične denarne odškodnine. Ker sodišče ni izvedlo dokaza z izvedencem, ni imelo na razpolago podatkov za pravično oceno bolečin, strahu, skaženosti in duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in tedanjemu Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil (3. odst. 390. čl. zakona o pravdnem postopku - v nadaljnjem ZPP).

Temeljno pravilo za uveljavljanje zahtevkov na vseh stopnjah sojenja je, da mora tisti, ki zahtevek uveljavlja, zanj izkazati interes po pravnem varstvu. Pri dajatvenem zahtevku se pravovarstveni interes predpostavlja in ga ni treba posebej utemeljevati. To velja za zahtevek, kakršen je postavljen, ne pa za morebitni zahtevek, ki ga stranka šele namerava postaviti. Za pravna sredstva to pomeni, da jih lahko vloži stranka, ki v pravdi ni bila uspešna, ali ni bila v celoti uspešna. Sodbo lahko izpodbija stranka, katere zahtevku ni bilo ugodeno. Pravovarstveni interes zajema samo odločanje o zahtevku. Stranka, katere zahtevku je bilo v celoti ugodeno, takšne zanjo ugodne sodne odločbe ne more izpodbijati.

V tej zadevi je bilo tožnikovemu tožbenemu zahtevku ugodeno v celoti. Tožnik ne more zahtevati odločanja o zahtevku, ki ga ni postavil. Njegova želja, da bi sodišče vodilo dokazni postopek, na podlagi katerega bi spremenil svoj zahtevek, ni utemeljena podlaga za izpodbijanje sodbe. Uspešna stranka sodbe ne more izpodbijati, četudi bi bile v postopku storjene napake.

Glede na navedeno tožnikova revizija ni dovoljena. Odločitev revizijskega sodišča temelji na 392.čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 26/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-03-21

revizija - dovoljenost revizije - zapuščinski postopek

Zakon o dedovanju (Ur.l. SR, št. 15/76 in 23/78), v katerem je urejen zapuščinski postopek, ne določa, da je revizija dovoljena, zato zoper sklep o dedovanju, revizijski preizkus ni možen.

Sodišče prve stopnje je z dodatnim sklepom o dedovanju ugotovilo, da spadajo v zapuščino po pokojnem J. Š. tudi nepremičnine, vpisane pri vl. št. 222, k.o. K,, ki so mu bile vrnjene v postopku denacionalizacije in za dediče razglasilo zapustnikove potomce, ki navedene nepremičnine dedujejo po zakonitih dednih deležih.

Sodišče druge stopnje je pritožbo zakonitih dedinj M. M. in A. Š. zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Navedeni dedinji vlagata proti sklepu sodišča druge stopnje pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Revizijskemu sodišču predlagata spremembo izpodbijanega sklepa ali pa razveljavitev sklepov sodišč druge in prve stopnje ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, podrejeno pa še razveljavitev le sklepa sodišča druge stopnje in vrnitev zadeve temu sodišču v novo odločanje. V reviziji med drugim navajata, da bi morala biti revizija, kot izredno pravno sredstvo, kljub drugačni sodni praksi, dopustna tudi v zapuščinskem postopku.

Zapuščinski postopek je vrsta nepravdnega postopka. Po 34. členu Zakona o nepravdnem postopku (Ur.l. SRS, št. 30/86), pa revizija v tem postopku ni dovoljena, razen če zakon določa drugače. Zakon o dedovanju (Ur.l. SR, št. 15/76 in 23/78), v katerem je urejen zapuščinski postopek, ne določa, da je revizija dovoljena, zato zoper sklep o dedovanju, revizijski preizkus ni možen. Res je, da gre za ustaljeno sodno prakso, ki pa temelji na zgoraj citiranih predpisih. Ker je bila tako revizija vložena proti odločbi, zoper katero je po zakonu ni mogoče vložiti, jo je revizijsko sodišče zavrglo kot nedovoljeno (392. člen Zakona o npravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 72/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-02

osebni prejemek - nagrada stečajnega upravitelja - plačilo davka od osebnega prejemka

Po 64. členu zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji iz leta 1989 (Ur. list SFRJ štev 84/89), ki ga je treba v obravnavanem primeru uporabiti glede na čas začetka stečajnega postopka, je nagrada, ki jo sodišče določi stečajnemu upravitelju, osebni prejemek iz 3. alinee 1. odst. 15. člena ZDoh. Njen prejemnik je zato zavezanec davka od osebnih prejemkov.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo zoper odločbo, s katero je prvostopni organ zavrnil virmanski nalog tožeče stranke za izplačilo nagrade stečajnemu upavitelju za mesece junij, julij, avgust in september 1995 v znesku 340.000,00 SIT zato, ker tožeča stranka ni obračunala davka od osebnih prejemkov. Menila je, da je nagrada stečajnega upravitelja osebni prejemek, na katerega se ne nanaša ugodnost iz 14. točke 19. člena zakona o dohodnini (Ur. list RS štev. 71/93 in 7/95; v nadaljevanju: ZDoh). Zato je treba od njega, glede na 3. alineo 1. odst. 15. člena ZDoh obračunati in vplačati davek od osebnih prejemkov.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s pravočasno vloženo tožbo. Meni, da je nagrada stečajnega upravitelja tisti osebni prejemek, na katerega se nanaša ugodnost iz 14. točke 19. člena ZDoh. Zato sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Po 64. členu zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji iz leta 1989 (Ur. list SFRJ štev 84/89), ki ga je treba v obravnavanem primeru uporabiti glede na čas začetka stečajnega postopka, je nagrada, ki jo sodišče določi stečajnemu upravitelju, osebni prejemek iz 3. alinee 1. odst. 15. člena ZDoh. Njen prejemnik je zato zavezanec davka od osebnih prejemkov. Sodišče jo določi stečajnemu upravitelju za konkretno opravljeno delo (2. odst. 64. člena ZPPSL) na podlagi pravnega razmerja, podobnega pravnemu razmerju iz pogodbe o delu. Slednjo nadomestuje sklep sodišča (1. odst. 58. člena ZPPSL), to pa zato, ker opravlja stečajni upravitelj svoje delo v sodnem (stečajnem) postopku. Za izvršitev del, potrebnih za izvedbo sodnega postopka pa sodišče ne sklepa pogodb, ampak določi izvajalce z odločbo. Ta okoliščina pa izvajalce del, določene s sklepom sodišča, ne privilegira napram izvajalcem iz pogodb o delu. Zato ugodnosti iz 14. točke 19. člena ZDoh pri nagradah, določenih stečajnim upraviteljem po 2. odst. 64. člena ZPPSL, ni mogoče uporabiti.

Izpodbijana odločba je, glede na navedeno, izdana v skladu z zakonom. Zato je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih - Ur. list SFRJ štev. 4/77).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 4/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-29

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Dejstvo, da je snaha predlagateljev zaposlena pri sedaj stvarno pristojnem Okrajnem sodišču v Grosupljem, predstavlja tehten razlog za postopanje po 68. členu ZPP.

Za odločanje v tej nepravdni zadevi se določi Okrajno sodišče v Trebnjem.

Predlagatelja sta vložila predlog pri tedanjem pristojnem sodišču Temeljnem sodišču v Ljubljani, enoti v Grosupljem. Nato sta predlagala, da o predlogu odloči drugo stvarno pristojno sodišče, ker je snaha predlagateljev zaposlena pri tem sodišču. Predlagala sta, da naj Vrhovno sodišče RS odstopi zadevo Okrajnemu sodišču v Trebnjem. S predlogom se je strinjalo tudi sedaj pristojno sodišče Okrajno sodišče v Grosupljem in predlagalo, da naj se za odločanje določi drugo stvarno pristojno sodišče.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije ugotavlja, da je v konkretnem primeru podan razlog iz 68. člena zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 37. členom zakona o nepravdnem postopku. Po tem določilu Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če za to obstajajo tehtni razlogi. Dejstvo, da je snaha predlagateljev zaposlena pri sedaj stvarno pristojnem Okrajnem sodišču v Grosupljem, predstavlja tehten razlog za postopanje po navedeni določbi ZPP. Ker sta predlagatelja predlagala, da naj o zadevi odloča Okrajno sodišče v Trebnjem, je vrhovno sodišče predlogu ugodilo in za odločanje v tej zadevi določilo to sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 42/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-02

osebni prejemek - nagrada stečajnega upravitelja - plačilo davka od osebnega prejemka

Nagrada, ki jo sodišče določi stečajnemu upravitelju, je osebni prejemek iz 3. alinee 1. odst. 15. člena ZDoh. Njen prejemnik je zato zavezanec davka od osebnih prejemkov.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo zoper odločbo, s katero je prvostopni organ zavrnil virmanski nalog tožeče stranke za izplačilo nagrade stečajnemu upavitelju za januar in februar 1995 v znesku 170.000,00 SIT zato, ker tožeča stranka ni obračunala davka od osebnih prejemkov. Menila je, da je nagrada stečajnega upravitelja osebni prejemek, na katerega se ne nanaša ugodnost iz 14. točke 19. člena zakona o dohodnini (Ur. list RS štev. 71/93 in 7/95; v nadaljevanju: ZDoh). Zato je treba od njega, glede na 3. alineo 1. odst. 15. člena ZDoh, obračunati in vplačati davek od osebnih prejemkov.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s pravočasno vloženo tožbo. Meni, da je nagrada stečajnega upravitelja tisti osebni prejemek, na katerega se nanaša ugodnost iz 14. točke 19. člena ZDoh. Zato sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Po 64. členu zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji iz leta 1989 (Ur. list SFRJ štev 84/89), ki ga je treba v obravnavanem primeru uporabiti glede na čas začetka stečajnega postopka, je nagrada, ki jo sodišče določi stečajnemu upravitelju, osebni prejemek iz 3. alinee 1. odst. 15. člena ZDoh. Njen prejemnik je zato zavezanec davka od osebnih prejemkov. Sodišče jo določi stečajnemu upravitelju za konkretno opravljeno delo (2. odst. 64. člena ZPPSL) na podlagi pravnega razmerja, podobnega pravnemu razmerju iz pogodbe o delu. Slednjo nadomestuje sklep sodišča (1. odst. 58. člena ZPPSL), to pa zato, ker opravlja stečajni upravitelj svoje delo v sodnem (stečajnem) postopku. Za izvršitev del, potrebnih za izvedbo sodnega postopka pa sodišče ne sklepa pogodb, ampak določi izvajalce z odločbo. Ta okoliščina pa izvajalce del, določene s sklepom sodišča, ne privilegira napram izvajalcem iz pogodb o delu. Zato ugodnosti iz 14. točke 19. člena ZDoh pri nagradah, določenih stečajnim upraviteljem po 2. odst. 64. člena ZPPSL, ni mogoče uporabiti.

Izpodbijana odločba je, glede na navedeno, izdana v skladu z zakonom. Zato je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih - Ur. list SFRJ štev. 4/77).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.