Sodba II Ips 489/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-01-18

drugi načini prenehanja obveznosti - smrt

Pravilno je tudi stališče izpodbijane sodbe, da je s smrtjo pogodbenika - tožnikovega prednika prenehala prevzeta obveznost. Zakon o obligacijskih razmerjih določa v 359. členu, da s smrtjo dolžnika ali upnika preneha obveznost samo, če je nastala glede na osebne lastnosti katere izmed pogodbenih strank ali glede na osebne sposobnosti dolžnika. Prav za takšen primer pa gre pri obravnavani pogodbi, kjer so pogodbeniki nastopali hkrati v vlogi upnikov in dolžnikov. Pri tožnikovem predniku je šlo za osebo, ki si je zaradi svojih fizičnih (ne)sposobnosti izgovorila osebno oskrbo zase pri skupni mizi in v skupni hiši in oskrbo za svojo živino, toženci osebno pa so se zavezali ta specifični način oskrbe nuditi. S smrtjo prvega je sprejemanje in izpolnjevanje dogovorjenih strogo osebnih obveznosti postalo nemogoče in zato je tudi prenehala obveznost prednika tožnika in tako tudi ni mogla preiti na slednjega.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da se morajo prvi trije toženci izseliti iz stanovanjske hiše S. t. in jo prepustiti tožniku; da se mora četrti toženec izseliti iz stanovanjske hiše R. in jo izročiti tožniku; da morajo vsi toženci opustiti posest nepremičnine vl. št. 2 in 84 k.o. S. t. in vl. št. 170 k.o. P. in jo prosto stvari in živali izročiti tožniku in končno, da mu morajo nerazdelno povrniti pravdne stroške. Zavzelo je stališče, da glede prostorov, ki jih toženci zasedajo na podlagi pogodbe iz leta 1988 med tožnikom in pravnim prednikom in toženci, ne gre za stanovanjsko enoto v smislu 4. člena zakona o stanovanjskih razmerjih (Uradni list SRS, št. 35/82 in 14/84 - ZSR); da se toženci nimajo pravice vmešavati v tožnikovo gospodarjenje in ga pri tem onemogočati; da tožnik kot oporočni dedič nima nobenih obveznosti do tožencev; da je bil bistveni namen tožnikovega pravnega prednika zagotoviti si oskrbo do smrti, ne pa oddati stanovanja v najem; da ne gre za stanovanjsko pogodbo; da je prejšnji sporazum s smrtjo tožnikovega pravnega prednika izgubil svoj namen.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožene stranke zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo, pri čemer je sprejelo njene razloge in še dodalo, da gre za uporabo le dela stanovanjskih prostorov, ki niso zaključena stanovanjska enota; da je bil namen sporazuma iz leta 1988 predvsem zagotoviti oskrbo tožnikovega pravnega prednika; da pogodba nima pravnega pomena stanovanjske pogodbe in toženci ne statusa uporabnika; da je pogodba zaradi obligacijsko-pravnega pomena prenehala veljati s smrtjo sopogodbenika in zato tožnika kot oporočnega dediča in sedanjega lastnika ne veže.

Tožena stranka izpodbija to sodbo z revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev pravdnega postopka in predlaga vrhovnemu sodišču, naj ji ugodi. Sodišču prve stopnje očita, da si ni ogledalo stanovanja niti ni angažiralo izvedenca, izpodbijana sodba pa nima razlogov za opredelitev, da obravnavani prostori niso stanovanje v smislu ZSR. Sicer pa ima lahko že ena soba značaj stanovanja. Predlaga nov dokaz z izvedencem gradbene stroke. Ne gre za nobeno pogodbo obligacijskega prava. Namen tožencev je bil zagotoviti si stanovanje, pri čemer jim je bilo obljubljeno, da bodo prevzeli celotno posestvo. Oskrba tožnikovega pravnega prednika je bila dogovorjena zaradi slabega finančnega položaja toženih strank. Tožnik je postal stvarnopravni upravičenec nepremičnine, ki je obremenjena z bremenom stanovanja v korist tožencev do 22.6.1998. Sprememniti bi bilo potrebno pogodbo le tako, da bi toženci plačevali najemnino. Skratka sodišče je materialno pravo zmotno uporabilo, ker je sporazum iz leta 1988 obravnavalo kot obligacijskopravno pogodbo namesto kot stanovanjsko pogodbo po 34. členu ZSR.

Na vročeno revizijo tožeča stranka ni odgovorila, Javni tožilec RS pa se o njej ni izjavil.

Ne drži revizijska trditev, da je neobrazložen tisti del napadene odločbe, v katerem je zavzeto stališče, da obravnavani prostori niso stanovanje v smislu ZSR. Sodišče druge stopnje je sprejelo kot zadostne dejanske ugotovitve in med temi tudi, da so toženci uporabljali le del stanovanjskih prostorov, in to v različnih hišah s souporabo kuhinje in sanitarij v eni izmed njiju ter da ne gre za zaključeno stanovanjsko enoto. Na tej podlagi je sprejelo tudi pravno sklepanje sodišča prve stopnje, da ne gre za stanovanje v smislu 4. člena ZSR in to tudi obrazložilo. Očitane procesne kršitve torej ni. Ko pa je že beseda o tem vprašanju, velja opozoriti, da pomenijo revizijske navedbe o potrebnosti ogleda in o angažiranju izvedenca poskus uveljaviti razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar pa v revizijskem postopku ni dovoljeno (tretji odstavek 385. člena zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Tudi v materialnopravnem pogledu je izpodbijana sodba pravilna. Sodišči sta se očitno s pravkar obravnavanim vprašanjem ukvarjali le toliko, da se spričo stališča tožene stranke odpravi sleheren dvom, ali morda ta le ne uživa stanovanjske zaščite. Pri tem sta pravilno uporabili določbo 4. člena ZSR, ki podaja definicijo pravnega standarda "stanovanja" in ki je veljala tudi v zvezi s pravico do uporabe stanovanja v lasti občanov (34. in 8. člen ZSR). Tako sta pravilno sklepali, da čim gre le za del prostorov v eni in drugi stanovanjski hiši, pri tem pa še za souporabo prostorov, ki so nujni za zadovoljevanje osebnih in družinskih stanovanjskih potreb (drugi odstavek 1. člena ZSR), je menda očitno, da ne gre za stanovanje, ker ne gre za gradbeno celoto v tehničnem smislu ne za takšno celoto v smislu uporabe za zadovoljevanje omenjenih potreb. Če bi sledili razglabljanju tožene stranke bi pomenilo, da bi v tem primeru stanodajalec brez preureditve pristal na to, da nastane iz dela njegove stare hiše in iz ene sobe nove hiše nova stanovanjska enota, njuni prebivalci pa del svojih stanovanjskih potreb zadovoljevali v preostalem delu stare hiše, ali pa da bi ustanovil sostanovalsko razmerje. Ne enega ne drugega zakon ne omogoča.

Sicer pa je bistvena za rešitev spora med strankama ugotovitev, da je šlo med tožnikovim prednikom in toženo stranko za pogodbo obligacijskega prava. Namena neke pogodbe nikakor ne gre iskati le s stališča enega pogodbenika, marveč obeh, dasiravno zasledujeta zvečine drugačne ekonomske učinke. Sicer pa tožena stranka sama ves čas in celo še sedaj v reviziji pojasnjuje, da je bil njen končni namen prevzeti celotno posestvo tožnikovega prednika, kar pomeni, da celo po njenih trditvah ni moglo iti za stanovanjsko pogodbo. Tako naj bi celo po teh trditvah tožnikov prednik ne le oddal del prostorov za prebivanje tožene stranke, marveč naj bi ji prepustil vse posestvo, seveda zato, da bi si zagotovil doživljenjsko oskrbo, ko bi uredil svoje premoženjske razmere. Sodišči sta lahko ne le iz pogodbe same sklepali o namenu pogodbenikov in s tem o pravi naravi pogodbe, marveč sta si lahko svoje prepričanje utrdili še z opisanim stališčem tožene stranke.

Revidenti skušajo v reviziji z novimi trditvami prikazati, kot da gre pri tožniku za dediča - lastnika nepremičnine, obremenjene z bremenom stanovanja v korist tožencev, s čimer očitno merijo na svoja stvarnopravna upravičenja iz osebne služnosti (60. člen zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih, Uradni list SFRJ, št. 6/80 in 36/90 - ZTLR oziroma pravno pravilo paragrafa 521 občnega državljanskega zakonika - ODZ). Vendar niso niti zatrjevali, da bi jo pridobili na ustrezen način - z vpisom v javno knjigo (52. člen ZTLR oziroma paragraf 481 ODZ) niti niso bile takšne dejanske okoliščine ugotovljene v postopkih na nižjih sodiščih. Takšnih upravičenj toženci torej nimajo.

Končno je pravilno tudi stališče izpodbijane sodbe, da je s smrtjo pogodbenika - tožnikovega prednika prenehala prevzeta obveznost. Zakon o obligacijskih razmerjih določa v 359. členu, da s smrtjo dolžnika ali upnika preneha obveznost samo, če je nastala glede na osebne lastnosti katere izmed pogodbenih strank ali glede na osebne sposobnosti dolžnika. Prav za takšen primer pa gre pri obravnavani pogodbi, kjer so pogodbeniki nastopali hkrati v vlogi upnikov in dolžnikov. Pri tožnikovem predniku je šlo za osebo, ki si je zaradi svojih fizičnih (ne)sposobnosti izgovorila osebno oskrbo zase pri skupni mizi in v skupni hiši in oskrbo za svojo živino, toženci osebno pa so se zavezali ta specifični način oskrbe nuditi. S smrtjo prvega je sprejemanje in izpolnjevanje dogovorjenih strogo osebnih obveznosti postalo nemogoče in zato je tudi prenehala obveznost prednika tožnika in tako tudi ni mogla preiti na slednjega. Po povedanem se tako pokažejo tožnikovi zahtevki za izselitev tožencev, opustitev njihove posesti in izročitev obravnavanih nepremičnin kot utemeljeni.

Nista torej podana uveljavljana revizijska razloga in ker revizijsko sodišče tudi ni ugotovilo procesne kršitve, na katero mora paziti po uradni dolžnosti, je moralo revizijo kot neutemeljeno zavrniti (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.