TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 1721/94-2
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-10-11

Rok 3 dni po prihodu v državo, ko mora tujec vložiti prošnjo za priznanje statusa begunca (37. člen zakona o tujcih), je prekluzivni rok in se zato ne more podaljševati.

Tožena stranka je z zgoraj navedenim sklepom zavrgla vlogo tožnice zaradi priznanja statusa begunca v Republiki Sloveniji, ker je tožnica prišla v Slovenijo 1.9.1991 in se začasno prijavila do 1.12.1991. Prošnjo za priznanje statusa begunca pa je tožnica vložila šele dne 31.5.1994 in je s tem zamudila prekluzivni rok treh dni iz drugega odstavka 37. člena zakona o tujcih.

Tožnica se je v skladu s pravnim poukom zoper navedeni sklep pritožila na Vlado Republike Slovenije. Po uveljavitvi zakona o upravi (Uradni list RS, št. 67/94), po katerem vlada ni več pristojna odločati o pritožbah zoper postopkovne sklepe, ki jih na prvi stopnji izdajajo republiški upravni organi, je vlada na podlagi 25. in 66. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP) in 7. člena zakona o upravnih sporih (ZUS) odstopila navedeno pritožbo v odločanje Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije.

Tožnica v pritožbi, ki jo je sodišče obravnavalo kot tožbo, navaja, da ni bila seznanjena o tem, da mora tujec prošnjo za priznanje statusa begunca vložiti osebno v roku treh dni po prihodu v državo ter da ima svojo pokojnino in svoje stanovanje, zato ni odvisna od pomoči države Republike Slovenije.

Po presoji sodišča je tožena stranka na podlagi 37. člena zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 1/91-I) pravilno odločila, ko je vlogo tožnice zavrgla z obrazložitvijo, da je zamudila prekluzivni rok iz drugega odstavka navedene zakonske določbe. Tožbena navedba, da tožnica ni bila seznanjena s prekluzivnim rokom, na odločitev ne more uspešno vplivati. Glede na to, da tožnica v tožbi navaja, da ima svojo pokojnino in stanovanje pa sodišče meni, da ima tožnica po zakonu o tujcih možnost uveljavljati druge pravice za prebivanje tujcev v Republiki Sloveniji, kolikor izpolnjuje pogoje, ki jih ta zakona določa.

Glede na navedeno je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 94/94-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-12-13

Ni pogojev za uvedbo postopka denacionalizacije, če se v zahtevi za denacionalizacijo uveljavlja vrnitev podržavljenih hranilnih depozitov.

Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka zavrgla tožnikovo zahtevo za denacionalizacijo hranilnih depozitov, ki sta jih imela tožnik in njegova mati pri kasneje likvidiranih bančnih zavodih - Kreditnem zavodu za trgovino in industrijo, Ljubljana, Prvi hrvatski štedionici - podružnici Ljubljana in pri Hranilnici ljubljanske pokrajine - Ljubljana. V obrazložitvi sklepa je navedla, da terjatve, to pa so tudi denarni depoziti, po zakonu o denacionalizaciji niso predmet denacionalizacije. Vlagatelj zahteve ni bil lastnik ali delničar likvidiranega bančnega podjetja in zato po zakonu o denacionalizaciji ni upravičenec za denacionalizacijo. Na tej podlagi je ugotovila, da ni pogojev za uvedbo postopka in je izdala sklep po 2. odstavku 125. člena zakona o upravnem postopku.

V tožbi tožeča stranka navaja, da uveljavlja zahtevek za denacionalizacijo premoženja, ki ga je imela njegova družina v obliki vlog in depozitov pri ljubljanskih denarnih zavodih, ki so bili likvidirani, dobroimetje pa preneseno na Denarni zavod Slovenije.

V odgovoru na tožbo se tožena stranka sklicuje na razloge izpodbijanega sklepa.

Pogoje za vračanje premoženja, ki je bilo po vojni na podlagi različnih predpisov oziroma načinov podržavljeno fizičnim osebam, določa zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS št. 27/91-I in 31/93 - ZDen). Zakon med drugimi pogoji za vrnitev premoženja določa tudi oblike podržavljenega premoženja, ki ga je po tem zakonu sploh mogoče vrniti. Po 1. odstavku 8. člena ZDen se za premoženje v smislu tega zakona štejejo premične in nepremične stvari in podjetja oziroma kapitalski deleži osebnih in kapitalskih družb. Iz te določbe izhaja, da premoženje, ki je bilo podržavljeno v obliki terjatev, ni predmet denacionalizacije. Zato je pravilna ugotovitev tožene stranke v izpodbijanem sklepu, da v primeru zahteve za denacionalizacijo terjatev, to je hranilnih depozitov, ni pogojev za uvedbo postopka denacionalizacije, saj ZDen denacionalizacije premoženja, podržavljenega v obliki terjatev, ne ureja. Prav tako je pravilen zaključek tožene stranke, da tožnika ni mogoče šteti za upravičenca, ker ni bil lastnik ali delničar likvidiranega bančnega podjetja. Namreč, po 1. odstavku 13. člena ZDen so upravičenci do vrnitve premoženja osebnih ali kapitalskih družb le delničarji oziroma družbeniki, to pa tožnik ni bil. Zato tudi na tej podlagi v konkretnem primeru ni pogojev za uvedbo postopka za denacionalizacijo. Tožba je torej neutemeljena, zato jo je moralo sodišče zavrniti.

Sodišče je svojo odločitev oprlo na 2. odstavek 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 214/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-12-20

zahteva za varstvo zakonitosti - pogoji, pod katerimi se sme vložiti zahteva za varstvo zakonitosti - sklep o zahtevi za izločitev sodnika

Sklep o zavrnitvi zahteve za izločitev sodnika, ki je bil izdan po vložitvi obtožbe ni pravnomočna sodna odločba, saj ga je mogoče izpodbijati šele v pritožbi zoper sodbo, zato zoper njega tudi ni mogoče vložiti zahteve za varstvo zakonitosti.

Zahteva obt.B.Z. za varstvo zakonitosti se zavrže kot nedovoljena.

Vršilec dolžnosti predsednika Okrožega sodišča v L. je s sklepom z dne 22.11.1995, odločil, da se zavrne zahteva obt.B.Z. za izločitev predsednice senata okrožne sodnice D.N.-K. in sodnic porotnic V.U. in B.A.

Obt.B.Z. je dne 27.11.1995 vložil zoper navedeni sklep zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri je predlagal, da VS RS sklep spremeni tako, da izloči predsednico senata in sodnici porotnici oziroma da zadevo vrne v novo odločitev.

Po določilu I.odstavka 420.člena se sme vložiti zahteva za varstvo zakonitosti le zoper pravnomočno sodno odločbo in zoper postopek, ki je tekel pred tako pravnomočno odločbo. Sklep, zoper katerega je obtoženec vložil za varstvo zakonitosti, pa ni pravnomočen, saj ga je mogoče po določilu IV. odstavka 42.člena Zakona o kazenskem postopku izpodbijati v pritožbi zoper sodbo.

Zato je VS RS zahtevo obt.B.Z. za varstvo zakonitosti zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 121/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-09-15

Dejstvo, da sta se obsojenca za storitev kaznivega dejanja odločila med drugim zaradi slabega zdravstvenega stanja svoje hčere, ne more izključiti protipravnosti njunega ravnanja.

Zahteva obsojenih A.B. in B.B. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

S sodbo Okrajnega sodišča v P., ki je navedena v uvodu, sta bila obsojenca spoznana za kriva kaznivega dejanja nezakonite vselitve. Izrečeni sta jima bili pogojni obsodbi, v teh pa vsakemu določena kazen 3 mesece zapora. Obsojencema je bila naložena tudi posebna obveznost, da morata v roku enega meseca izprazniti stanovanje, v katerega sta se nezakonito vselila. VSK je s svojo sodbo, ki je tudi navedena v uvodu, deloma ugodilo pritožbi obsojencev tako, da je znižalo v pogojni obsodbi določeni kazni, vsakemu na en mesec zapora, rok za izpolnitev posebne obveznosti izpraznitve stanovanja pa podaljšalo na tri mesece.

Obsojenca sta na vrhovno sodišče poslala vlogo z nazivom pritožba zoper sodbo v imenu ljudstva Okrajnega sodišča v P.. Sodba okrajnega sodišča je že pravnomočna in zato pritožba zoper tako sodbo ni dovoljena. Ker pa sta obsojenca svojo vlogo vložila v roku iz 3. odstavka 421. člena ZKP in ker v njej zatrjujeta, da je pravnomočna sodba nezakonita, kar pomeni, da zatrjujeta, da je s tako sodbo prekršen zakon, je vrhovno sodišče to vlogo obravnavalo kot pravočasno vloženo zahtevo za varstvo zakonitosti.

Obsojenca v zahtevi predlagata, da vrhovno sodišče "v celoti ovrže nezakonito odločo okrajnega sodišča in jo tudi tako spremeni, da naj bi vsaj njuna hči imela pravico do zdravega in častnega življenja". Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Zahtevo za varstvo zakonitosti je dovoljeno vložiti zaradi kršitve kazenskega zakona in kršitev določb kazenskega postopka, ki so naštete v 2. in 3. točki 1. odstavka 420. člena ZKP. Obsojenca v svoji zahtevi ne navajata, katere določbe kazenskega zakona ali zakona o kazenskem postopku naj bi bile kršene. Zatrjujeta le, da je pravnomočna sodba nezakonita, ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo dokazov o slabem zdravstvenem stanju njune hčere. Dejstvo, da sta se obsojenca za storitev kaznivega dejanja odločila, med drugim tudi zaradi slabega zdravstvenega stanja njune hčere, ne more izključiti protipravnosti njunega ravnanja. Lahko pa se navedene okoliščine upošteva pri izbiri kazenske sankcije. Iz obrazložitev odločb sodišč prve in druge stopnje pa izhaja, da sta sodišči navedeno okoliščino tudi upoštevali. Še zlasti jo je upoštevalo višje sodišče, ko je obsojencema znižalo kazni, določeni v pogojni obsodbi. Ker je tako vrhovno sodišče ugotovilo, da ni podana nobena kršitev zakona, zaradi katere se lahko vloži zahteva za varstvo zakonitosti, je zahtevo obsojencev zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Kp 2/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-15

izločitev - pritožba zoper sklep o zavrženju zahteve za izločitev

Zoper sklep, s katerim se zahteva za izločitev zavrže, ni pritožbe.

Pritožba zagovornika obd. A.Š. se zavrže kot nedovoljena.

Predsednik VSK je s sklepom z dne 16.2.1995, zavrgel vlogi obd. A.Š. z dne 12.2.1995 in z dne 14.2.1995.

Proti sklepu se je pritožil zagovornik obdolženca, odvetnik K.V.S. iz K., pri tem pa je v uvodu pritožbe navedel, da sklep izpodbija iz vseh pritožbenih razlogov Zakona o kazenskem postopku, ter predlagal, naj VS RS izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno obravnavo, podrejeno pa je predlagal, naj ga spremeni tako, da ugodi predlogu obdolženca o njegovem ugovoru o krajevni in stvarni pristojnosti Okrožnega sodišča v K.

Iz dopisa predsednika VSK, z dne 14.2.1995, je razvidno, da je bil obd. A.Š pozvan, da vlogo z dne 12.2.1995, s katero je zahteval izločitev Okrožnega sodišča v K., dopolni, pri tem pa je bil poučen, da lahko stranka po določilu IV. odstavka 41. člena ZKP predlaga izločitev le poimensko določenega sodnika, ne pa celotnega sodišča, ter da mora pri tem navesti tudi okoliščine, zaradi katerih misli, da je podana katera od zakonskih podlag za izločitev sodnika. Obdolženec ja bil v navedenim dopisu tudi poučen, da bo njegova vloga, če je ne bi popravil in dopolnil, zavržena. Obd. A.Š. je dne 14.2.1995 poslal VSK novo vlogo, glede katere pa je predsednik sodišča ugotovil, da je tudi nova vloga pomanjkljiva in da ni sposobna za obravnavo. Zato je obe vlogi obdolženca zavrgel.

VS RS je pritožbo obdolženčevega zagovornika zoper sklep predsednika VSK zavrglo kot nedovoljeno. Predsednik VSK je sicer pravilno na podlagi čl. III. odstavka 76. člena ZKP pozval obdolženca, da vlogo dopolni oziroma popravi ter ga tudi opozoril na posledice, če tega ne bo storil. Iz obrazložitve izpodbijanega sklepa pa je razvidno, da je vlogi zavrgel na podlagi III. odstavka 76. člena ZKP. Vlogi obdolženca bi moral ob pravilni ugotovitvi, da gre za izločitveni postopek, zavreči na podlagi V. odstavka 42. člena ZKP, ki določa, da se zahteva, če je stranka ravnala v nasprotju s četrtim ali petim odstavkom 41. člena ZKP, zavrže. Zoper sklep, s katerim se zahteva zavrže, pa ni pritožbe ( V. odstavek 42. člena ZKP).

Zato je VS RS, čeprav je v izpodbijanem sklepu dan pouk o pritožbi, na podlagi V. odstavka 42. člena ZKP pritožbo obdolženčevega zagovornika zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Ur 16/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-17

Računsko  upravni  spor  lahko začno osebe iz 2. oz. 3. odst. 65. čl. ZSDK.

Služba družbenega knjigovodstva v Republiki Sloveniji, podružnica v Celju, je opravila pri H., Kmetijski zadrugi z.o.o., kontrolo finančno-materialnega poslovanja za čas od 1.1.1992 do 10.9.1993. Ugotovila je, da pravni prednik pregledovane pravne osebe sredstev, ki mu jih je nakazalo Ministrstvo za kmetijstvo in gozdarstno Republike Slovenije po odloku o uvedbi finančnih intervencij za ohranjanje in razvoj kmetijstva ter proizvodnje hrane za leto 1992 (Ur. list RS štev. 24/92) za regresiranje obresti za najete kredite, ni uporabil namensko. Zato je pregledovani pravni osebi izrekla ukrepe, za katere je menila, da jih, glede na ugotovljeno dejansko stanje mora izreči.

Na pritožbo H., Kmetijske zadruge z.o.o., je tožena stranka odločbo prve stopnje odpravila. Odločbo, s katero je tožena stranka odpravila odločbo prve stopnje pa izpodbija sedaj s tožbo Republika Slovenija. Po 2. odst. 65. člena zakona o službi družbenega knjigovodstva (Ur. list SFRJ štev. 70/83...79/90; v nadaljevanju: ZSDK), upoštevajoč 41. člen in sledeče istega zakona, lahko začne računsko upravni spor s tožbo pravna oseba, pri kateri je služba družbenega knjigovodstva opravila kontrolni postopek. V obravnavanem primeru bi bil to H., Kmetijska zadruga z.o.o. Po 3. odst. 65. člena ZSDK pa bi poleg nje lahko vložila tožbo, s katero bi začela računsko upravni spor tudi tožeča stranka, vendar samo pod pogojem, če bi mislila, da so bili z izpodbijano odločbo v nasprotju z zakonom zmanjšani njeni prihodki. V obravnavanem primeru pa že iz tožbe izhaja, da temu ni tako. Dejanska podlaga za tožbo ni zmanjšanje prihodkov tožeče stranke, ampak nenamenska poraba interventnih sredstev, ki jih je H., Kmetijska zadruga z.o.o. (oziroma njen pravni prednik) prejela od tožeče stranke za regresiranje obrestnih mer za najete kredite.

Po 68. členu ZSDK se v računsko upravnih sporih smiselno uporabljajo (tudi) določbe zakona, ki ureja upravne spore, če v ZSDK ni drugače določeno. Ker ZSDK določa drugače - v 65. členu namreč točno določa, kdo in kdaj je upravičen s tožbo začeti računsko upravni spor - upravičenja tožeče stranke začeti računsko upravni spor tako, kot ga je v tem primeru, ni mogoče graditi na določbah zakona, ki ureja upravne spore, to je na 12. členu zakona o upravnih sporih (Ur. list SFRJ štev. 4/77; v nadaljevanju: ZUS). Zato je sodišče tožbo tožeče stranke na podlagi 3. točke 1. odst. 30. člena ZUS zavrglo. Poseg v pravico oziroma v neposredno, na zakon oprto korist v smislu 12. člena ZUS je treba namreč pri ugotavljanju upravičenosti s tožbo začeti računsko upravni spor, presojati samo po 65. členu ZSDK. Po tem pa posega v kakšno pravico oziroma pravno korist tožeče stranke ni bilo.

ZSDK člen 65, 65/2, 65/3. ZUS (1977) člen 12, 30, 30/1, 30/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 646/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-12

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - nedenarna terjatev - navedba vrednosti spornega predmeta v tožbi

V konkretnem primeru tožnik v tožbi ni ocenil vrednosti spornega predmeta, kot mu to nalaga 2. odst. 186. čl. ZPP. Ocene vrednosti spornega predmeta v nadaljnjem postopku dne 19.2.1991 sodišče pri ugotavljanju pravice do revizije ne more upoštevati. Ker si tako tožnik s pravočasno oceno vrednosti spornega predmeta ni zagotovil pravice do revizije, ta ni dovoljena in jo je moralo revizijsko sodišče zavreči (392. čl. ZPP).

Sodišče prve stopnje je ugotovilo tožnikov solastninski delež na stanovanjski hiši z delavnico parc.št. 64/3 vl.št. 378 do 3/4. Toženki je naložilo izstavitev primerne listine za zemljiškoknjižni prenos deleža 1/4 na tožnika. Kar je tožnik več zahteval, je zavrnilo. Proti tej sodbi sta se pritožili obe pravdni stranki. Sodišče druge stopnje je tožnikovo pritožbo zavrnilo, toženkini pritožbi pa je toliko ugodilo, da je ugotovilo tožnikov solastninski delež v višini 7/10 in naložilo toženki izstavitev listine za zemljiškoknjižni prenos deleža 2/10 na tožnika.

Tožnik je vložil proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Tožnik je s tožbo z dne 12.7.1989 zahteval priznanje izključne lastninske pravice na določenih nepremičninah. Ker gre za premoženjskopravni spor po 3. odst. 382. čl. Zakona o pravdnem postopku, je pravica strank do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, ki jo je navedel tožnik v tožbi. V konkretnem primeru tožnik v tožbi ni ocenil vrednosti spornega predmeta, kot mu to nalaga 2. odst. 186. čl. ZPP. Ocene vrednosti spornega predmeta v nadaljnjem postopku dne 19.2.1991 sodišče pri ugotavljanju pravice do revizije ne more upoštevati. Ker si tako tožnik s pravočasno oceno vrednosti spornega predmeta ni zagotovil pravice do revizije, ta ni dovoljena in jo je moralo revizijsko sodišče zavreči (392. čl. ZPP).

ZPP (1977) člen 382, 382/3, 186, 186/2, 392.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 943/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-12

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - navedba vrednosti spornega predmeta v točkah

Tožeča stranka je s tožbo z dne 19.2.1993 zahtevala sklenitev kupoprodajne pogodbe za stanovanje. Ker gre za premoženjskopravni spor po 3. odst. 382. čl. Zakona o pravdnem postopku, je pravica strank do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, ki jo je navedla tožeča stranka v tožbi. Tožeča stranka v konkretnem primeru vrednosti spornega predmeta ni navedla v tolarjih, ampak jo je ocenila na 1000 točk. Na tak način ocenjene vrednosti spornega predmeta sodišče ne more upoštevati. Ker si tožeča stranka ni zagotovila pravice do revizije v skladu z 2. odst. 186. čl. ZPP, revizija ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek, da mora tožena stranka skleniti z njo kupoprodajno pogodbo za trisobno stanovanje v Novi Gorici. Tožničino pritožbo proti tej sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnica je vložila proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da ugodi tožničini pritožbi, oziroma da sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje istemu ali drugemu senatu.

Tožeča stranka je s tožbo z dne 19.2.1993 zahtevala sklenitev kupoprodajne pogodbe za stanovanje. Ker gre za premoženjskopravni spor po 3. odst. 382. čl. Zakona o pravdnem postopku, je pravica strank do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, ki jo je navedla tožeča stranka v tožbi. Tožeča stranka v konkretnem primeru vrednosti spornega predmeta ni navedla v tolarjih, ampak jo je ocenila na 1000 točk. Na tak način ocenjene vrednosti spornega predmeta sodišče ne more upoštevati. Ker si tožeča stranka ni zagotovila pravice do revizije v skladu z 2. odst. 186. čl. ZPP, revizija ni dovoljena in jo je moralo revizijsko sodišče zavreči po 392. čl. ZPP. Ni mogoče pritrditi revizijskim trditvam, da bi moralo sodišče po uradni dolžnosti določiti realno vrednost spora, od katere bi bila odvisna pravica do revizije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 1/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-02-02

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija pristojnosti

Ker med pravdnima strankama tečeta pri Okrajnem sodišču v Postojni dve pravdi (o predlogu za delegacijo je vrhovno sodišče že odločilo v zadevi I Pr 16/94), vse pravde pa se nanašajo na stanovanjsko problematiko, je treba pritrditi tožeči stranki, da se bo ta postopek lažje opravil pri Okrajnem sodišču v Postojni.

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v Postojni.

Tožnik je vložil tožbo pri Okrajnem sodišču v Postojni, s katero primarno zahteva od tožene stranke prodajo stanovanja v Lendavi in izstavitev zemljiškoknjižne listine. Podrejno pa je postavil enak zahtevek, le da je predmet prodaje stanovanje, ki je v Postojni. Že v tožbi predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije določi, da zadevo obravnava Okrajno sodišče v Postojni, saj med pravdnima strankama tečeta še dve pravdi pri tem sodišču. Navaja še, da tožnik prebiva v Postojni, kjer je tudi sedež pisarne njegovega pooblaščenca.

Po določilu 68.člena ZPP lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje redno sodišče v državi določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek ali če so zato drugi tehtni razlogi. Ker med pravdnima strankama tečeta pri tem sodišču še drugi dve pravdi (o predlogu za delegacijo je vrhovno sodišče že odločilo v zadevi I Pr 16/94), vse pravde pa se nanašajo na stanovanjsko problematiko, je treba pritrditi tožeči stranki, da se bo ta postopek lažje opravil pri Okrajnem sodišču v Postojni. Zato je predlog utemeljen.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep VIII R 65/2006, VIII R 61/2006, VIII R 77/2006