Sodba II Ips 865/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-16

varstvo lastninske pravice - vznemirjanje - negatorna tožba

Iz ugotovitev sodišč prve in druge stopnje izhaja, da toženi stranki F.Š. st. nudita pomoč in oskrbo le v prostorih, v katerih ima slednji služnostno pravico, v obsegu, ki je v III. točki izročilne pogodbe z dne 5.6.1991 dogovorjen in na način, ki ne odstopa od običajnega nudenja pomoči in oskrbe osebam, ki so zaradi starosti, bolezni, delovne nesposobnosti itd. nesposobne same skrbeti zase. Nudenja pomoči F.Š. st. na opisan način in s strani nižjih sodišč ugotovljenem obsegu zato, kot sta pravilno materialnopravno odločili tudi sodišči druge in prve stopnje, ni mogoče opredeliti kot neutemeljeno vznemirjanje lastninske pravice tožnikov v smislu določbe 1. odstavka 42. člena ZTLR.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke s katerim je zahtevala, da mora tožena stranka prenehati vznemirjati njeno lastninsko pravico na nepremičnini parc. št. 305. Glede stroškov postopka je odločilo, da jih mora tožeča stranka povrniti toženi stranki v znesku 18.475 SIT.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti pravnomočni sodbi sodišča druge stopnje je vložila tožeča stranka pravočasno revizijo, v kateri uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Sodišče je ugotovilo, da toženi stranki posegata v nepremičnino tožnikov brez njunega soglasja, tožbeni zahtevek pa je kljub temu zavrnilo. Na podlagi pogodbe, ki je bila sklenjena s tožnikoma, ima tožnikov oče v hiši le služnost stanovanja. Preživljanje in oskrbo si je izgovoril s pogodbo, ki je bila sklenjena s prvotoženo stranko. K tej pogodbi pa tožeča stranka ni dala soglasja. Izvrševanje pogodbenih obveznosti tožene stranke zato predstavlja breme za tožečo stranko in s tem tudi neutemeljeno poseganje v njeno lastninsko pravico. O tožbenem zahtevku tožeče stranke, da mora tožena stranka prenehati posegati v lastninsko pravico tožeče stranke izven obsega, ki ga zajema s pogodbo dogovorjena služnostna pot, pa sodišče sploh ni odločilo. Zato je podana tudi bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 2. člena, v zvezi s 1. odst. 354. člena ZPP. Reviziji naj se zato ugodi.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, ter Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (390. člen ZPP).

Iz ugotovitev nižjih sodišč, na katere je revizijsko sodišče vezano, tožeča stranka pa jih z revizijo tudi ne more izpodbiti (3. odstavek 385. člena ZPP) izhaja, da toženi stranki očetu prvotožnika in prvotožene stranke, ki ima v tožnikoma solastni hiši izgovorjeno služnostno pravico stanovanja in poti do hiše, pomagata pri preživljanju in vsakodnevni oskrbi. To pomoč nudita na podlagi III. točke izročilne pogodbe, ki je bila dne 5.6.1991 sklenjena med prvotoženo stranko in njenim očetom F.Š. st. . Po mnenju tožeče stranka naj bi izpolnjevanje te pogodbene obveznosti predstavljalo neutemeljeno vznemirjanje lastninske pravice tožnikov zato, ker tožeča stranka s sklenitvijo izročilne pogodbe z dne 5.6.1991 ni soglašala. To stališče tožeče stranke pa materialnopravno ni pravilno. Iz ugotovitev sodišč prve in druge stopnje namreč izhaja, da toženi stranki F.Š. st. nudita pomoč in oskrbo le v prostorih, v katerih ima slednji služnostno pravico, v obsegu, ki je v III. točki izročilne pogodbe z dne 5.6.1991 dogovorjen in na način, ki ne odstopa od običajnega nudenja pomoči in oskrbe osebam, ki so zaradi starosti, bolezni, delovne nesposobnosti itd. nesposobne same skrbeti zase. Nudenja pomoči F.Š. st. na opisan način in s strani nižjih sodišč ugotovljenem obsegu zato, kot sta pravilno materialnopravno odločili tudi sodišči druge in prve stopnje, ni mogoče opredeliti kot neutemeljeno vznemirjanje lastninske pravice tožnikov v smislu določbe 1. odstavka 42. člena ZTLR. Tudi dejstvo, da tožnika k pogodbi, s katero se je prvotožena stranka zavezala, da bo očetu oskrbo in pomoč nudila, nista dala soglasja, ne more pripeljati do drugačne materialnopravne odločitve, saj bi prvotožena stranka tako pomoč očetu, ki je pomoči in oskrbe potreben, lahko nudila tudi v primeru, če pogodba z dne 5.6.1991 sploh ne bi bila sklenjena. Polnoletni otroci so svoje za delo nesposobne starše, ki nimajo dovolj sredstev za preživljanje dolžni preživljati (124. člen ZZZDR), skrb zanje z nudenjem potrebne pomoči in po potrebi tudi vsakodnevne oskrbe, pa sodi tudi med njihove naravne in moralne dolžnosti.

Tudi v reviziji zatrjevana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni podana. Obe sodišči sta namreč odločili o celotnem tožbenem zahtevku tožeče stranke in ga, v popolnoma identičnem besedilu, kot je bil postavljen, kot neutemeljenega v celoti zavrnili. Obe sodišči sta tedaj odločali v mejah, ki jih določa 2. člen ZPP, zaradi česar revizijska trditev, da temu ni bilo tako, ni sprejemljiva.

Iz navedenih razlogov v reviziji uveljavljena revizijska razloga nista podana. Ker nižji sodišči tekom obravnavanja zadeve tudi nista zagrešili bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odst. 354. člena ZPP, na katero se mora paziti po uradni dolžnosti (386. člen ZPP), je revizijsko sodišče revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.