TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 839/93-5
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-16

prometni davek - obračun davka - kršitev pravil postopka

Obveznost obračuna prometnega davka nastane, ko je opravljen promet. Promet pa je po 2. odstavku 26. člena ZPD opravljen, ko je blago izročeno.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Republiške uprave za javne prihodke z dne 15.6.1993.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo z dne 15.6.1993 zavrnila pritožbo tožnika zoper odločbo Izpostave Republiške uprave za javne prihodke z dne 13.4.1993, s katero je bila zavržena njegova zahteva za vrnitev plačanega prometnega davka od prodaje rabljenega motornega vozila. V razlogih izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je tožnik 17.2.1993 sklenil kupoprodajno pogodbo s C.S. o prodaji osebnega avtomobila za 250.000,00 SIT. Pogodbo je 19.2.1993 predložil v odmero prometnega davka in ta je bil odmerjen v znesku 12.500,00 SIT. Tožnik pa je potem 30.3.1993 vložil prošnjo za vračilo plačanega davka, ker da je bila kupoprodajna pogodba razveljavljena. Tožena stranka ugotavlja, da je bil posel realiziran, ker da iz pogodbe izhaja, da je bil prevzem avtomobila opravljen takoj.

Tožnik v tožbi navaja, da je odmerjeni davek plačal, do realizacije pogodbe pa ni prišlo, saj je še vedno on lastnik avtomobila, ki je bil predmet kupoprodajne pogodbe. Meni, da bi tožena stranka morala upoštevati dejansko stanje, ne le določila pogodbe. Tožnik predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo razveljavi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka predlaga zavrnitev tožbenega zahtevka.

Po določbi 1. odstavka 26. člena zakona o prometnem davku (ZPD - Uradni list RS, št. 4/92) obveznost obračuna prometnega davka nastane za davčnega zavezanca takrat, ko je opravljen promet proizvodov oziroma, ko je opravljena storitev. Izhajajoč iz te določbe in določbe 2. odstavka istega člena, ki določa, kdaj se šteje, da je promet proizvodov opravljen, sodišče zaključuje, da je promet opravljen, ko je blago izročeno. V obravnavanem primeru bi bil promet opravljen in bi nastala obveznost obračuna prometnega davka, ko bi tožnik izročil avtomobil kupcu. Tožnik pa zatrjuje, da avtomobila ni izročil. Če ga ni izročil, potem obveznost obračuna prometnega davka še ni nastala. Ali je tožnik avto izročil ali ne, pa se v upravnem postopku ni ugotavljalo. Upravna organa tožniku nista dala možnosti (135. člen zakona o splošnem upravnem postopku - ZUP), da bi to dejstvo dokazoval. Tožnik sicer ne predlaga v tej smeri nobenih dokazov, vendar pa ga je upravni organ v postopku k temu dolžan pozvati.

Glede na obrazloženo je sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo. Določbe zakona o splošnem upravnem postopku in zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisov Republike Slovenije, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 565/93-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-04-06

Podjetje iz 57. člena ZZad je dolžno izdati zadružnim upravičencem za 45% vrednosti družbenega kapitala navadnih delnic, ne glede na obseg poslovanja z njimi.

Z izpodbijano odločbo z dne 22.3.1993 je tožena stranka odločila, da pri lastninskem preoblikovanju tožeče stranke imajo v odločbi navedene kmetijske zadruge kot zadružni upravičenci, v skladu s 57. členom zakona o zadrugah (Uradni list RS, št. 13/92 in 7/93), pravico sodelovati in da jim je tožeča stranka dolžna izdati navadne delnice ali pa jim priznati delež za 45 % vrednosti družbenega kapitala, ker je ugotovila, da imajo to pravico po 57. členu zakona o zadrugah, bodisi po 1. ali 2. alinei 1. odstavka navedenega člena.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je odkup od teh zadrug v kritičnem obdobju znašal le 7,8 % in da je vso živino plačevala po tržnih cenah. Meni, da je zakonska ureditev v nasprotju z določili 14. člena ustave, ker neenakopravno obravnava določeno skupino ljudi, delavce v podjetju v odnosu do kmetov vključenih v zadruge. Dalje navaja, da naj vrhovno sodišče postopa po 156. členu ustave, če bo menilo, da je zakon protiustaven.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Ustavno sodišče je v postopku za oceno ustavnosti začetem na predlog tožeče stranke in ostalih predlagateljev v svoji odločbi št. U I-46/92-55 z dne 9.12.1993 (Uradni list RS, št. 3/94) ugotovilo, da izpodbijane določbe iz 10. poglavja zakona o zadrugah (Uradni list RS, št. 13/92 in 7/93) niso v neskladju z ustavo in mednarodnim paktom o ekonomskih, socialnih in kulturnih pravicah. Ob taki odločitvi ustavnega sodišča tožbeni razlogi, ki jih uveljavlja tožeča stranka, ne morejo biti razlog za drugačno odločitev, ker je odločitev tožene stranke v izpodbijani odločbi skladna z odločitvijo ustavnega sodišča. Po določbi 59. člena zakona o zadrugah so podjetja iz 57. člena tega zakona, to je tudi tožeča stranka, dolžna izdati za 45 % vrednosti obstoječega družbenega kapitala, ki ga imajo v svojih sredstvih, navadne delnice s pravico upravljanja in jih prenesti na zadružne upravičence, ne glede na to, koliko prometa oziroma dohodka so ustvarila s temi zadružnimi upravičenci.

Glede na obrazloženo je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 111/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-30

Sodišče pri oceni zakonitosti izpodbijane odločbe ne upošteva novot. Trditev, da je bilo zemljišče prekategorizirano med postopkom, je novota, zato je sodišče ne more upoštevati.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo ob reševanju tožnikove pritožbe zoper odločbo Sekretariata za urbanizem in varstvo okolja Občine Ljubljana Moste Polje št. ... z dne 16.9.1993, s katero je bila tožniku odmerjena odškodnina zaradi spremembe namembnosti 395 m2 travnika I. kat. razreda na zemljišču parc. št. 477/2 k.o. ... v znesku ... SIT, odpravila to odločbo in o zadevi sama odločila tako, da je odmerila odškodnino v znesku ... SIT. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, ob citiranju predpisov, ki urejajo plačilo odškodnine za spremembo namembnosti zemljišča, da ta odškodnina izračunana na dan 5.5.1993, ko je tožnik vložil popolno vlogo za legalizacijo gradnje, znese ... SIT. Upoštevajoč pri tem, da gre za spremembo namembnosti travnika I. kat. razreda, pri čemer se 1 m2 točkuje s 60 točkami in da je takrat vrednost točke znašala 41,49 SIT.

Tožnik v tožbi navaja, da se z izpodbijano odločbo ne strinja, ker je bilo upoštevano, kot da gre za zemljišče I. kat. razreda, med tem časom pa naj bi bilo zemljišče na Mestni geodetski upravi Ljubljana vpisano v II. kat. razred, o tem prilaga potrdilo Mestne geodetske uprave Ljubljana z dne 21.4.1994. Prosi za znižanje plačila odškodnine, izračunane po II. kat. razredu.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi iz razlogov, navedenih v odločbi in predlaga zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Po določbi 1. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih sodišče odloča o sporu praviloma na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku. To pa pomeni, da se v tožbi v upravnem sporu ne more z uspehom uveljavljati novih dokazov, dejstev in okoliščin, ki jih upravni organ ni ugotavljal oziroma ocenil v upravnem postopku. Sodišče zato ob ocenjevanju zakonitosti izpodbijanega upravnega akta ne upošteva novot, to je novih dejstev in novih dokazov.

V obravnavanem primeru pa tožnik v tožbi uveljavlja novo dejstvo in nov dokaz o tem dejstvu, in sicer, da je bil travnik, katerega namembnost je bila spremenjena, med tem časom na Mestni geodetski upravi Ljubljana vpisan v II. kat. razred. Tega novega dejstva in novega dokaza pa sodišče, kot je že navedeno, ne more upoštevati. Kakšnih drugih pomanjkljivosti izpodbijani odločbi tožnik ne očita, in ne ugovarja pravilnosti izračuna odškodnine na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja v upravnem postopku.

Glede na obrazloženo je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisa Republike Slovenije, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 182/93-9
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-03-23

Pri presoji zakonitosti odločbe sodišče lahko upošteva le dejstva in okoliščine, ki so v odločbi navedene, ne pa dopolnitev, danih v odgovoru na tožbo.

Tožbi se ugodi in se odločba Ministrstva za šolstvo in šport št. 012 z dne 8.1.1993 odpravi.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila zahtevo tožnice za napredovanje v naziv mentor, ker da tožnica v času vložitve zahteve ni izpolnjevala pogoja za napredovanje v naziv po 1. členu pravilnika o napredovanju v nazive v osnovnem in srednjem šolstvu, saj zahtevo za napredovanje lahko vloži pedagoški oziroma drugi strokovni delavec, ki je v času vložitve zahteve v delovnem razmerju v vzgojno-izobraževalnem zavodu.

Tožnica pa v tožbi navaja, da izpolnjuje vse pogoje iz 1., 5. in 19. člena pravilnika za priznanje napredovanja v naziv mentor. Smiselno predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo kot nezakonito odpravi.

Tožena stranka je odgovorila na tožbo, in navaja, da jo je šola obvestila, da je tožnici delovno razmerje prenehalo 7.9.1992 zaradi upokojitve, zahtevo za napredovanje pa je vložila 2.12.1992, zato ne izpolnjuje pogojev za napredovanje v naziv.

Sodišče se strinja s stališči, ki jih tožena stranka navaja v razlogih izpodbijane odločbe, vendar pa tožena stranka ni jasno in določno navedla, katerega pogoja za podelitev naziva mentor tožnica ne izpolnjuje. Obrazložitev odločbe torej ni skladna z 2. odstavkom 209. člena zakona o splošnem upravnem postopku, ki določa, kaj mora vsebovati obrazložitev odločbe. V odgovoru na tožbo tožena stranka sicer navaja, da bi to naj bilo prenehanje delovnega razmerja tožnici zaradi upokojitve. Vendar se obrazložitev odločbe ne more dopolnjevati z odgovorom na tožbo. Pri presoji zakonitosti odločbe sodišče lahko upošteva le dejstva in okoliščine, ki so v odločbi navedene, in ki so bile v upravnem postopku ugotovljene. V upravnih spisih pa tudi ni nespornega dokaza, da se je tožnica upokojila. O tem je le navedba v dopisu šole toženi stranki. Glede na tako dejansko stanje sodišče ne more rešiti spora oziroma presoditi ali je izpodbijana odločba zakonita.

Sodišče je zato na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, v zvezi z 2. odstavkom 39. člena istega zakona, tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo. Določbe zakona o splošnem upravnem postopku in zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot določbe predpisa Republike Slovenije, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 13/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-06-15

Prepozno vloženo tožbo sodišče zavrže v kateremkoli stadiju postopka (1. točka 1. odstavka v zvezi z 2. odstavkom 30. člena zakona o upravnih sporih).

Tožnik je dne 5.1.1994 vložil pri tem sodišču tožbo proti odločbi tožene stranke št. 131-1/92-SŠ-1386 z dne 1.9.1993. S to odločbo je bil tožniku podeljen naziv mentor z veljavnostjo od izdaje odločbe dalje.

Sodišče je moralo tožbo kot prepozno vloženo zavreči.

Po določbi 24. člena zakona o upravnih sporih se tožba v upravnem sporu vloži v 30 dneh potem, ko je bil upravni akt, ki se s tožbo izpodbija, vročen stranki. Iz poštne povratnice, ki je med upravnimi spisi, je razvidno, da je bila izpodbijana odločba vročena tožniku 10.11.1993, tožnik pa je tožbo oddal v vložišču Vrhovnega sodišča Republike Slovenije 5.1.1994. Tožba je bila torej vložena po preteku 30 dnevnega roka. Prepozno vloženo tožbo sodišče po določbah 30. člena zakona o upravnih sporih zavrže v kateremkoli stadiju postopka (1. točka 1. odstavka v zvezi z 2. odstavkom 30. člena zakona o upravnih sporih). Zakon o upravnih sporih je sodišče skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1641/93-7
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-06-08

V postopku za izdajo delovnega dovoljenja na vlogo delodajalca ima tujec, ki ga delodajalec namerava zaposliti, lastnost stranke.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke proti odločbi tržne inšpekcije Uprave inšpekcijskih služb za Gorenjsko v Kranju št. 333-00-174/99 z dne 24.9.1993, s katero je bilo odločeno, da se tožniku prepoveduje opravljati dejavnosti trgovine na debelo z obutvijo in repromaterialom za obutev, ker si od pristojnega organa še ni pridobil "predpisanega dovoljenja". V obrazložitvi izpodbijana odločba navaja, da je na podlagi kontrolnega inšpekcijskega pregleda poslovanja tožnika 13.7.1993, bilo ugotovljeno, da tožnik opravlja navedeno dejavnost brez dovoljenja (odločbe) pristojnega občinskega upravnega organa, tržni inšpektor pravilno izrekel izpodbijani ukrep.

Tožnik v tožbi navaja, da gre za nezakonito odločbo, saj zaradi dolgotrajnosti postopkov podjetje ni moglo čakati, sicer pa je bil 17.12.1993 že opravljen ogled na podlagi njegove vloge. Smiselno tožnik predlaga odpravo odločbe.

Tožena stranka je poslala upravni spis, na tožbo pa ni odgovorila. Tožba ni utemeljena.

Zakon o gospodarskih družbah (Uradni list RS, št. 30/93 in 29/94) - pri tožniku pa gre za gospodarsko družbo z omejeno odgovornostjo - v 6. odstavku 4. člena izrecno določa, da družba ne sme začeti opravljati svoje dejavnosti, preden ni vpisana v sodni register in preden ni izpolnila z zakonom določenih pogojev za opravljanje dejavnosti ter tega ne ugotovi pristojni organ. Ni sporno, da tožnik v času izdaje odločbe prve in druge stopnje ni imel takšne ugotovitvene odločbe. Takšna odločba mu je bila izdana šele 5.1.1994 in to le za del registriranih dejavnosti. Tudi ni sporno, da je na sedanjem sedežu firme Likozarjeva ulica 3 v Kranju, tožnik pričel s poslovanjem že aprila 1992, saj je bilo to ugotovljeno ob kontrolnem inšpekcijskem pregledu 13.7.1993 in tega tožnik tudi ne zanika. Ob takšnem stanju je ugotoviti, da je tožnik ravnal v nasprotju s citiranim določilom zakona o gospodarskih družbah. Utemeljeno je zato upravni organ prve stopnje na podlagi pooblastil za opravljanje nadzora, določenih v 1. in 2. členu zakona o tržni inšpekciji (Uradni list SRS, št. 27/74), izdal odločbo o prepovedi opravljanja gospodarske dejavnosti tožnika kot je to predvideno v 2. odstavku 4. člena istega zakona. Ker je tedaj prvostopna odločba zakonita, je zakonita tudi izpodbijana odločba.

Glede na navedeno je sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91 in 45/1/94) smiselno uporabilo kot njen predpis, tožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1512/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-06-07

Stranka, ki stalno prebiva na območju, za katerega občinski odlok ureja obvezen odvoz odpadkov, način njihovega zbiranja in plačevanje cene za ravnanje z odpadki, je po odloku dolžna nabaviti posodo za zbiranje odpadkov in plačati ceno za ravnanje z odpadki.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper odločbo Komunalnega inšpektorata UIN občin Maribor, Pesnica, Ruše, Lenart in Slovenska Bistrica št. 356-30-67/93-1470/72 z dne 24.2.1993, s katero ji je ta naložil, da mora v odrejenem roku naročiti dostavo tipske posode za ločeno zbiranje odpadkov iz svoje hiše v Rošnji in pristopiti k rednemu odvozu odpadkov in plačilu odvoza odpadkov.

Tožeča stranka je zoper navedeno odločbo s tožbo sprožila upravni spor in v njej smiselno navaja, da sama nima nikakršnih odpadkov, ki bi bili oporečni za ekologijo. Pepel, ki ostane od kurjave drv porabi kot vrtno gnojilo. Sicer pa prejema skromno družinsko pokojnino, s katero se komaj preživlja. Zato nima s čim onesnaževati okolja. S to pokojnino pa tudi ne more plačati odvoza smeti.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih v izpodbijani odločbi in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Tožeča stranka v tožbi smiselno ugovarja, da pri njej ne nastajajo odpadki, ki naj bi bili oporečni za ekologijo in bi jih bilo zato potrebno odvažati ter da nima sredstev, da bi z njimi lahko plačevala odvoz smeti. Po vpogledu v spisno dokumentacijo in odlok o ravnanju s komunalnimi odpadki na območju občine Maribor (MUV, št. 11/92), kjer tožeča stranka stalno prebiva, sodišče ne dvomi, da je upravni organ pravilno ugotovil dejanski stan in v zvezi z njim tudi pravilno uporabil materialni predpis, v tem primeru že navedeni občinski odlok. Določba 5. člena navedenega odloka predpisuje obvezno ravnanje z odpadki na celotnem območju občine Maribor. Po določbi 6. člena so vsi prebivalci Občine Maribor vključeni v sistem ravnanja z odpadki in so dolžni plačevati ceno ravnanja z odpadki. Odlok tudi predpisuje, da morajo povzročitelji nastajanja odpadkov le-te odlagati v tipske posode za ločeno zbiranje odpadkov, inšpekcijski organi pa lahko z odločbo zahtevajo od povzročiteljev odpadkov, da obvezno pristopijo k takšnemu zbiranju odpadkov, če je takšen način ravnanja uveden na njihovem območju (42. člen).

Tako občinski komunalni inšpektorat kot tudi tožena stranka sta po presoji sodišča odločila v skladu z veljavnimi materialnimi predpisi in je zato tožba neutemeljena. Sodišče jo je zato na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list Rs, št. 1/91-I in 45/1/94) kot neutemeljeno zavrnilo.

Odlok o ravnanju s komunalnimi odpadki na območju občine Maribor člen 5, 6, 42.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 315/93-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-18

Potek dovozne in dostopne poti ne predstavlja predhodnega vprašanja po določbi 144. člena ZUP.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odpravila sklep Sekretariata za urejanje prostora in varstvo okolja občine Ljubljana Vič-Rudnik št. 351-1294/91-MT/NV z dne 29.10.1992, s katero je bil prekinjen postopek priglasitve del postavitve ograje na parc. št. 131/1 k.o. ... investitorja M.R., do rešitve predhodnega vprašanja poteka dovozne poti do objektov na parcelni štev. 110/17, 110/7, 111/2 in 131/1 vse k.o. ... in določeno, da se bo postopek nadaljeval po prejemu obvestila o ureditvi poti v skladu s prometno tehničnimi normativi in standardi.

V pritožbi tožnika navajata, da ne soglašata z izpodbijano odločbo tožene stranke. Menita, da se tožena stranka neupravičeno sklicuje na zazidalni načrt oziroma njegove spremembe iz leta 1972, saj se njegove določbe v praksi niso realizirale in zato ne veljajo več. Ker bi bil povsem onemogočen dostop do parcel št. 110/17, 110/7, 111/2 in 131/1 k.o. ..., če bi investitor dobil soglasje za postavitev ograje na parceli št. 131/1 k.o. Trnovsko naselje, predlagata, da se odločba tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri ugotovitvah izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

Na podlagi listin v spisu sodišče ugotavlja, da je v spornem primeru vprašljivo razpolaganje z zemljiščem, na katerem želi investitor postaviti ograjo. Nesporno je, da je investitor lastnik celotne parcele št. 131/1 k.o. ..., pojavlja pa se vprašanje ali to parcelo lahko ogradi ob upoštevanju navedb tožnikov, iz katerih bi se dalo sklepati na zatrjevano služnost poti. Po določbi 62. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list št. 18/84, 37/85 in 29/86 ter Uradni list RS, št. 26/90) mora namreč priglasitev nameravanih del iz 51. člena zakona vsebovati opis nameravane graditve in zemljišča, na katerem naj bi objekt stal, kopijo katastrskega načrta z vrisanim navedenim objektom ter dokazilo o razpolaganju z zemljiščem, na katerem naj bi objekt stal. Sodišče sicer soglaša z zaključkom tožene stranke, da potek dovozne in dostopne poti do objektov na parcelah št. 110/17, 110/7, 111/2, 131/1 vse k.o. ... ne predstavlja predhodnega vprašanja po določbi 144. člena zakona o splošnem upravnem postopku, vendar pa bi lahko ob določenih pogojih predhodno vprašanje predstavljalo vprašanje pravice razpolaganja z zemljiščem. Zato bo prvostopni organ v postopku moral še ugotoviti, ali investitor dejansko razpolaga z zemljiščem, na katerem naj bi objekt stal.

Sodišče je svojo odločitev oprlo na 2. odstavek 42. člena zakona o upravnih sporih. Pri tem je določbe zakona o upravnih sporih in zakona o splošnem upravnem postopku smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 1037/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-26

Kadar tožeča stranka umakne tožbo, ravna sodišče v skladu z določbo 28. člena ZUS ter postopek ustavi.

Tožnica je s tožbo zahtevala, da sodišče odpravi odločbo tožene stranke, s katero je zavrnila pritožbo zoper odločbo prvostopenjskega upravnega organa, ki je odločil, da mora tožnica odstraniti rastlinjak, prizidek rastlinjaka in ograjo.

Tožnica je v vlogi z dne 15.1.1995 izjavila, da umika tožbo. Sodišče je zato na podlagi 28. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77), ki ga je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiški predpis, postopek ustavilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.