Sodba U 360/93-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-01-25

denacionalizacija stavbnega zemljišča - vzpostavitev lastninske pravice - denacionalizacijski upravičenec - upravna stvar

Ker zakon o denacionalizaciji ne ureja vzpostavitve lastninske pravice na stavbnih zemljiščih tistim, ki niso denacionalizacijski upravičenci, je bil tožbeni zahtevek pravilno zavržen, ker ne gre za upravno stvar.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnice proti sklepu Občinskega sekretariata za urejanje prostora in varstvo okolja občine ... z dne 10.11.1992, s katero je bila zavržena njena zahteva za vzpostavitev lastninske pravice na nacionalizirani stavbni parceli številka 168 stavbišče v velikosti 163 m2 in 80 m2 vrta, vpisani v vložni številki 1771.

Tožnica v tožbi navaja, da ne soglaša z odločitvijo tožene stranke. Meni, da je zakon o denacionalizaciji sprejet na načelu poprave krivic, ki so nastale v povojnem obdobju s poseganjem države v lastninske odnose, zato meni, da ni nobene ovire, da se na podlagi določb 31. člena zakona o denacionalizaciji ne bi moglo vzpostaviti lastninske pravice na sporni parceli. Zato predlaga, da sodišče njeni tožbi ugodi in izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožeča stranka prereka navedbe tožeče stranke in vztraja pri obrazložitvi izpodbijane odločbe ter predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91) v 31. členu določa, da se na podržavljenem stavbnem zemljišču, na katerem ima upravičenec pravico uporabe, vzpostavi lastninska pravica v njegovo korist. V obravnavani zadevi pa gre za problem denacionalizacije stavbnega zemljišča parc. št. 168 (prej 318), ki jo je tožeča stranka pridobila na podlagi kupoprodajne pogodbe, ki jo je sklenila s F.S. Sporno stavbno zemljišče torej ni bilo podržavljeno tožnici, ampak enemu od tožničinih pravnih prednikov. Zato je tožena stranka pravilno ugotovila, da za vzpostavitev lastninske pravice na tem zemljišču ni podlage v 31. členu zakona o denacionalizaciji. Lastninske pravice po tej določbi namreč ni mogoče vzpostaviti v korist osebe, ki je nepremičnino pridobila na podlagi pravnega posla, za kar gre v konkretnem primeru. Ker je po določbah zakona o denacionalizaciji vzpostavitev lastninske pravice na podržavljenem stavbnem zemljišču vezana na pravico uporabe denacionalizacijskega upravičenca na tem zemljišču, pravni nasledniki denacionalizacijskega upravičenca niso upravičeni do vzpostavitve lastninske pravice v njihovo korist, saj zakon o denacionalizaciji problema lastninjenja stavbnih zemljišč ne ureja.

Ker zakon o denacionalizaciji ne ureja vzpostavitve lastninske pravice na stavbnih zemljiščih drugih oseb, to je tistih, ki po določbah zakona o denacionalizaciji niso upravičenci, imajo pa na stavbnih zemljiščih pravico uporabe, vzpostavitev lastninske pravice na takih zemljiščih pa tudi ni urejena z drugim zakonom, o morebitnih zahtevkih za vzpostavitev lastninske pravice ni možno odločati v upravnem postopku. Prvič vzpostavitev lastninske pravice na stavbnih zemljiščih zakonsko ni regulirana in zato tudi ne more iti za upravno stvar, v kateri bi bil stvarno pristojen odločati upravni organ. Zato bi tožena stranka v izpodbijani odločbi sicer morala opozoriti na napako prvostopnega organa, saj bi moral ravnati po določbah 25. in 66. člena zakona o splošnem upravnem postopku, ko je ugotovil, da ne gre za zadevo iz 31. člena zakona o denacionalizaciji, ne pa da je zahtevo zavrgel po odločbi 2. odstavka 125. člena zakona o splošnem upravnem postopku. Vendar pa taka napaka prvo in drugo stopnega upravnega organa ni take narave, da bi lahko kakorkoli vplivala na pravilnost odločitve o stvari, saj tudi v primeru, če bi bilo odločeno po določbi 4. odstavka 66. člena zakona o splošnem upravnem postopku, odločitev ne bi bila za tožečo stranko v ničemer ugodnejša. Ker je sodišče ugotovilo, da razlog nepravilne uporabe materialnega prava v konkretnem primeru ni podan, kršitve pravil postopka pa niso mogle vplivati na samo zakonitost odločbe, je tožbo kot neutemeljeno zavrnilo, na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih in zakona o splošnem upravnem postopku je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

ZDen člen 31.ZUP člen 25, 66, 66/4, 125, 125/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.