Sodba II Ips 635/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-03-06

služnostna pravica - pridobitev stvarne služnosti s priposestvovanjem - pogoji za priposestvovanje stvarne služnosti - zakonita posest - dobroverna posest

Središčno vprašanje obravnavanega spora je, ali je tožena stranka priposestvovala služnost odvajanja meteornih in fekalnih voda, prek sveta tožeče stranke. Zakon o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR) določa v prvem odstavku 54. člena, da se stvarna služnost pridobi s priposestvovanjem, če je lastnik gospodujoče stvari dejansko izvrševal služnost dvajset let, lastnik služne stvari pa temu ni nasprotoval. Gre torej za dva pogoja, ki morata biti izpolnjena: dejansko izvrševanje na strani služnostnega upravičenca in nenasprotovanje temu s strani lastnika služne stvari. Tako se tu ne zahteva ne zakonita (prvi odstavek 72. člena ZTLR) posest, kar zadeva veljavni pravni naslov, ne dobroverna posest (drugi odstavek 72. člena ZTLR). V drugem odstavku 54. člena ZTLR pa je določen negativni pogoj za priposestvovanje služnosti: lastnik gospodujoče stvari, če naj bi služnost priposestvoval, ni smel zlorabljati zaupanja lastnika služne stvari, služnosti ni smel izvrševati s silo ali zvijačno in ni smelo iti za služnost, ki je bila dobljena do preklica. Drugače povedano, posest mora biti pristna in torej ne viciozna (prvi odstavek 72. člena ZTLR).

Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek tožnikov, da morata toženca opustiti vsako poseganje v lastninsko pravico tožnikov na parcelah 1135/2 in 1108/1 k.o. L. v. in še posebej odstraniti iz prve parcele cevi za odtok odpadnih voda, zasuti jarek in navoziti nasip. Ugotovilo je namreč, da je tožena stranka na podlagi 20-letne uporabe, ki ji tožeča stranka ni nasprotovala, pridobila služnost za odtok fekalnih in meteornih voda. Sedanji majhen odmik od prvotne trase je bil nujen zaradi posega tožeče stranke. Ni se spuščalo v vprašanje, ali je odtok v skladu s sanitarnimi predpisi.

Sodišče druge stopnje je pritožbo tožbene stranke zavrnilo kot neutemeljeno, ker je sprejelo in še samo podprlo dejanske ugotovitve prve stopnje in pravno presojo na podlagi prvega odstavka 54. člena zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR). Po njegovem mnenju izvedeni dokazni postopek tudi ne daje podlage trditvam tožnikov, da sta toženca izvrševala sporno služnost v slabi veri. Manjši zamik trase ob obnovi cevi ne pomeni nedovoljene spremembe obsega in vsebine služnosti.

Proti tej sodbi vlaga tožeča stranka revizijo, v kateri uveljavlja razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, naj revizijsko sodišče sodbi nižjih sodišč tako spremeni, da ugodi tožbenemu zahtevku. Ti bi morali upoštevati določbo drugega odstavka 54. člena ZTLR, ne pa njegovega prvega odstavka. Tožeča stranka ni nikdar vedela, da tožena stranka uporablja njeno zemljišče za odtok fekalij, saj je bila prepričana, da gre le za odtok meteornih voda. Očitno je šlo za zlorabo dovoljenja. Tožena stranka ni nikoli imela dovoljenja speljati nov odtok po popolnoma novi trasi, ki poteka nad vodovodom tožene stranke in grozi z onesnaženjem. To bi lahko potrdil izvedenec, za katerega pa tožnika nimata denarja. Če bi sodišče pridobilo uradne podatke o preselitvi tožene stranke, bi se izkazalo, da ne gre za 20-letno priposestvovalno dobo.

Na vročeno revizijo tožena stranka ni odgovorila in pristojni javni tožilec se o njej ni izjavil.

Revizija je izredno pravno sredstvo, ki je v primerjavi s pritožbo zelo omejeno v možnostih za izpodbijanje drugostopenjske sodne odločbe. Tako med drugim z njo ni dovoljeno načenjati vprašanja, ali je bilo dejansko stanje popolno in pravilno ugotovljeno (tretji odstavek 385. člena zakona o pravdnem postopku - ZPP). Takšna okrnitev možnosti za izpodbijanje pomeni v obravnavanem primeru po eni strani, da se sodišče tretje stopnje ni smelo ozirati na revizijske delno nove trditve o ogroženosti z onesnaženjem (sicer je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, ne da bi bilo k temu spodbujeno, zakaj se s tem problemom ni ubadalo), o pridobitvi uradnih podatkov o preselitvi tožene stranke, o tem, kaj bi lahko povedal izvedenec in kaj bi sicer izpovedala priča R. Po drugi strani pa omenjena omejitev pomeni, da mora revizijsko sodišče izhajati, ko bodisi na trditve revidenta bodisi po uradni dolžnosti tehta, ali je bilo materialno pravo pravilno uporabljeno, iz dejanskega stanja, kakršno sta ugotovili nižji sodišči.

Središčno vprašanje obravnavanega spora je, ali je tožena stranka priposestvovala služnost odvajanja meteornih in fekalnih voda, prek sveta tožeče stranke. Zakon o temeljnih lastninskopravnih razmerjih (ZTLR) določa v prvem odstavku 54. člena, da se stvarna služnost pridobi s priposestvovanjem, če je lastnik gospodujoče stvari dejansko izvrševal služnost dvajset let, lastnik služne stvari pa temu ni nasprotoval. Gre torej za dva pogoja, ki morata biti izpolnjena: dejansko izvrševanje na strani služnostnega upravičenca in nenasprotovanje temu s strani lastnika služne stvari. Tako se tu ne zahteva ne zakonita (prvi odstavek 72. člena ZTLR) posest, kar zadeva veljavni pravni naslov, ne dobroverna posest (drugi odstavek 72. člena ZTLR). Sodišče druge stopnje zmotno meni, kakor bi se dalo sklepati iz obrazložitve njegove sodbe, ko odgovarja na pritožbeno trditev tožeče stranke, da je dobroverna posest nujna, vendar to stališče na pravilnost same odločitve ni vplivalo. V drugem odstavku 54. člena ZTLR pa je določen negativni pogoj za priposestvovanje služnosti: lastnik gospodujoče stvari, če naj bi služnost priposestvoval, ni smel zlorabljati zaupanja lastnika služne stvari, služnosti ni smel izvrševati s silo ali zvijačno in ni smelo iti za služnost, ki je bila dobljena do preklica. Drugače povedano, posest mora biti pristna in torej ne viciozna (prvi odstavek 72. člena ZTLR).

Če bi torej držala revizijska trditev, da tožeča stranka ni vedela, da gre tudi za odtok fekalij, bi ta okoliščina preprečila priposestvovanje, ker bi šlo za izvajanje služnosti na skrivaj oziroma zvijačno (clam). Vendar sta nižji sodišči ugotovili, kar mora upoštevati revizijsko sodišče, kot je bilo uvodoma pojasnjeno, da je tožena stranka dala leta 1971 dovoljenje toženi stranki, da spelje odvod tako meteornih kot fekalnih voda po zemljišču tožeče stranke. Izvrševanje služnosti torej ni potekalo na skrivaj in tako ne pride v poštev določba drugega odstavka 54. člena ZTLR, kar želi doseči revizija. Izpodbijana ugotovitev, da je tožena stranka obravnavano služnost priposestvovala, je potemtakem pravilna in zato je tožbeni zahtevek za odstranitev napeljave neutemeljen.

Pravilno pa je tudi stališče nižjih sodišč, da s tem, ko je tožena stranka ob popravilu malenkostno prestavila cevi, pri tem pa jih speljala v ponikalnico, ki ni več na svetu tožeče stranke, vse skupaj pa zato, ker je ta s svojo novo napeljavo elektrike in vode prekinila prejšnji odtok tožene stranke - ni neutemeljeno vznemirila in ne vznemirja, kot se izraža zakon (prvi odstavek 42. člena ZTLR) tožeče strake. Tako tudi s tega vidika opustitveni del tožbenega zahtevka ni utemeljen.

Revizija je po povedanem v celoti neutemeljena in ker tudi ne gre za procesno kršitev, na katero pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti, je revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (393. člen ZPP).

ZTLR člen 54, 54/1, 54/2, 72, 72/1, 72/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.