Sodba II Ips 5/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-04-20

Ker po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje, na katere se tudi revizijsko sodišče na podlagi že navedene določbe 3. odstavka 385. člena ZPP vezano, med pravdnima strankama ni bila sklenjena posojilna pogodba (1. odstavek 557. člena zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR) je neutemeljen tudi revizijski očitek, da sta nižji sodišči zmotno uporabili materialno pravo zato, ker nista uporabili določbe 562. člena ZOR. Ta določba se namreč nanaša na rok za vrnitev posojila, ki pa ga, kot sta ugotovili nižji sodišči, v obravnavanem primeru sploh ni bilo.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, s katerim je od tožene stranke zahtevala plačilo 7.000 DEM v tolarski protivrednosti in povrnitev stroškov postopka. Ker tožeča stranka v pravdi ni uspela, je tudi odločilo, da mora povrniti toženi stranki stroške postopka v znesku 42.502 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva izdaje sodbe sodišča prve stopnje dalje.

Sodišče druge stopnje je z izpodbijano pravnomočno sodbo pritožbo tožeče stranke zavrnilo kot neutemejeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložila tožeča stranka pravočasno revizijo in v njej uveljavljala revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. V 562. členu ZOR je določeno, da mora posojilojemalec v dogovorjenem roku vrniti enako količino stvari, iste vrste in kakovosti. Iz potrdila, ki je bilo sodišču predloženo, izhaja, da se je toženec zavezal vrniti tožeči stranki do 10.5.1987 7.000 DEM. Zato bi moralo sodišče tožbenemu zahtevku ugoditi. Dokazna ocena sodišča, ki tega potrdila ni upoštevalo, ni sprejemljiva. Toženec je potrdilo prebral in podpisal. Med strankama nikoli ni bilo nobenega dvoma o tem, da gre res za posojilo. Trditev toženca, da potrdila sploh ni prebral, so nelogične. Vsak dovolj skrben človek potrdilo prebere, preden ga podpiše. Reviziji naj se zato tako ugodi, da se tožbenemu zahtevku ugodi.

Revizija je bila vročena nasprotni stranki, ki na revizijo ni odgovorila, ter Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo (390. člen zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Med pravdnima strankama je bilo sporno, za kakšen namen je tožnik tožencu izročil 7.000 DEM, prejem katerih je toženec potrdil s podpisom na potrdilu, na katerega se v reviziji sklicuje tožeča stranka. Po oceni številnih izvedenih dokazov (zaslišanje prič, strank, vpogled potrdila, carinskih deklaracij itd), ki je bila narejena tako kot to določa 8. člen ZPP, je prišlo sodišče prve stopnje do zaključka, da znesek 7.000 DEM toženi stranki ni bil dan kot posojilo. Pritožbeno sodišče se je s tako dokazno oceno sodišča prve stopnje strinjalo. Tožeča stranka z revizijo izpodbija tako dokazno oceno nižjih sodišč in s tem v postopku pred nižjima sodiščema ugotovljeno dejansko stanje, kar pa v revizijskem postopku ni dovoljeno (3. odstavek 385. člena ZPP).

Ker po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje, na katere se tudi revizijsko sodišče na podlagi že navedene določbe 3. odstavka 385. člena ZPP vezano, med pravdnima strankama ni bila sklenjena posojilna pogodba (1. odstavek 557. člena zakona o obligacijskih razmerjih - ZOR) je neutemeljen tudi revizijski očitek, da sta nižji sodišči zmotno uporabili materialno pravo zato, ker nista uporabili določbe 562. člena ZOR. Ta določba se namreč nanaša na rok za vrnitev posojila, ki pa ga, kot sta ugotovili nižji sodišči, v obravnavanem primeru sploh ni bilo.

V reviziji uveljavljeni revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava zato ni podan. V okviru preizkusa po uradni dolžnosti (386. člen ZPP) je revizijsko sodišče tudi ugotovilo, da nižji sodišči pri obravnavanju zadeve bistvene kršitve iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP nista zagrešili. Zato je revizijo kot neutemeljeno zavrnilo (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.