Sodba U 313/94-5
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-27

Če davčni zavezanec, ki proda reprodukcijski material, ki ga je nabavil brez plačila prometnega davka, kupcu, ki ni registriran za opravljanje proizvodne dejavnosti, ne da bi obračunal davek od prometa proizvodov s pripadajočimi obrestmi, je davčnemu zavezancu utemeljeno naloženo plačilo davka z odločbo upravnega organa.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnika zoper odločbo Izpostave republiške uprave za javne prihodke z dne 6.12.1993, s katero je navedeni upravni organ naložil tožniku plačilo prometnega davka v znesku 189.328 SIT in obresti v znesku 84.39O SIT, skupaj 273.717 SIT. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka meni, da je bil navedeni davek, skupaj z obrestmi, tožniku utemeljeno obračunan, ker je tožnik prodal reprodukcijski material v vrednosti 946.639,4O SIT, ki ga je nabavil brez davka, kupcu, ki ne more uveljavljati davčne olajšave, ne da bi obračunal davek od prometa proizvodov. Tožena stranka se sklicuje na določbo 1. odstavka 11. člena zakona o prometnem davku, po kateri bi moral tožnik od prodanega reprodukcijskega materiala obračunati prometni davek. Tožnik je namreč kot fizična oseba (obrtno dejavnost- kamnoseštvo je namreč prenehal opravljati dne 30.11.1992) prodal reprodukcijski material ženi dne 31.12.1992, ko ta še ni bila registrirana za opravljanje proizvodne dejavnosti - kamnoseštvo in torej ni bila upravičena za nabavo reprodukcijskega materiala brez plačila prometnega davka v smislu 2. točke 1. odstavka 6. člena navedenega zakona. Tožena stranka še navaja, da tudi ne gre za primer iz 1. točke 1. odstavka 9. člena navedenega zakona, po kateri sme fizična oseba prodajati proizvode v njeni lasti zavezancu, ki opravlja trgovsko dejavnost in te proizvode kupuje za nadaljnjo prodajo, ne da bi bil obračunan davek od prometa proizvodov, če se ji plačilo nakaže na žiro račun. Tožniku namreč plačilo ni bilo nakazano na žiro račun. Tožnik s tožbo izpodbija navedeno odločbo. Navaja, da je dne 30.11.1992 prenehal opravljati dejavnost samostojnega obrtnika, zato je material, ki mu je ostal, prenesel na trgovino žene. Glede prenosa materiala je v celoti ravnal po navodilih takratnega v.d. direktorja Republiške uprave za javne prihodke - Izpostava ..., ki bi moral biti v postopku zaslišan. Ker ni bil, je dejansko stanje nepopolno ugotovljeno. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi zaradi razlogov njene obrazložitve. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

V obravnavanem primeru ni sporno, da je tožnik kot fizična oseba prodal reprodukcijski material, ki ga je nabavil brez davka, ženi, ki, kot izhaja iz podatkov upravnih spisov, na dan prodaje dne 31.12.1992 še ni bila registrirana za opravljanje proizvodne dejavnosti in glede tega tudi tožnik kaj drugega ne navaja. Tožnik je torej reprodukcijski material prodal kupcu, ki, glede na določbo 2. točke 1. odstavka 6. člena zakona o prometnem davku (U.l. RS, št. 4/92), ne more uveljavljati davčne olajšave, kar pravilno ugotavlja že tožena stranka. Glede na navedeno je podan dejanski stan iz določbe 1. odstavka 11. člena navedenega zakona, po kateri mora davčni zavezanec, ki proda reprodukcijski material, ki ga je nabavil brez plačila prometnega davka, kupcu, ki ne more uveljavljati davčne olajšave po 2. točki 1. odstavka 6. člena tega zakona, obračunati davek od prometa proizvodov, s pripadajočimi obrestmi. Zato se tožena stranka na navedeno določbo utemeljeno sklicuje. Ker tožnik davka ni obračunal, kar ni sporno, je bilo tudi po presoji sodišča tožniku utemeljeno naloženo plačilo davka z odločbo, skladno z določbo 1. odstavka 45. člena navedenega zakona. Po tej določbi namreč davčni organ, če ugotovi, da davčni zavezanec ni obračunal, ni pravilno obračunal, ni vplačal ali ni pravočasno vplačal prometnega davka, ki bi ga moral obračunati in vplačati, izda odločbo, s katero to ugotovi in mu naloži plačilo davka s pripadajočimi obrestmi. Višine obračunanega davka in obresti pa tožnik ne izpodbija in tudi sicer v tožbi ne navaja ničesar, kar bi lahko vplivalo na drugačno odločitev o stvari. Glede na dejanske okoliščine, ugotovljene v postopku, ki jih tožnik niti ne izpodbija in ob navedenih zakonskih določbah (1. odstavek 11. člena in 1. odstavek 45. člena zakona o prometnem davku), navedba tožnika, da je ravnal po navodilih v.d. direktorja davčne izpostave, ne more vplivati na drugačno odločitev o stvari. Tožnikov ugovor, da je dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, ker v postopku ni bil zaslišan v.d. direktorja davčne izpostave, je zato neutemeljeno.

Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št.1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.