Sodba Ur 50/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-23

stroški postopka - stroški organov in strank - stroški postopka, uvedenega po uradni dolžnosti

Agencija  za  plačilni  promet,  nadziranje in informiranje ni dolžna nositi stroškov revizijskega postopka po ZLPP, niti zalagati predujma za njihovo kritje.

V revizijskem postopku, ki ga izvaja po določbah zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij, je prvostopni organ tožene stranke  zahteval od tožeče stranke, da v povezani družbi, ki jo ima v tujini, zagotovi revidiranje letnih računovodskih izkazov za leto 1992. Mnenje  tožeče stranke,  da  ni  dolžna  trpeti  stroškov revidiranja, je prvostopni organ tožene stranke obravnaval kot njeno zahtevo,  da  mora  stroške revidiranja  plačati  tožena  stranka,  in  takšno  zahtevo  zavrnil. Pritožbo tožeče stranke proti  tej  odločitvi  je  drugostopni  organ tožene stranke zavrnil kot neutemeljeno. Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s tožbo. Sklicujoč se zlasti na 3. odst. 113. člena ter na 6. odst.  114.  člena  zakona  o splošnem upravnem postopku meni, da ni ona tista, ki bi morala trpeti stroške revidiranja . Zato predlaga, naj sodišče izpodbijano  odločbo spremeni  in naloži plačilo stroškov revidiranja letnih računovodskih izkazov toženi stranki. V odgovoru na tožbo  predlaga  tožena  stranka  zavrnitev  tožbe  kot neutemeljene. Tožba ni utemeljena. Postopek  revizije  po  zakonu  o lastninskem preoblikovanju podjetij (Ur.  list  RS  štev.  55/92...1/96;  v  nadaljevanju:  ZLPP)  opravi Agencija  Republike  Slovenije  za  plačilni  promet,  nadziranje  in informiranje (APPNI) - preje  Služba  družbenega  knjigovodstva  -  v kontrolnem  postopku  (1.  odst.  49.  člena ZLPP). Omenjena zakonska določba je bila uveljavljena še v času veljavnosti  zakona  o  službi družbenega  knjigovodstva (Ur. list SFRJ štev. 70/83...79/90). Po 64. členu omenjenega zakona  pa  se  v  kontrolnem  postopku  uporabljajo določbe  zakona,  ki ureja splošni upravni postopek, če ni z zakonom, ki ureja kontrolni postopek drugače določeno.  Ker  zakon,  ki  ureja kontrolni  postopek, o stroških postopka ničesar ne določa, je treba, glede  na  navedeno,  tudi  v  kontrolnem  postopku  uporabiti  glede vprašanj  v zvezi s stroški postopka določbe zakona, ki ureja splošni upravni postopek. Zahtevo za  začetek  postopka  revizije  so  lahko  vložili  različni upravičenci (1. stavek 2. odst. 49. člena ZLPP). Če je kateri koli od njih  takšno  zahtevo  vložil,  odločitev,  ali  bo  začela  postopek revizije,  ni  bila prepuščena Službi družbenega knjigovodstva, ampak ga je ta morala začeti (4. odst. 49. člena ZLPP). Na  takšne  primere se  zato  določba  6.  odst.  114.  člena  zakona o splošnem upravnem postopku (Ur. list SFRJ  47/86;  v  nadaljevanju:  ZUP)  ne  nanaša. Uporabiti bi jo bilo mogoče samo v primerih iz 2. stavka 2. odst. 49. člena ZLPP, pa še takrat samo,  če  bi  bile  za  to  izpolnjene  vse predpostavke za njeno uporabo. Pregled   letnih  računovodskih  izkazov,  ki  ga  izvrši  samostojno revizijsko podjetje, je po 53. členu zakona  o  gospodarskih  družbah (Ur.  list RS štev. 30/93...82/94) obvezen (tudi) za povezane družbe. Prvi odst. 31.a člena zakona  o  zunanjetrgovinskem  poslovanju  (Ur. list  RS  štev.  13/93...7/94; v nadaljevanju: ZZP) izrecno določa to obveznost tudi za povezane družbe v tujini. Očitno je torej  že  samo povezovanje  družb  vedenje (primerjaj: 6. odst. 114. člena ZUP), ki zahteva  revidiranje  letnih  računovodskih  izkazov.   Zato   tožena stranka,  ki jo upravičuje zahtevati revidiranje letnih računovodskih izkazov povezanih družb v tujini 5. odst. 31.a člena ZZP, tudi če  je začela  revizijski  postopek  sama  po uradni dolžnosti (2. stavek 2. odst. 49. člena ZLPP), ni dolžna nositi stroškov revidiranja  niti  v primeru,  ko  rezultat  revidiranja  ni  pokazal oškodovanja družbene lastnine. Še manj je zato dolžna v naprej založiti   ustrezen  znesek za  kritje  stroškov,  ki  bodo  šele  nastali z revidiranjem. Samo v primeru, da za takšno zahtevo res ni bilo nobene podlage, kar  pa  je treba   ugotavljati  za  vsak  primer  posebej  ob  upoštevanju  vseh okoliščin primera, bi lahko prišla v poštev  uporaba  6.  odst.  114. člena  ZUP.  Okoliščine,  ki  bi  upravičevale uporabo 6. odst. 114. člena ZSUP pa bi morala zatrjevati tožeča  stranka.  Ta  pa  tega  ni storila.  Zatrjevala ni  niti tega, da ne gre za začetek postopka na podlagi zahteve kakšnega upravičenca iz 1. stavka 2. odst. 49.  člena ZLPP.  Zato s tožbo ni mogla uspeti. K navedenemu  sodišče še dodaja, da se 3. odst. 113. člena ZUP nanaša  na  stroške  organa,  ki  vodi upravni postopek. V obravnavanem primeru pa ne gre za takšne stroške. Zato tožeča stranka že samo iz tega razloga svojega stališča ne  more temeljiti na omenjeni zakonski določbi. Ker  glede  na navedeno tožba ni utemeljena, jo je sodišče na podlagi 2. odst. 42. člena zakona o upravnih  sporih  (Ur.  list  SFRJ  4/77) zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.