TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep III R 5/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-04-17

ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi - pristojnost - zavarovanje - sklep o zavarovanju - uporaba določb o izvršbi

O ugovoru zoper sklep o izvršbi (zavarovanju) odloča tisto sodišče, ki je sklep izdalo, čeprav bi sicer bilo krajevno pristojno za izdajo začasne odredbe neko drugo sodišče in ne tisto, ki jo je v konkretnem primeru izdalo. Zato krajevne pristojnosti sodišča po izdaji sklepa o zavarovanju ni mogoče spreminjati.

Krajevno pristojno sodišče za odločanje v tem postopku je Okrajno sodišče v Celju.

Že pred vložitvijo tožbe je upnik vložil predlog za izdajo začasne odredbe na Okrožno sodišče v Celju, ki ga je odstopilo Okrajnemu sodišču v Celju. Slednje je predlogu ugodilo in izdalo začasno odredbo. V ugovoru zoper njo je dolžnik ugovarjal tudi krajevno pristojnost Okrajnega sodišča v Celju. To je izreklo, da ni krajevno pristojno in zadevo odstopilo Okrajnemu sodišču v Ljubljani. Okrajno sodišče v Ljubljani pa je sprožilo spor o pristojnosti. Menilo je, da sodišče po izdaji začasne odredbe ne more več odkloniti svoje krajevne pristojnosti.

Po 244. členu ZIP se njegove določbe o izvršbi uporabljajo smiselno tudi za zavarovanje, če v delu, ki ureja zavarovanje ni drugače določeno.

ZIP nima posebnih določb o pravnih sredstvih zoper odločbe, izdane v postopkih zavarovanja. Zato je treba v takšnih postopkih uporabiti tiste določbe ZIP, ki urejajo pravna sredstva in postopke v zvezi z njimi v izvršbi.

Pravno sredstvo zoper sklep o zavarovanju, ki ga je treba enačiti s sklepom o izvršbi (primerjaj: 244. člen ZIP), je ugovor (48. člen ZIP). O njem pa odloča sodišče, ki ga je izdalo (49. člen). Res je sicer, da določa ZIP z omenjeno določbo stvarno (natančneje:

funkcionalno) pristojnost sodišča za odločanje o ugovoru zoper sklep o izvršbi (zavarovanju). Ravno zaradi tega, ker določa, katero sodišče je funkcionalno pristojno odločati o ugovoru zoper sklep o izvršbi (zavarovanju) pa izraža z določbo 49. člena zahtevo, da odloča o njem prav tisto sodišče, ki je sklep izdalo in ne kakšno drugo, čeprav bi sicer bilo krajevno pristojno za izdajo začasne odredbe neko drugo sodišče in ne tisto, ki jo je v konkretnem primeru izdalo. S takšno zahtevo pa izključuje tudi možnost spreminjanja krajevne pristojnosti sodišča po izdaji sklepa o zavarovanju. Zato je Vrhovno sodišče na podlagi zgoraj navedenih zakonskih določb odločilo v sporu o pristojnosti tako, kot to izhaja iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 12/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-09

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Načelo ekonomičnosti postopka govori zato, da se postopek za plačilo odškodnine proti navadnim sospornikom vodi pred enim sodiščem.

Za odločanje v tej pravdni zadevi se določi Okrožno sodišče v Novem mestu.

Tožeča stranka je vložila tožbo pri krajevno pristojnem Okrožnem sodišču v Ljubljani zaradi ugotovitve obstoja odškodninske terjatve. Pri tem sodišču teče stečajni postopek zoper toženo stranko.

Okrožno sodišče v Ljubljani je predlagalo, da naj o tej zadevi odloča Okrožno sodišče v Novem mestu. Svoj predlog je utemeljilo s tem, da je tožnik vložil tožbo na plačilo odškodnine iz istega škodnega dogodka in za isto škodo proti podjetju A in B pred Okrožnim sodiščem v Novem mestu. Ker je v postopku pred Okrožnim sodiščem v Novem mestu izvedenec že izdelal izvedensko mnenje, v obeh postopkih pa bo potrebno izvesti iste dokaze, ekonomičnost postopka narekuje, da se postopek vodi pred tem sodiščem.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije ugotavlja, da je v konkretnem primeru podan razlog iz 68. člena zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP). Po tem določilu Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi. Ob dejstvu, da tožnik proti vsem toženim strankam uveljavlja zahtevek iz istega škodnega dogodka in za isto škodo, Vrhovno sodišče RS ugotavlja, da načelo ekonomičnosti narekuje, da o vseh zahtevkih odloči eno sodišče. Ker Okrožno sodišče v Ljubljani ugotavlja, da je bilo v postopku pred Okrožnim sodiščem v Novem mestu opravljenih že več pravdnih dejanj kot pred Okrožnim sodiščem v Ljubljani, in ker je tudi škoda nastala na območju Okrožnega sodišča v Novem mestu, je vrhovno sodišče predlogu ugodilo. V tem primeru navedeni razlogi pretehtajo razlog, zaradi katerega je v ZPP predvidena pristojnost sodišča, kjer se vodi stečajni postopek (63. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 251/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-15

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - dovoljenost revizije zoper sklep

Pravico do revizije si mora stranka, ki vlaga tožbo, zagotoviti sama z ustrezno ocenitvijo vrednosti spornega predmeta že v tožbi (2. odstavek 186. člena ZPP in 2. odstavek 40. člena ZPP).

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo tožnika proti toženi stranki zaradi odkupa stanovanja, ker tožnik v postavljenem roku svoje tožbe ni popravil tako, da bi bila sposobna za obravnavanje. Tožnikovo pritožbo proti takšnemu sklepu je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in sklep sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti tej odločitvi vlaga tožnik revizijo z vsebinsko navedbo revizijski razlogov iz člena 385. ZPP in vsebinskim predlogom na razveljavitev odločitve nižjih sodišč in vrnitev zadeve v novo obravnavanje. Kot oškodovanec iz prometnih nesreč namreč tožnik pričakuje ustrezno odškodnino, iz tega denarja pa bo lahko odkupil stanovanje od tožene stranke. Rok za odkup stanovanja pod ugodnimi pogoji bi bilo zato treba podaljšati. Stanovanja torej ne more odkupiti, čeprav ga za to ne zadene krivda.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (3. odstavek 390. člena ZPP).

Iz vsebine tožbenih navedb sledi, da tožnik uveljavlja odkup stanovanja v skladu z določbami 117. člena stanovanjskega 2zakona (Uradni list RS, št. 18/91). Gre torej za premoženjskopravni spor, glede katerega pa je dopustnost revizije kot izrednega pravnega sredstva odvisna - ker se zahtevek ne nanaša na denarno terjatev - od navedbe vrednosti spornega predmeta (400. člen v zvezi s 1. in 3. odstavkom 382. člena ZPP). Pravico do revizije si mora stranka, ki vlaga tožbo, zagotoviti sama z ustrezno ocenitvijo vrednosti spornega predmeta že v tožbi (2. odstavek 186. člena ZPP in 2. odstavek 40. člena ZPP).

Iz podatkov spisa pa je razvidno, da je tožeča stranka v tožbi (ki je sicer ocenjena kot nepopolna) in kasnejših dopolnitvah vrednosti spornega predmeta ni opredelila. V okviru 186. člena in 2. odstavka 40. člena ZPP predpisano ravnanje stranke, ki vlaga tožbo, je v okviru dopustnosti revizije treba smatrati kot obvezno sestavino tožbe. Izostanek navedbe vrednosti spornega predmeta ima torej za posledico nedopustnost revizije (3. odstavek 382. člena ZPP), zaradi česar je revizijsko sodišče postopalo v skladu z določbo 1. odstavka 382. člena ZPP in vloženo revizijo zavrglo.

Določbe ZPP (zakona o pravdnem postopku - Uradni list SFRJ, 4/77 - 27/90), na katerih temelji odločitev revizijskega sodišča, se uporabljajo na podlagi 1. odstavka 4. člena usavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 196/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-15

vloge - pomanjkljiva vloga - pomanjkljiva tožba - poprava tožbe - zavrženje tožbe

Tožnikova tožba je bila zavržena, ker sta sodišči ugotovili, da je tako pomanjkljiva, da o njej ni mogoče odločati. Sodišče prve stopnje je v skladu z določbo 109.čl. ZPP večkrat poskušalo doseči, da bi tožnik tožbo dopolnil. V ta namen ga je vabilo na naroke, katerih se ni udeležil, tožbo pa mu je tudi s sklepom dvakrat poslalo v dopolnitev.

Sodišče prve stopnje je zavrglo tožnikovo vlogo z dne 2.4.1991 (tožbo). Tožnikovo pritožbo proti temu sklepu je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje. Po ugotovitvah obeh sodišč tožnikova vloga z dopolnitvami ne izpolnjuje pogojev iz 186.čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) in je zato sodišče ni moglo obravnavati.

Tožnik je vložil proti sklepu sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotno uporabo materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi. V obrazložitvi revizije navaja, da sodišče ni ravnalo pravilno, ko ni upoštevalo njegovega predloga za združitev te pravdne zadeve z zadevo P 73/95. Na ta način bi se lahko ugotovilo dejansko stanje in bi se zadeva pravilno rešila. Tožnik je v svoji vlogi navedel, da zahteva revizijo ali obnovo postopka po 421.čl. ZPP, ne da bi navedel kakšen zakonit obnovitveni razlog.

Revizija je bila vročena toženima strankama, ki nanjo nista odgovorili, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o prejeti reviziji ni izjavilo.

Revizijsko sodišče je izpodbijani sklep po uradni dolžnosti preizkusilo glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10.tč. 2.odst. 354.čl. ZPP, vendar take kršitve ni ugotovilo. Tožnik v reviziji ni navedel nobenih takih okoliščin, zaradi katerih bi revizijsko sodišče dvomilo v pravilnost odločitve na prvi in drugi stopnji. Tožnikova tožba je bila zavržena, ker sta sodišči ugotovili, da je tako pomanjkljiva, da o njej ni mogoče odločati. Sodišče prve stopnje je v skladu z določbo 109.čl. ZPP večkrat poskušalo doseči, da bi tožnik tožbo dopolnil. V ta namen ga je vabilo na naroke, katerih se ni udeležil, tožbo pa mu je tudi s sklepom dvakrat poslalo v dopolnitev. Tožnik v reviziji poudarja zlasti neupoštevanje njegovega predloga za združitev dveh pravdnih zadev, kar pa ne more predstavljati kršitev določb pravdnega postopka, ki so po 385.čl. ZPP revizijski razlog. Z uveljavljanim revizijskim razlogom zmotne uporabe materialnega prava se revizijsko sodišče ni ukvarjalo, ker zaradi zavrženja tožbe sodišči prve in druge stopnje nista presojali utemeljenosti tožnikovega zahtevka.

Ker tožnik v svoji vlogi ni navedel razlogov za obnovo postopka, je revizijsko sodišče upoštevalo njegovo vlogo kot revizijo in je samo o njej odločalo (1.odst. 429.čl. ZPP).

Iz vseh navedenih razlogov je revizijsko sodišče tožnikovo revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (393.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 213/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-15

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - izraženost v točkah

Vrednost spornega predmeta mora tožnik izraziti v denarni enoti. V točkah označena vrednost pomeni izostanek navedbe vrednosti, kar ima za posledico nedovoljenost revizije.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na ugotovitev tožnikove lastninske pravice na parc.št. 123 pri vl.št. 5 k.o. in na izročitev sporne nepremičnine v posest. Tožnikovo pritožbo proti tej sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik je vložil proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v novo sojenje.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o prejeti reviziji ni izjavilo.

Tožnik je s tožbo z dne 3.2.1993 zahteval ugotovitev lastninske pravice in navedel kot vrednost spornega predmeta 7250 točk. Kadar predmet tožbenega zahtevka ni denarni znesek, mora po 2.odst. 186.čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP) tožnik v tožbi navesti vrednost spornega predmeta. Tako si zagotovi pravico do revizije, kolikor navedena vrednost presega znesek, ki je po ZPP v času vložitve tožbe odločilen za revizijo. Vrednost spornega predmeta mora tožnik izraziti v denarni enoti. V točkah označena vrednost pomeni izostanek navedbe vrednosti, kar ima za posledico nedovoljenost revizije. V tožbi je bil očitno naknadno vpisan zraven števila točk v oklepaju znesek 43.500 SIT. Tudi v primeru, da bi s tem zneskom označil vrednost spornega predmeta tožnik sam, revizija ne bi bila dovoljena, ker je v času vložitve tožbe za pravico do revizije morala vrednost spornega predmeta presegati znesek 80.000,00 SIT (Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov - Ur.l. RS, št 55/92).

Iz navedenih razlogov je revizijsko sodišče zavrglo revizijo kot nedovoljeno (392.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II Ips 64/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-04-25

izpodbojne pogodbe - kdaj je pogodba izpodbojna

Tožeča stranka v obsežnem dokaznem postopku ni dokazala, da bi bilo psihično stanje darovalke E. G. ob sklenitvi darilne pogodbe takšno, da ne bi razumela pomena in posledic svojega dejanja. Ob taki ugotovitvi pa je odločitev sodišč o zavrnitvi tožničinega zahtevka na razveljavitev darilne pogodbe materialnopravno pravilna.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek na razveljavitev darilne pogodbe, ki sta jo dne 4.11.1981 sklenili E. G.in toženka. Tožnici je naložilo, da povrne toženki pravdne stroške v znesku 86.187,00 SIT. Tožničino pritožbo proti tej sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnica je vložila proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obrazložitvi revizije navaja, da so bila mnenja izvedencev v postopku zelo različna, in da izvedenci niso imeli na razpolago celotne zdravstvene dokumentacije. Zato njihova mnenja niso zanesljiva. Sodišče ne more samo ocenjevati, če je dokumentacija popolna. Tožnica se v reviziji sklicuje tudi na svoje pritožbene navedbe.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o prejeti reviziji ni izjavilo.

Revizijsko sodišče je izpodbijano sodbo po uradni dolžnosti preizkusilo glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10.tč. 2.odst. 354.čl. Zakona o pravdnem postopku (ZPP), vendar take kršitve ni ugotovilo.

Tožnica v reviziji ugovarja dejanskim ugotovitvam sodišč prve in druge stopnje (dokazni oceni) v zvezi z zdravstvenim stanjem E.G. ob sklenitvi darilne pogodbe z dne 4.11.1981. S temi navedbami se revizijsko sodišče ni ukvarjalo, ker zmotna ali nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni revizijski razlog (3.odst. 385.čl. ZPP).

Po dejanskih ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje, na katere je revizijsko sodišče vezano, tožeča stranka v obsežnem dokaznem postopku ni dokazala, da bi bilo psihično stanje darovalke E. G. ob sklenitvi darilne pogodbe takšno, da ne bi razumela pomena in posledic svojega dejanja. Ob taki ugotovitvi pa je odločitev sodišč o zavrnitvi tožničinega zahtevka na razveljavitev darilne pogodbe materialnopravno pravilna. Kolikor se tožnica v reviziji sklicuje na svoje pritožbene navedbe, se pripominja, da je revizija izredno pravno sredstvo proti pravnomočni sodni odločbi in zato revizijskih trditev ni mogoče vezati na tiste, ki jih je stranka uveljavljala že v pritožbi in ki so bile pred sodiščem druge stopnje že preizkušene. Iz vseh navedenih razlogov je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (393.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 127/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-20

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov ( Ur.l. RS št. 55/92) je v 9. členu spremenil zneske iz drugega in tretjega odstavka 382. čl. zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77 - 27/90) tako, da od 5.12.1992 dalje revizija ni dovoljena, če v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek glasi na denarno terjatev, vrednost spornega predmeta izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega 80.000,00 Sit.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožniku znmesek 48.632,60 Sit z zamudnimi obrestmi od 10.8.1993 dalje do plačila in mu povrniti 28.470,00 Sit pravdnih stroškov.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi tožene stranke in stranskega intervenienta in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga revizijo stranski intervenient. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče spremeni sodbi prve in druge stopnje in tožbeni zahtevek zavrne.

Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov ( Ur.l. RS št. 55/92) je v 9. členu spremenil zneske iz drugega in tretjega odstavka 382. čl. zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77 - 27/90) tako, da od 5.12.1992 dalje revizija ni dovoljena, če v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek glasi na denarno terjatev, vrednost spornega predmeta izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega 80.000,00 Sit. V tej zadevi stranski interveninet izpodbija pravnomočno sodbo glede zneska 48.632,60 Sit, kar pa glede na navedeno ne zadostuje za dovoljenost revizije.

Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denmarnih zneskov velja od 5.12.1992 dalje. Postopek v tej zadevi se je začel s tožbo z dne 11.8.1993, torej v času, ko je navedeni zakon že veljal. Zato je treba mejno vrednost za dovoljenost revizije presojati po tem zakonu.

Revizijsko sodišče je zavrglo revizijo stranskega intervenienta na podlagi določbe 392.čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 252/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-20

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Za dovoljenost revizije kot izrednega pravnega sredstva morajo biti izpolnjene predpostavke, ki jih določa zakon. Med temi pa je tudi zadostna vrednost spornega predmeta, ki v tej zadevi ni bila določena. Zato revizija ni dovoljena.

Revizija se zavrže. Stranke trpijo vsaka svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da sta toženca dolžna opustiti namestitev zapornice na služni poti in vsako podobno oviranje prostega prevoza in prehoda po služni poti.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožena stranka revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da jo revizijsko sodišče spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne.

Tožeča stranka v odgovoru na revizijo zavrača revizijske navedbe in predlaga, da sodišče zavrne revizijo kot neutemeljeno.

Zakon o pravdnem postopku določa v 3. odst. 382.čl., da revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, izročitev stvari ali izvršitev kakšne druge dajatve, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. Ta znesek je zdaj določen v 9. členu zakona o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Ur.l. RS št. 55/92) in znaša 80.000,00 Sit. Po 2. odst. 186.čl. zakona o pravdnem postopku mora tožnik v primeru, ko je pravica do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, pa predmet tožbenega zahtevka ni denarni znesek, navesti vrednost spornega predmeta v tožbi. Če tako ne ravna, revizije nima. Pravica do revizije pa je za obe pravdni stranki enaka. To pomeni, da zaradi neocenjene vrednosti spornega predmeta nobena stranka nima revizije. Tožena stranka v tej zadevi ni storila ničesar, da bi se opustitev tožnika odpravila.

Za dovoljenost revizije kot izrednega pravnega sredstva morajo biti izpolnjene predpostavke, ki jih določa zakon. Med temi pa je tudi zadostna vrednost spornega predmeta, ki v tej zadevi ni bila določena. Zato revizija ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče zavrglo (392.čl. zakona o pravdnem postopku).

Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na 1. odst. 166. in 1. odst. 155.čl. zakona o pravdnem postopku. Revizijski odgovor ni prispeval k rešitvi zadeve, zato stroški zanj niso bili potrebni in jih mora trpeti tožeča stranka sama.

ZPP (1977) člen 40, 186, 186/2, 382, 382/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 18/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-05

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Nujnost in zahtevnost zadeve ter pomanjkanje sodnikov na sodišču niso razlogi, ki bi opravičevali prenos pristojnosti. Takšen položaj je potrebno rešiti ali z letnim razporedom sodnikov ali z dodelitvijo sodnika.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

V teh pravdnih zadevah, ki izvirata iz spora, ki je nastal, ko je tožeča stranka želela uveljaviti svoje pravice iz sklenjenih predpogodb, in je sodišče prve stopnje že izdalo sodbi, ki pa ju je višje sodišče razveljavilo in vrnilo zadevi prvemu sodišču v novo sojenje, je le-to predlagalo vrhovnemu sodišču, naj odloči, da se zadevi preneseta na drugo stvarno pristojno sodišče. Svoj predlog utemeljuje s tem, da gre za nujno zadevo, saj sodijo sporne parcele na območje mednarodnega prehoda D., ki ga mora naša država urediti do konca leta 1996; da sta obe zadevi zahtevni in komplicirani, spisa pa že obsežna; da sta na sodišču po odhodu pravdnega sodnika le še dva sodnika, izmed katerih ni bil še nihče nikoli pravdni sodnik in oba sta preobremenjena s svojim delom. Če bi se morala zdaj ukvarjati s tako zahtevnima pravdnima zadevama, bi nesorazmerno trpelo delo na njunih oddelkih in vprašljivo bi bilo, ali bi bili pravdni zadevi pravnomočno končani.

V 68. členu zakona o pravdnem postopku je določeno, da lahko najvišje sodišče v republiki tudi na predlog pristojnega sodišča odloči, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Gre torej za razloge smotrnosti. Ti pa morajo biti podani prav v zvezi z okoliščinami nekega določenega spora. V tej zadevi sodišče, ki je predlagalo delegacijo zaradi smotrnosti, ne navaja razlogov, ki bi se nanašali posebej na okoliščine v tem sporu. Dejstvo, da je pravdni sodnik zapustil delo na sodišču, ne more povzročiti, da to sodišče ne bo reševalo določene vrste sporov. Ali drugače povedano, kar se navaja v predlogu, bi lahko veljalo za sleherno zahtevno pravdno zadevo, ki terja meritorno odločanje. Zakon pa, kot rečeno, omejuje možnost za prenos pristojnosti le iz razlogov, ki se nanašajo na določeno zadevo.

Tudi ni mogoče ustreči predlogu, ker bi to "narekovali drugi tehtni razlogi". Položaj, kakršen je nastal na Okrajnem sodišču v L., se mora reševati drugače (s spremembo letnega razporeda sodnikov - 3. odstavek 71. člena zakona o sodiščih ali z dodelitvijo sodnika - 69. člen zakona o sodniški službi). Med tehtne razloge tudi ni mogoče uvrstiti dejstva, da gre za zahtevno zadevo, saj mora sodnik opravljati delo na položaju, za katerega je izvoljen.

Skratka kadrovske in časovne stiske predlagajočega sodišča ni mogoče reševati z delegacijo pristojnosti po 68. členu zakona o pravdnem postopku in zato je bilo potrebno podani predlog zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.