TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba III Ips 13/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-11-06

Če se glasi tožnikova terjatev na SIT, v pobot ugovarjana terjatev pa na USD, istovrstnost terjatev kot predpostavka pobotanja ni izpolnjena.

Pritožbo zoper sodbo, s katero je sodišče prve stopnje razsodilo, da mora tožena stranka plačati tožeči stranki 812.384,70 SIT z obrestmi ter ji povrniti pravdne stroške v znesku 177.948,70 SIT, je pritožbeno sodišče zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Sodbo sodišča druge stopnje izpodbija tožena stranka z revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. V njej predlaga razveljavitev sodb sodišč druge in prve stopnje in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

V revizijskem postopku je sporno, ali je tožena stranka ugovarjala terjatvi tožeče stranke v pobot svojo terjatev (ali je možno njene izjave opredeliti kot pobotne ugovore).

Zlasti pritožbeno sodišče je v izpodbijani odločbi jasno in pravilno obrazložilo, kakšne možnosti je imela tožena stranka v zvezi z zatrjevano svojo terjatvijo proti tožeči stranki, kaj pomeni pobot in kako ga je treba uveljaviti. Pravilno je tudi obrazložilo, zakaj navedb tožene stranke ni mogoče šteti kot ugovor pobota. Glede na revizijske trditve pa revizijsko sodišče še dodaja.

Ugovoru zoper sklep o izvršbi je tožena stranka sicer priložila bremepis z dne 8.9.1993 štev. 236/92. Z njim pa ni dokazovala dejstva prenehanja vtoževane terjatve zaradi predpravdnega pobotanja, saj tega dejstva niti v ugovoru zoper sklep o izvršbi niti pozneje v prvostopnem postopku ni nikoli zatrjevala. Prvič ga je navedla šele v pritožbi, ne da bi opravičila, zakaj ga ni mogla navesti že prej. Zato tega dejstva pri sojenju na drugi stopnji niti ni bilo mogoče upoštevati (496.a člen ZPP).

Predpostavka pobotanja je tudi istovrstnost terjatev, ki naj bi prenehali s pobotanjem (336. člen zakona o obligacijskih razmerjih). Terjatev tožeče stranke je (bila) izražena v SIT, toženec pa je svojo terjatev vedno izražal v tuji valuti - v USD. Zato tudi če bi bilo možno njegove izjave opredeliti kot izjave, s katerimi zahteva pobotanje (to jih pa ni mogoče iz razlogov izpodbijane sodbe), do pobotanja ne bi moglo priti zaradi neizpolnjevanja predpostavke istovrstnosti.

Uveljavljani revizijski razlog glede na navedeno ni podan. Ker tudi ni revizijskih razlogov, na katere mora po 386. členu ZPP paziti po uradni dolžnosti, je revizijsko sodišče revizijo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba III Ips 61/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-10-03

ločitvene pravice - premoženje stečajnega dolžnika

Premoženje stečajnega dolžnika, na katerem je mogoče uveljavljati ločitveno pravico, je le aktiva. Na dolgovih stečajnega dolžnika že pojmovno ni mogoče pridobitvi ločitvene pravice.

Revizija se zavrne kot neutemeljena. Stroške odgovora na revizijo trpi tožeča stranka sama.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke - ki je bila v stečajnem postopku napotena na pravdo - da se naj ugotovi, da ne obstoja ločitvena pravica tožene stranke za terjatev 2.174.387,80 SIT s pripadki, in je zato tožeči stranki naložilo v plačilo toženkine pravdne stroške.

Sodišče druge stopnje je pritožbi tožeče stranke ugodilo in spremenilo prvostopno sodbo tako, da je ugotovilo utemeljenost tožbenega zahtevka, da tedaj ne obstoji ločitvena pravica tožene stranke na premoženju tožeče stranke in je zato plačilo tožničinih pravdnih stroškov naložilo toženi stranki.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga tožena stranka revizijo zaradi kršitve materialnega prava in predlaga njeno spremembo tako, da se tožbeni zahtevek tožeče stranke zavrne in tožeči stranki naloži v plačilo stroške postopka.

Tožeča stranka odgovarja na revizijo in predlaga njeno zavrnitev ter povrnitev stroškov revizijskega postopka. Republiško državno tožilstvo se o reviziji ni izjavilo.

Tožena stranka uveljavlja ločitveno pravico v zvezi z njeno terjatvijo 2.169.585,50 SIT s pripadki do sester H.F. in P.Ž. na terjatvi, ki jo imata imenovani sestri do tožeče stranke in na kateri je po upravnem sklepu o prisilni izterjavi pridobila zastavno pravico, tožeči stranki kot dolžnikovemu dolžniku, pa je bilo prepovedano izplačati dolg do navedenega zneska.

Že sodišče druge stopnje je pravilno obrazložilo, da se ločitvena pravica lahko uveljavlja po prvem odstavku 131. člena zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur. list, št. 67/93) na premoženju stečajnega dolžnika, ki ga predstavljajo stvari in terjatve ter druge pravice (tako tudi komentar k 131. členu zakona v knjigi: Zakon o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji s komentarjem, Ljubljana, 1994). Premoženje stečajnega dolžnika, na katerem je mogoče uveljavljati ločitveno pravico, je seveda lahko le aktiva, ki ostane po eventuelnem poplačilu dolgov, in ki se proda zaradi poplačila upnika, čemur je sploh namenjen stečajni postopek, kot to izhaja iz temeljne določbe drugega odstavka 1. člena zakona. Na dolgovih stečajnega dolžnika že pojmovno ni mogoče pridobitvi ločitvene pravice. Zato je odločitev sodišča druge stopnje zakonita, ko tožena stranka uveljavlja ločitveno pravico na terjatvi tretjih oseb do tožeče stranke, kar za slednjo predstavlja dolg.

Glede na tako stanje stvari je bilo treba revizijo zavrniti kot neutemeljeno.

Tožeča stranka z odgovorom na revizijo ni pripomogla k rešitvi zadeve, zato trpi sama stroške odgovora na revizijo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 295/94-2
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-07

Ni utemeljena uporaba določbe 1. odstavka 107. člena zakona o dohodnini, po kateri se davčnemu zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov, v primeru, ko je davčni zavezanec v letu, na katero se nanaša doplačilo dohodnine, kupil stanovanje.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo, izdano na podlagi 114.člena zakona o dohodnini, zavrnila tožničino vlogo za odpis dohodnine za leto 1992. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka kot razlog za zavrnitev navaja, da je tožnica v tem času sklenila pogodbo o nakupu stanovanja.

Tožnica s tožbo izpodbija navedeno odločbo. Navaja, da njena mesečna plača znaša 18.600,00 SIT, moževa pa 34.575,00 SIT in da ima dva šoloobvezna otroka. Zato dohodnine ni sposobna plačati.

Tožbo in upravne spise je sodišču poslala Izpostava Republiške uprave za javne prihodke.

Po določbi 1. odstavka 107. člena zakona o dohodnini (Ur. l. RS, št. 48/90, 34/91; v prečiščenem besedilu zakona - Ur. l. RS, št. 14/92 - je to 114. člen) lahko izvršni svet občinske skupščine na obrazložen predlog davčnega organa odloči, da se zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov. Glede na dejstvo, da je tožnica v letu, na katero se nanaša doplačilo dohodnine, kupila stanovanje, kar tožnica v vlogi za odpis davčnega dolga sama navaja in tega v tožbi ne zanika, tudi po presoji sodišča v obravnavanem primeru ni podano dejansko stanje, ki omogoča uporabo navedene zakonske določbe. Zato je tožena stranka utemeljeno zavrnila tožničino vlogo za odpis doplačila dohodnine.

Glede na navedeno je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS, št.1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 101/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-08-29

Zoper odločbo, izdano po 267. členu ZUP, je dovoljena pritožba, če obstaja višji upravni organ in sicer ne glede na to, ali je akt, ki se izreče za ničen, sploh upravni akt.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila predlog tožnice, naj se izreče za nično pravnomočna odločba Sekretariata za družbeni razvoj občine z dne 11.9.1989, s katero je bilo zemljišče s parc. št. 1357 - pot v izmeri 573 m2, vpisano pri Seznamu XIII, izvzeto iz splošne rabe in izročeno občini v nadaljnjo uporabo.

Zoper to odločbo je tožnica sprožila upravni spor. V tožbi navaja, da je upravni organ zavrnil predlog tožnice brez utemeljenih razlogov. V sporni odločbi o izvzemu poti iz javne rabe je odločil upravni organ o stvari, ki po zakonu o cestah ni upravna stvar. O prenehanju javne poti bi morala odločiti občina, saj je o izvzetju poti iz javne rabe pristojen odločati organ, ki odloča o njenem nastanku. Določba 12. člena zakona o cestah pooblašča skupščino občine, da uredi uporabo in vzdrževanje javnih poti in druga razmerja z njimi. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Sodišče je tožbo zavrglo iz naslednjih razlogov.

Določba 4. odstavka 268. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP) določa, da je zoper odločbo, s katero se kakšna odločba izreče za nično ali se zavrne predlog stranke ali javnega tožilca, naj se odločba izreče za nično, dovoljena pritožba. Po navedeni določbi ZUP je torej dovoljena pritožba zoper odločbo, izdano po 267. členu ZUP, če obstaja višji upravni organ, ne glede na to, ali je akt, ki se izreče za ničen, sploh upravni akt. Ker v tem primeru obstaja višji upravni organ (ministrstvo, v katerega delovno področje sodi ta zadeva), ima stranka pravico vložiti pritožbo pri tem organu.

Glede na to, da je zoper izpodbijano odločbo prvostopnega organa mogoča in dovoljena pritožba, te pravice pa stranka ni izkoristila, je sodišče na podlagi določbe 4. točke 1. odstavka 30. člena zakona o upravnih sporih (ZUS) tožbo zavrglo.

Napačen pravni pouk, ki ga je tožena stranka dala v izpodbijani odločbi tožnici, ne more imeti zanjo nobenih škodljivih posledic. Skladno z določbo 6. odstavka 210. člena ZUP začne tožnici 15 dnevni rok za pritožbo zoper izpodbijano odločbo teči šele od dneva vročitve tega sklepa.

Iz navedenih razlogov je sodišče odločilo kot izhaja iz izreka tega sklepa. ZUP in ZUS je smiselno uporabilo kot republiška predpisa skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/1/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1128/94-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-10-24

Tujec, ki želi dovoljenje za začasno prebivanje v RS, mora izpolnjevati enega izmed pogojev, določenih v 2. odstavku 13. člena zakona o tujcih, npr. zdravljenje, ugoden vpliv klime in z zakonom določen razlog po 2. odstavku 13. člena zakona.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožnika proti odločbi Uprave za notranje zadeve občine z dne 28.3.1994, s katero je navedeni upravni organ zavrnil vlogo tožnika za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Sloveniji. V razlogih izpodbijane odločbe tožena stranka soglaša z ugotovitvami v odločbi upravnega organa prve stopnje, da tožnik ne izpolnjuje nobenega od pogojev za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje, navedenih v 2. odstavku 13. člena zakona o tujcih. Tožnik je navedel kot razlog ugoden klimatski vpliv na tožnikovo počutje, kadar prebiva v tem kraju. Želi pa pridobiti tudi državljanstvo Republike Slovenije, ker je njegova mati po rodu Slovenka. Ker navedeni razlogi niso predpisani pogoji po 2. odstavku 13. člena zakona o tujcih, je tožena stranka tožnikovo pritožbo zavrnila.

V tožbenih ugovorih tožnik povdarja, da je nastala napaka, da mu ni bilo izdano dovoljenje za začasno prebivanje in zato predlaga, da po vpogledu v listinsko dokumentacijo in po zaslišanju strank sodišče izda dovoljenje za začasno prebivanje.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi in predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Zakon o tujcih (Uradni list RS, št. 1/91-I) določa v 2. odstavku 13. člena pogoje, ki jih mora tujec izpolnjevati, če želi pridobiti dovoljenje za začasno prebivanje. Imeti mora namreč upravičen razlog, zaradi katerega bi bilo njegovo daljše prebivanje v državi potrebno. Sodišče se strinja z ugotovitvami tožene stranke v izpodbijani odločbi, da tožnik ni navedel nobenega upravičenega razloga po citirani zakoniti določbi, na podlagi katerega bi bil upravičen do dovoljenja za začasno prebivanje, saj ugoden vpliv klime, kakor je navedel v svoji prošnji, ni naveden v 2. odstavku 13. člena navedenega zakona. Eden od upravičenih razlogov, ki je v tej določbi naveden, je sicer tudi zdravljenje, toda če je tožnik mislil na zdravstvene razloge, izpodbijana odločba pravilno razloguje, da bi moral v tem primeru potrebno klimatsko zdravljenje izkazati z zdravstveno dokumentacijo.

Po presoji sodišča tudi tožbeni ugovor, da je nastala napaka pri izdaji odločbe, s katero je bila tožnikova zahteva zavrnjena, ni sprejemljiv. Iz podatkov v upravnih spisih izhaja, da ni bilo napak niti pri vodenju postopka niti glede pravilne uporabe materialnega prava, zaradi česar je izpodbijana odločba zakonita, tožba pa ni utemeljena. Zato je tožbo zavrnilo po 2. odstavku 42. člena zakona u upravnih sporih (ZUS), katerega določbo je smiselno uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1547/94-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-11-27

zahteva za denacionalizacijo - rok za vložitev

Ni pogojev za uvedbo postopka, če je tožnica vložila zahtevo za denacionalizacijo po 7.12.1993.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep Sekretariata za urejanje prostora občine z dne 13.1.1994, s katerim je prvostopni organ zavrgel tožničino zahtevo za denacionalzacijo stanovanjske hiše in stavbnega zemljišča, vpisanih pri vložkih št. 55 in 64, ker ni pogojev za uvedbo postopka. Tožena stranka v izpodbijani odločbi navaja, da je po 1. odstavku 64. člena zakona o denacionalizaciji (ZDen, Ur. l. RS, št. 27/91 in 31/93) morala biti zahteva za denacionalizacijo vložena najkasneje v 24 mesecih po uveljavitvi zakona, to je do 7.12.1993. Ker je pritožnica poslala zahtevo za denacionalizacijo priporočeno po pošti dne 14.12.1993, tožena stranka pritrjuje ugotovitvi upravnega organa prve stopnje, da je pritožnica vložila zahtevo za denacionalizacijo po izteku navedenega roka in tako prekoračila prekluzivni rok za vložitev zahteve.

V tožbi tožnica navaja, da je kot edini dedič po pokojnem soprogu F.M. vložila zahtevo za denacionalizacijo zemljišča in hiše in naj sodišče to njeno zahtevo za denacionalizacijo upošteva.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri razlogih, ki jih je navedla v izpodbijani odločbi in predlaga, da sodišče neutemeljeno tožbo zavrne.

Po vpogledu v podatke, zbrane v upravnih spisih, je sodišče presodilo, da je tožena stranka pravilno odločila in v odločbi tudi navedla razloge za tako odločitev. Po 1. odstavku 64. člena ZDen (Ur. l. RS, št. 27/91 in 31/93) mora biti zahteva za denacionalizacijo vložena najkasneje v 24 mesecih po uveljavitvi tega zakona. To pomeni, da je bil rok za vlaganje zahtev fizičnih oseb do 7.12.1993. Navedeni z zakonom določeni rok je materialni, prekluzivni rok, kar pomeni, da ga ni mogoče podaljšati in da po njegovem preteku pravica vložiti zahtevo za denacionalizacijo ugasne. Ob nespornem dejstvu, da je tožnica zahtevo za denacionalizacijo vložila 14.12.1993, sta organa prve stopnje in tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanih upravnih aktov pravilno pojasnila, da mora pristojni organ izdati sklep o zavrženju na podlagi 2. odstavka 125. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), če iz strankine vloge vidi, da po veljavnih predpisih ni pogojev za uvedbo postopka. V obravnavanem primeru po pravilni ugotovitvi tožene stranke ni bilo pogojev za uvedbo postopka, ker je tožnica zahtevo za denacionalizacijo vložila po z zakonom določenem roku za vlaganje zahtev za denacionalizacijo, torej prepozno. Iz navedenega razloga se tožničina vloga ni obravnavala po vsebini.

Sodišče je neutemeljeno tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (ZUS), ki ga je enako kot ZUP smiselno uporabilo kot republiški predpis na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 44/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-29

izredna pravna sredstva - zahteva za varstvo zakonitosti - osebe, ki smejo vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti

Oškodovanec kot tožilec ni oseba, ki bi imela po zakonu pravico vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti.

Zahteva oškodovanca kot tožilca F.Ž. za varstvo zakonitosti se kot nedovoljena zavrže.

Z uvodoma navedenim pravnomočnim sklepom je bila zavržena obtožnica, ki jo je dne 26.9.1995 vložil oškodovanec kot tožilec F.Ž. zoper obd. A.L. zaradi kaznivega dejanja povzročitve prometne nesreče iz malomarnosti po 2. odstavku 325. člena KZ.

Zoper navedeni pravnomočen sklep je oškodovanec kot tožilec po svojem pooblaščencu dne 13.2.1996 vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, v kateri uveljavlja kršitev kazenskega zakona in kršitev določbe 144. člena zakona o kazenskem postopku (ZKP) in predlaga, da vrhovno sodišče spremeni izpodbijani sklep.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni dovoljena .

Po določbi 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti le državni tožilec RS, obsojenec in njegov zagovornik, po obsojenčevi smrti pa jo smejo v njegovo korist vložiti še osebe iz 2. odstavka 367. člena ZKP. Oškodovanec kot tožilec torej ni oseba, ki bi imela po zakonu pravico vložiti navedeno izredno pravno sredstvo. Zato bi moral zahtevo za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil oškodovanec kot tožilec F.Ž., kot nedovoljeno zavreči že predsednik senata sodišča prve stopnje (2. odstavek 422. člena ZKP). Ker tega ni storil, je zahtevo zavrglo vrhovno sodišče (2. odstavek 423. člena ZKP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 87/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-09

ugovor zoper obtožnico - pravnomočnost obtožnice

Izvenobravnavnemu senatu okrožnega sodišča ni treba preizkušati obtožnice v delu, ki je že postal pravnomočen.

Zahteva zagovornika obt. V.R. za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Okrožno sodišče v L. je sklepom z dne 16.10.1995, ugodilo ugovoru zagovornika obt. V.R., vloženega zoper obtožnico okrožnega državnega tožilca v L. z dne 9.5.1995, ter odločilo, da se obtožba za kaznivo dejanje poneverbe po I.odstavku 245.člena KZ, opisano pod tč.1 obtožnice, ne dopusti ter kazenski postopek za to kaznivo dejanje ustavi.

Zagovornik obt. V.R. je dne 10.4.1996 vložil zoper ta sklep zahtevo za varstvo zakonitosti ter predlagal, da VS RS izpodbijani sklep, v kolikor ni bilo ugodeno ugovoru zoper obtožnico, razveljavi in vrne zadevo pristojnemu senatu v novo odločitev.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Obtožnica okrožnega državnega tožilca v L., je glede kaznivega dejanja ponareditve poslovnih listin po čl. 240/I KZ, postala pravnomočna že 1.7.1994, ko je senat TS v LJ, enote v L., s sklepom, ugodil ugovoru obdolženkinega zagovornika zoper obtožnico in odločil, da se obtožba vrne pristojnemu tožilcu, da v treh dneh zahteva dopolnitev preiskave, vendar le zaradi kaznivega dejanja poneverbe po čl.141/I in II KZ-77. Tudi tedaj, enako kot tudi v ugovoru z dne 31.5.1995 zoper obtožnico z dne 9.5.1995, v kateri je sicer brez potrebe opisano tudi kaznivo dejanje ponareditve poslovnih listin po čl.240/I KZ, zagovornik obdolženke ni izpodbijal obtožnice glede kaznivega dejanja ponarejanja listin, pač pa le glede kaznivega dejanja poneverbe. Zagovornik ni v ugovoru zoper obtožnico z dne 17.3.1994, prav tako pa tudi ne v ugovoru zoper obtožnico z dne 9.5.1995, niti z besedico izpodbijal utemeljenosti obtožnice zaradi kaznivega dejanja ponareditve poslovnih listin, čeprav v zahtevi za varstvo zakonitosti navaja, da je vložil ugovor zoper obtožnico, vendar z večjim poudarkom glede kaznivega dejanja poneverbe.

Obtožnica je glede kaznivega dejanja ponareditve poslovnih listin, ki je pravno opredeljeno kot kaznivo dejanje po čl.240/I KZ, postala pravnomočna že dne 1.7.1994. Zato je VS RS zavrnilo zahtevo obdolženkinega zagovornika za varstvo zakonitosti, vloženo zoper sklep Okrožnega sodišča v L. dne 16.10.1995, ki mu glede na že pravnomočno obtožnico glede kaznivega dejanja ponareditve poslovnih listin po čl.240/I KZ ni bilo potrebno preizkušati obtožnice tudi v tem delu (čl. 425 zakona o kazenskem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 117/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-10-15

izredna pravna sredstva - zahteva za varstvo zakonitosti - osebe, ki imajo pravico vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti

Iz določbe 1. odst. 421. čl. ZKP sledi, da oškodovanec ne sodi v krog oseb, ki imajo pravico vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti.

Zahteva za varstvo zakonitosti pooblaščenca oškodovane I.O.J. se zavrže kot nedovoljena.

Okrajno sodišče v N. je s sodbo z dne 18.12.1995, na podlagi 1. točke 357. člena ZKP zavrnilo obtožni predlog (pravilno obtožbo) zoper obdolženega P.P. zaradi kaznivega dejanja ogrožanja javnega prometa po 1. in 3. odstavku 251. člena KZ-77. Pooblaščenec oškodovane I.O.J. (ki nista bila navzoča na glavni obravnavi) je zoper sodbo vložil pritožbo in hkrati prosil, da se dovoli oškodovanki vrnitev v prejšnje stanje. Prošnjo pooblaščenca je okrajno sodišče zavrnilo, prav tako je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo zoper takšno odločitev s sklepoma, navedenima v uvodu. Zoper ti dve pravnomočni odločbi in zoper sodni postopek, ki je tekel pred njima, je pooblaščenec oškodovane I.O.J vložil zahtevo za varstvo zakonitosti zaradi kršitve določb kazenskega postopka in predlagal razveljavitev napadenih sklepov.

Po določbi 1. odstavka 421. člena ZKP smejo zahtevo za varstvo zakonitosti vložiti Državni tožilec RS, obsojenec in zagovornik, po obsojenčevi smrti pa osebe iz 2. odstavka 367. člena ZKP. Iz navedene določbe sledi, da oškodovanec ne sodi v krog oseb, ki imajo pravico vložiti zahtevo za varstvo zakonitosti. Na podlagi ugotovitve, da zahteva za varstvo zakonitosti, ki jo je vložil pooblaščenec oškodovanke, ni dovoljena, jo je vrhovno sodišče v skladu z določilom 2. odstavka 423. člena ZKP zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.