TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I R 5/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-28

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Po določilu 68. člena zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP), najvišje sodišče v državi na predlog stranke, ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Temelj take delegacije je smotrnost, ki se kaže v tem, da bo drugo sicer stvarno pristojno sodišče lažje opravilo postopek. Ker v predlogu predlagajočega sodišča navedeni razlogi kažejo, da so podani tehtni razlogi za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, da odloči o predmetnem sporu, je vrhovno sodišče na podlagi spredaj navedenega določila in 6. točke 106. člena zakona o sodiščih določilo za krajevno pristojno stvarno pristojno Okrajno sodišče v C.

Za odločanje v tej zadevi se določi kot pristojno sodišče Okrajno sodišče v C.

V navedeni pravdi zadevi je Okrajno sodišče v Ž., ki bi bilo stvarno in krajevno pristojno za razrešitev spora, predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da delegira za razrešitev spora drugo stvarno pristojno sodišče. Predlog utemeljuje z navajanjem, da je tožena stranka sestra na sodišču zaposlene delavke, kar predstavlja tehten razlog za delegacijo drugega sodišča po določilu 68. člena zakona o pravdnem postopku.

Po določilu 68. člena zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP), najvišje sodišče v državi na predlog stranke, ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Temelj take delegacije je smotrnost, ki se kaže v tem, da bo drugo sicer stvarno pristojno sodišče lažje opravilo postopek. Ker v predlogu predlagajočega sodišča navedeni razlogi kažejo, da so podani tehtni razlogi za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, da odloči o predmetnem sporu, je vrhovno sodišče na podlagi spredaj navedenega določila in 6. točke 106. člena zakona o sodiščih določilo za krajevno pristojno stvarno pristojno Okrajno sodišče v C.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III R 14/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-12

krajevna pristojnost - ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi - pristojnost - razlogi za ugovor - sklep o ugovoru

Krajevna pristojnost po ZIP je izključna krajevna pristojnost. To pomeni, da se lahko sodišče tudi po uradni dolžnosti izreče za krajevno nepristojno (14. člen ZIP v zvezi z 2. odst. 20. člena ZPP). Do kdaj se lahko izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti pa opredeljuje 49. člen ZIP. Po omenjeni zakonski določbi lahko odloča o ugovoru zoper sklep o izvršbi samo sodišče, ki je sklep o izvršbi izdalo. To pomeni, da se lahko sodišče izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti samo do izdaje sklepa o izvršbi. Tega sklepa in opravljenih izvršilnih dejanj namreč po uradni dolžnosti, ne da bi dolžnik ugovarjal krajevno nepristojnost, zaradi zgrešene pristojnosti ne more razveljaviti (primerjaj: 3. odst. 53. člena ZIP). Po izdaji sklepa o izvršbi pa se lahko sodišče izreče za krajevno nepristojno samo še na ugovor dolžnika (primerjaj: 1. točka 50. člena in 3. odst. 53. člena ZIP).

Krajevno pristojno sodišče v tem izvršilnem postopku je Okrajno sodišče v C.

Predlogu za izvršbo z rubežem, hrambo in prodajo premičnin ter z odvzemom denarja je Okrajno sodišče v C. ugodilo in izdalo sklep o izvršbi. Že po njegovi pravnomočnosti se je izreklo za krajevno nepristojno in zadevo odstopilo Okrajnemu sodišču v L. To pa je sprožilo spor o pristojnosti ker meni, da se sodišče po izdaji sklepa o izvršbi ne more več izreči za krajevno nepristojno.

Krajevna pristojnost po ZIP je izključna krajevna pristojnost. To pomeni, da se lahko sodišče tudi po uradni dolžnosti izreče za krajevno nepristojno in ne samo na dolžnikov ugovor (14. člen ZIP v zvezi z 2. odst. 20. člena ZPP). Do kdaj se lahko izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti pa opredeljuje 49. člen ZIP. Po omenjeni zakonski določbi lahko odloča o ugovoru zoper sklep o izvršbi samo sodišče, ki je sklep o izvršbi izdalo. To pomeni, da se lahko sodišče izreče za krajevno nepristojno po uradni dolžnosti samo do izdaje sklepa o izvršbi. Tega sklepa in opravljenih izvršilnih dejanj namreč po uradni dolžnosti, ne da bi dolžnik ugovarjal krajevno nepristojnost, zaradi zgrešene pristojnosti ne more razveljaviti (primerjaj: 3. odst. 53. člena ZIP). Po izdaji sklepa o izvršbi pa se lahko sodišče izreče za krajevno nepristojno samo še na ugovor dolžnika (primerjaj: 1. točka 50. člena in 3. odst. 53. člena ZIP). Čim pa dolžnik v ugovornem roku ni ugovarjal nepristojnosti sodišča, oziroma s takšnim ugovorom ni uspel pa se sodišče ne more več izreči za krajevno nepristojno niti po uradni dolžnosti niti na predlog stranke.

Okrajno sodišče v C. se je izreklo za krajevno nepristojno že po pravnomočnosti sklepa o izvršbi. Glede na zgoraj navedeno tega ne bi smelo več storiti. Zato je to sodišče, ki je po 5. točki 106. člena zakona o sodiščih (Ur. list RS štev. 19/94 in 45/95) pristojno za odločitev v tem sporu o pristojnosti, odločilo tako, kot to izhaja iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ur 54/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-23

pristojnosti APPNI - nadziranje - plačilo honorarja po pogodbi o delu - izvršitev nalogov za plačilo

V  okviru  svojih pristojnosti je APPNI lahko zahtevala od stečajnega upravitelja predložitev soglasja  predsednika  stečajnega  senata  iz člena 107/I ZPPSL, predno je izvršila naloge za plačila po pogodbah o delu.

Pritožbo zoper odločbo, s katero je prvostopni organ zavrnil izvršitev 13 nalogov tožeče stranke za plačila po pogodbah o delu, je tožena stranka z izpodbijano odločbo zavrnila kot neutemeljeno.

V tožbi navaja tožeča stranka, da je imel prvostopni organ vso dokumentacijo za ugotovitev pravilnosti in zakonitosti obračunavanja in vplačevanja davkov in prispevkov. Zahtevati soglasja predsednika stečajnega senata za sklenitev pogodb o delu pa ni bil upravičen, ker pomeni to že poseganje v pristojnosti sodišča. Sodišču predlaga, da izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Agencija Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje (Agencija) opravlja poleg davčnega nadziranja (2. al. 1. odst. 4. člena zakona o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje - Ur. list RS štev. 48/94 in 58/95 ob upoštevanju odločb Ustavnega sodišča - Ur. list RS štev. 18/95 in 73/95; v nadaljhevanju: ZAPPNI), ki ga ureja 40. do 45. člen ZAPPNI, tudi drugo nadziranje v skladu z zakonom (5. al. 1. odst. 4. člena ZAPPNI). To pa je tudi takšno nadziranje, kot ga je tožena stranka opravila v konkretnem primeru. Za to je imela podlago v 1. odst. 8. člena ZAPPNI. Po tem zakonskem določilu spada namreč v plačilni promet tudi kontrola pravilnosti in izvrševanja nalogov za plačila na splošno. Naziranje tožeče stranke, da naj bi tožena stranka lahko nadzirala samo pravilnost in zakonitost obračunavanja in vplačevanja davkov in prispevkov je torej zmotno. Zato je Agencija v zvezi z izvršitvijo nalogov za plačilo, glede na 4. odst. 18. člena ZAPPNI, upravičeno zahtevala predložitev soglasja predsednika stečajnega senata iz 1. odst. 107. člena zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur. list RS štev. 67/93), in potem, ko ji ga tožeča stranka ni predložila, izvršitev plačilnih nalogov zavrnila. Če so za to izpolnjene vse predpostavke, lahko izreče Agencija ukrep, kakršnega je izrekla v obravnavanem primeru, pri kontroli vsakega plačilnega prometa, ne glede na to, kdo je njegov udeleženec, razen če bi zakon določal drugače. Zakon pa za pravne osebe v stečaju, ki jih zastopa stečajni upravitelj, ne določa drugače.

Glede na zgoraj navedeno je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (2. odst. 42. člena ZUS).

ZAPPNI člen 4, 4/1, 4/1-2, 4/1-5, 8, 8/1, 18, 18/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II R 46/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-10

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti - prenos pristojnosti zemljiške knjige

Nesmotrno in nezdružljivo z naravo zemljiškoknjižnega postopka bi bilo iskati rešitev za neažurnost pristojnega sodišča s prenosom pristojnosti na drugo sodišče.

Predlagatelj utemeljuje svoj predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča po 68. čl. zakona o pravdnem postopku (v nadaljnjem ZPP) s podrobno navedbo svojih poskusov, kako doseči v zemljiški knjigi realizacijo odločitve Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v zadevi opr. št. II Ips 828/94. Navaja še druge nepravilnosti zlasti v zvezi z vpisi pod Dn.št. 1911/93 in 2173/93. Navaja, da nadzorstvene pritožbe ne dosegajo v zakonu opredeljenega namena in zato kot skrajni ukrep proti pasivnosti Okrajnega sodišča v K. predlaga določitev drugega sodišča za odločanje v tej zemljiškoknjižni zadevi.

Po določbi 68. člena ZPP lahko najvišje sodišče v državi določi, da v posamezni zadevi postopa drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. O prenosu pristojnosti odloča Vrhovno sodišče RS tudi v drugih postopkih na podlagi 6. točke 106.člena zakona o sodiščih. Vendar v tem zemljiškoknjižnem postopku ni pogojev za delegacijo pristojnosti na drugo sodišče. Zemljiškoknjižna zadeva Dn.št. 922/94 je vezana na zadevo Dn.št. 4547/92, na katero se nanaša sklep Vrhovnega sodišča RS opr. št. II Ips 828/94 z dne 24.11.1994. Gre torej za postopek, ki je v teku in ki ga mora končati Okrajno sodišče v K., ki vodi zemljiško knjigo za k.o. P., v kateri ležijo obravnavane nepremičnine. Res je postopek v tej zadevi nesprejemljivo dolg, čeprav je sodišče dolžno po izrečni določbi 64. čl. zakona o zemljiški knjigi postopati hitro. To pa ne pomeni, da bi drugo sodišče laže opravilo postopek. Razloge za zastoj postopka bo treba odpraviti pri sodišču, ki o zadevi odloča. Nesmotrno in nezdružljivo z naravo zemljiškoknjižnega postopka bi bilo iskati rešitev za neažurnost pristojnega sodišča s prenosom pristojnosti na drugo sodišče.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 21/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-06-13

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Dejstvo, da je dolžnik znanec sodnikov Višjega sodišča v Ljubljani, ker je bil nekoč vodja sodnega bifeja, ni zadosten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Sodišče prve stopnje v navedeni izvršilni zadevi ni dovolilo vrnitve v prejšnje stanje. Ugovor dolžnikov zoper sklep Okrajnega sodišča v K. št. I 434/95 z dne 19.9.1995 je zavrglo. Proti temu sklepu sta dolžnika vložila pritožbo na krajevno pristojno sodišče druge stopnje, to je Višje sodišče v Ljubljani. Predsednik VI. senata civilnega oddelka tega sodišča je vložil predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča po 68. členu ZPP. V predlogu navaja, da je dolžnik nekdanji vodja sodnega bifeja in kot tak tudi osebni znanec tako navedenega senata, kakor tudi večine drugih sodnikov Višjega sodišča v Ljubljani.

Po 68. členu zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP) Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če za to obstajajo tehtni razlogi.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da v konkretnem primeru ni podan razlog iz 68. člena ZPP. Dejstvo, da je dolžnik znanec sodnikov Višjega sodišča v Ljubljani, ker je bil nekoč vodja sodnega bifeja, ni zadosten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Višje sodišče v Ljubljani v predlogu navaja zgolj to okoliščino kot razlog za delegacijo. Ker osebnega znanstva z dolžnikom ni utemeljilo z nobenimi drugimi razlogi, ki bi lahko predstavljali tehten razlog po 68. členu ZPP, je revizijsko sodišče moralo predlog zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 10/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-03-28

dohodnina - davčno nadziranje - kontrola, ki jo opravlja APPNI - izplačilo honorarja iz pogodb o delu

ZAPPNI ne opravlja samo davčnega nadzora, ampak tudi drugo v skladu z zakonom. Zato je pri izvrševanju nalogov stečajnega upravitelja za plačilo upravičena zahtevati soglasje predsednika senata.

Pritožbo zoper odločbo, s katero je prvostopni organ zavrnil izvršitev 6 nalogov tožeče stranke za plačila po pogodbah o delu, nanašajoča se na mesec september 1994, je tožena stranka z izpodbijano odločbo zavrnila kot neutemeljeno.

V tožbi, s katero izpodbija omenjeno odločbo, navaja tožeča stranka, da je imel prvostopni organ vso dokumentacijo za ugotovitev pravilnosti in zakonitosti obračunavanja in vplačevanja davkov in prispevkov. Zahtevati soglasja predsednika stečajnega senata za sklenitev pogodb o delu pa ni bil upravičen. To je namreč že preverjanje zakonitosti sklepanja pogodb o delu, za to pa tožena stranka ni pristojna. Sodišču zato predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Agencija Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje (Agencija) opravlja poleg davčnega nadziranja (2. al. 1. odst. 4. člena zakona o Agenciji Republike Slovenije za plačilni promet, nadziranje in informiranje - Ur. list RS štev. 48/94 in 58/95 ob upoštevanju odločb Ustavnega sodišča - Ur. list RS štev. 18/95 in 73/95; v nadaljevanju: ZAPPNI), ki ga ureja 40. do 45. člen ZAPPNI, tudi drugo nadziranje v skladu z zakonom (5. al. 1. odst. 4. člena ZAPPNI). To pa je tudi nadziranje, kakršnega je tožena stranka opravila v konkretnem primeru. Za to je imela podlago v 1. odst. 8. člena ZAPPNI. Po tem spada namreč v plačilni promet tudi kontrola pravilnosti in izvrševanje nalogov za plačila na splošno. Naziranje tožeče stranke, da naj bi tožena stranka lahko nadzirala samo pravilnost in zakonitost obračunavanja in vplačevanja davkov in prispevkov, je torej zmotno. V zvezi z izvršitvijo nalogov za plačilo je bila Agencija, glede na 4. odst. 18. člena ZAPPNI, upravičena zahtevati predložitev soglasja predsednika stečajnega senata iz 1. odst. 107. člena zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur. list RS štev. 67/93), in potem, ko ji ga tožeča stranka ni predložila, izvršitev plačilnih nalogov zavrniti. Zahteva za predložitev omenjenega soglasja ni kontroliranje zakonitosti sklenjenih pogodb o delu ampak dejanje, ki spada v okvir kontrole pravilnosti in zakonitosti plačilnega prometa. Če so za to izpolnjene vse predpostavke, lahko izreče Agencija ukrep, kakršnega je izrekla v obravnavanem primeru, pri kontroli vsakega plačilnega prometa, ne glede na to, kdo je njegov udeleženec, razen če bi zakon določal drugače. Zakon pa za pravne osebe v stečaju, ki jih zastopa stečajni upravitelj, ne določa drugače.

Glede na zgoraj navedeno je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (2. odst. 42. člena ZUS).

ZAPPNI člen 4, 4/1, 4/1-2, 4/1-5, 8, 8/1, 18, 18/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba Ru 66/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-03-28

davek od osebnih prejemkov - zavezanec za plačilo - nagrada stečajnemu upravitelju

Nagrada, ki jo sodišče določi stečajnemu upravitelju, je osebni prejemek iz 3. alinee 1. odst. 15. člena ZDoh. Njen prejemnik je zato zavezanec davka od osebnih prejemkov.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo zoper odločbo, s katero je prvostopni organ zavrnil nalog tožeče stranke za izplačilo nagrade stečajnemu upavitelju za čas od 1.8.1994 do 31.7.1995 v znesku 1.120.932,00 SIT, ker tožeča stranka ni obračunala davka od osebnih prejemkov. Menila je, da je nagrada stečajnega upravitelja osebni prejemek, na katerega se ne nanaša ugodnost iz 14. točke 19. člena zakona o dohodnini (Ur. list RS štev. 71/93 in 7/95; v nadaljevanju: ZDoh). Zato je treba od njega, glede na 3. alineo 1. odst. 15. člena ZDoh obračunati in vplačati davek od osebnih prejemkov.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s pravočasno vloženo tožbo. Meni, da je nagrada stečajnega upravitelja tisti osebni prejemek, na katerega se nanaša ugodnost iz 14. točke 1. odst. 19. člena ZDoh. Zato sodišču predlaga, naj izpodbijano odločbo odpravi. V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Po 83. členu ZPPSL (Ur. list RS štev. 67/93) pa tudi po 64. členu pred omenjenim zakonom veljajočega ZPPSL iz leta 1989 (Ur. list SFRJ štev 84/89), je nagrada, ki jo sodišče določi stečajnemu upravitelju, osebni prejemek iz 3. alinee 1. odst. 15. člena ZDoh. Njen prejemnik je zato zavezanec davka od osebnih prejemkov. Sodišče jo določi stečajnemu upravitelju za konkretno opravljeno delo na podlagi pravnega razmerja, podobnega pravnemu razmerju iz pogodbe o delu. Slednjo nadomestuje sklep sodišča. To pa zato, ker opravlja stečajni upravitelj svoje delo v sodnem (stečajnem) postopku. Za izvršitev del, potrebnih za izvedbo sodnega postopka pa sodišče ne sklepa pogodb, ampak določi izvajalce z odločbo. Ta okoliščina pa izvajalce del, določene s sklepom sodišča, ne privilegira napram izvajalcem iz pogodb o delu. Zato ugodnosti iz 14. točke 19. člena ZDoh pri nagradah, določenih stečajnim upraviteljem po ZPPSL, ni mogoče uporabiti.

Izpodbijana odločba je, glede na navedeno, izdana v skladu z zakonom. Zato je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno (2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih - Ur. list SFRJ štev. 4/77).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 647/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-03-07

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - navedba vrednosti v točkah

V točkah ( po analogiji taksne in odvetniške tarife) označena vrednost spornega predmeta pomeni izostanek navedbe vrednosti. Posledica tega pa je nedovoljenost revizije.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na izpraznitev stanovanja. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in potrdilo sodbo prve stopnje.

Zoper sodbo druge stopnje vlaga tožeča stranka revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče razveljavi sodbi druge in prve stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila, in tedanjemu Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil ( 3. odst. 390. člena zakona o pravdnem postopku - v nadaljnjem ZPP).

Kadar je pravica do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, pa predmet tožbenega zahtevka ni denarni znesek, mora tožeča stranka navesti v tožbi vrednost spornega predmeta (2. odst. 186.čl. ZPP). Navedba vrednosti je potrebna zaradi določbe 382.čl. ZPP, po kateri revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska (3. odst. 382.čl. ZPP). Vrednost spornega predmeta, ki je navedena v tožbi, pa mora biti izražena v denarni enoti. V točkah (po analogiji taksne in odvetniške tarife) označena vrednost spornega predmeta pomeni izostanek navedbe vrednosti. Posledica tega pa je nedovoljenost revizije. Tako razlago določb 2. odstavka 186.čl. in 3. odst. 382.čl. ZPP sta potrdili tudi pravni mnenji občne seje Vrhovnega sodišča Republike Slovenije z dne 16.12.1993 (Poročilo o sodni praksi VS RS št. II/93 str. 12 in Pravna mnenja z občne seje VS RS 14.12.1994 str. 5).

V tej zadevi je tožeča stranka vložila tožbo na izpraznitev stanovanja. Gre za nedenarni zahtevek, iz katerega vrednost spornega predmeta ni razvidna. Zato bi morala po 2. odst. 186.čl. ZPP v tožbi navesti vrednost spora in to v denarnih enotah. Tega pa ni storila. Na tožbi je rokopisna zabeležka naslednje vsebine : 5.000 tč., taksa 400 tč. 3.200,00 Sit. Navedba točk odvetniške in taksne tarife ne predstavlja označbe vrednosti spornega prdmeta v smislu določbe 2. odst. 186.čl. ZPP, navedba zneska 3.200,00 Sit pa ne zadostuje za dovoljenost revizije, kajti v času vložitve tožbe 29.7.1993 je že veljal zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov (Ur.l. RS št. 55/92), ki je v 9. členu določil kot mejno vrednost za dovoljenost revizije 80.000.00 Sit. Ker vrednost spornega predmeta v tej zadevi ne presega navedenega zneska, revizija ni dovoljena.

Odločitev revizijskega sodišča temelji na 392.čl. ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 80/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-09

Po 2. odstavku 349. člena zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ki se uporablja tudi v revizijskem postopku (399. člen ZPP), lahko stranka, dokler sodišče ne izda odločbe, umakne pravno sredstvo. Izjava o umiku učinkuje takoj, ko jo sodišče prejme. Privolitev nasprotne stranke ni potrebna.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti drugostopni sodbi je tožeča stranka dne 28.12.1995 vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlagala je, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo tako spremeni, da tožbenemu zahtevku tožeče stranke ugodi, toženi stranki pa naloži v plačilo vse pravdne stroške tožeče stranke.

Revizija je bila vročena Državnemu tožilstvu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavilo, in toženi stranki, ki je nanjo odgovorila. Predlagala je, da naj revizijsko sodišče revizijo zavrne kot neutemeljeno.

Tožeča stranka je nato z dopisom z dne 26.4.1996 revizijo umaknila. Po 2. odstavku 349. člena zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju ZPP), ki se uporablja tudi v revizijskem postopku (399. člen ZPP), lahko stranka, dokler sodišče ne izda odločbe, umakne pravno sredstvo. Izjava o umiku učinkuje takoj, ko jo sodišče prejme. Privolitev nasprotne stranke ni potrebna.

O reviziji tožeče stranke revizijsko sodišče do dneva prejema umika dne 26.4.1996 še ni odločilo. Zato je izdalo sklep, s katerim le ugotavlja, da je revizija umaknjena.

Ker tožena stranka ni priglasila stroškov revizijskega odgovora, revizijsko sodišče ni odločalo o njenih stroških revizijskega postopka (2. odstavek 158. člena ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.