Sodba II Ips 908/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-04-20

premoženjska razmerja med zakonci - skupno premoženje - posebno premoženje - vrednotenje deležev vsakega zakonca

Samo dejstvo, da sta zakonca v določenem časovnem obdobju živela pretežno od sredstev enega zakonca, na ugotovitev deleža na pozneje pridobljenem premoženju, v katerega sta vlagala oba, ne vpliva. Za pravilno odločitev je namreč pomembno, ali je bilo to premoženje vloženo tudi v tisto premoženje, ki je predmet tožbenega zahtevka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke in tožeči stranki naložilo, da mora toženi povrniti njene pravdne stroške. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložila iz vseh revizijskih razlogov revizijo tožeča stranka. Navaja, da sta obe sodišči kršili 59. člen ZZZDR. Tožnica je v prvem obdobju zakonske skupnosti s svojim posebnim premoženjem omogočila življenje obema zakoncema. Iz tega premoženja sta zakonca črpala in na novo ustvarjala. Zato je tožničin delež na podlagi 2. odstavka 59. člena ZZZDR večji od toženčevega. Sodišči sta nadalje zmotno ocenili toženčeve težave z alkoholom in s tem njegovo manjšo delovno sposobnost. Da je bila tožnica tista, ki je ustvarjala in pomagala tožencu, kaže tudi stanje, ki je nastalo po njeni odselitvi. Toženec se je popolnoma zapil, nepremičnina pa je propadala. Sodišči pa tudi pri presoji deleža ne bi smeli izhajati le iz osebnih dohodkov strank. Ne le, da je bil ta višji kot toženčev, pomembno je še, da so bili ostali prispevki tožnice večji od toženčevih. Njegovega dela drugim ni mogoče šteti za prispevek k skupnemu premoženju. Sicer pa je bila tožnica tudi bolj skromna in varčna, tako da je večji delež prispevala k ohranjanju skupnega premoženja. Tožnica zato predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni ali pa obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena tedanjemu Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in nasprotni stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena ZPP, zakona o pravdnem postopku). Revizija ni utemeljena.

Tožnica še v reviziji vztraja pri ugovoru, da je njen delež na skupnem premoženju večji, ker je v to premoženje vložila svoje posebno premoženje. Revizijsko sodišče ugotavlja, da ta ugovor ni utemeljen.

Sodišči prve in druge stopnje sta sicer ugotovili, da je tožnica v začetku zakonskega življenja dejansko prispevala svoje posebno premoženje v denarju. Vendar pa samo dejstvo, da sta zakonca v določenem časovnem obdobju živela pretežno od sredstev enega zakonca, na ugotovitev deleža na pozneje pridobljenem premoženju, v katerega sta vlagala oba, ne vpliva. Za pravilno odločitev je namreč pomembno, ali je bilo to premoženje vloženo tudi v tisto premoženje, ki je predmet tožbenega zahtevka. Da je bilo to premoženje (vtoževana nepremičnina in premičnine) kupljeno pozneje, ni sporno. Toda sporno tudi ni, da pravdni stranki sredstev, ki so ostajala po prodaji že iztrošenih premičnin in garažnega objekta (nabavljenih s sredstvi posebnega premoženja), nista naložili oz. kako drugače prihranili, temveč so se ta sredstva po trditvah same tožnice "dejansko porazgubila" (ugotovitev na 6. str. sodbe prve stopnje). Le če bi tožnica dokazala, da je ta sredstva vsaj v obliki prihrankov vložila v nakup premoženja, ki je predmet te pravde, bi bil njen solastninski delež (sestavljen tako iz skupnega in posebnega premoženja) za obseg teh sredstev lahko večji. Ugotovitve, da se to ni zgodilo in da sta zakonca za nakup uporabila druga sredstva (kredit, osebni dohodek, pokojnino), so ugotovitve, ki so dejanske narave. Zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa revizije ni dovoljeno vložiti (3. odstavek 385. člena ZPP).

Zaradi že navedene prepovedi preizkusa dejanskih ugotovitev in dokazne ocene na prvi in drugi stopnji revizijsko sodišče tudi preostalim revizijskim ugovorom ni moglo ugoditi. Tako se revizijsko sodišče ni smelo spuščati v oceno o tem, ali je toženec res opravil vsa tista dela, ki so bila ugotovljena ali ne. Prav tako ni smelo preizkušati višine osebnih dohodkov obeh zakoncev. Preizkusu nadalje ni podvržena ugotovitev, da so bili tudi drugi prispevki v delu enaki. Dela, ki jih je toženec opravljal za sosede niso ostala brez povračila (sosedje so pripeljali voz gnoja, zorali njivo itd. - str. 3 sodbe druge stopnje), zato sta jih sodišči pravilno upoštevali pri presoji velikosti deleža. Tudi z vprašanjem alkohola sta se sodišči v ponovljenem postopku posebej ukvarjali in ugotovili, da zaradi občasne vinjenosti toženec v času trajanja zakonske skupnosti (ne pa potemĐ) ni bil manj priden in prizadeven kot tožnica (7. stran prvostopne in 3. stran drugostopne sodbe). Končno sta sodišči ugotovili, kako sta stranki gospodarili s skupnim denarjem (6. stran sodbe sodišča prve stopnje). Ugotovitev o tem temelji na tožničinih lastnih trditvah med postopkom. Če pa je tako, tudi materialnopravna presoja na revizijski stopnji pripelje do enakega rezultata, kot sta ga ugotovili sodišči prve in druge stopnje.

Tožeča stranka je v uvodu revizije uveljavljala tudi revizijski razlog bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ki pa ga v obrazložitvi ni opredelila. Zaradi omejenih pooblastil revizijskega sodišča po 386. členu ZPP je revizijsko sodišče ugotavljalo le, če je morda podana kršitev po 10. točki 2. odstavka 354. člena ZPP. Ko tudi te kršitve ni ugotovilo, je revizijo zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Ker je bil tudi zahtevek na razveljavitev pogodbe z dne 9.3.1984 zavrnjen zaradi tega, ker je bil zavrnjen zahtevek na ugotovitev skupnega premoženja, se revizijsko sodišče ni ukvarjalo z drugimi razlogi, ki bi utemeljevali zavrnitev tudi tega zahtevka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.