TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 118/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-16

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Sporni znesek ne presega vrednosti, ki je potrebna za dovoljenost revizije. Zato je revizijsko sodišče zavrglo revizijo stranskega intrervenineta kot nedovoljeno (392.čl. ZPP).

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da obstoji terjatev tožeče stranke v znesku 40.971,61 Sit s pp in da ne obstoji terjatev tožene stranke v enakem znesku. Toženi stranki je naložilo plačilo zneska 40.971,61 Sit z zakonitimi zamudnimi obrestmi in 26.050,00 Sit pravdnih stroškov.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi tožene stranke in stranskega intervenineta in potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga revizijo stranski intervenient. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni in tožbeni zahtevek zavrne.

Tožeča in tožena stranka na revizijo nista odgovorili in Državno tožilstvo Republike Slovenije se o njej ni izjavilo ( 3. odst. 390.čl. zakona o pravdnem postopku - ZPP).

Revizije ni v premoženjskopravnih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega 80.000,00 Sit (drugi odst. 382.čl. ZPP v zvezi z 9. členom zakona o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov Ur.l. RS št. 55/92). Po navedeni določbi, ki velja od 5.12.1992 dalje, je mejni znesek za dovoljenost revizije 80.000,00 Sit. V tej zadevi je bila tožba vložena dne 23.11.1993, ko je navedena sprememba ZPP že veljala. Sporni znesek ne presega vrednosti, ki je potrebna za dovoljenost revizije. Zato je revizijsko sodišče zavrglo revizijo stranskega intrervenineta kot nedovoljeno (392.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II Ips 868/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-16

prenehanje stanovanjskega razmerja - odpoved stanovanjskega razmerja - neuporaba stanovanja

Stanovanjsko razmerje preneha po 58.čl. zakona o stanovanjskih razmerjih zaradi več kot 6 mesečne neuporabe stanovanja. Pri tem ni pomembno, kje živi dotedanji imetnik stanovanjske pravice. Gre za samostojen razlog za prenehanje stanovanjskega razmerja, ki ni odvisen od okoliščin, ki so pomembne za ugotavljanje odpovednih razlogov po 60. čl. istega zakona. Zato tožena stranka neutemeljeno povezuje 58. in 60. člen zakona o stanovanjskih razmerjih.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da mora toženka izprazniti enosobno stanovanje v Tomšičevi 30, in ga izročiti tožeči stranki. Ugotovilo je, da toženka spornega stanovanja ne uporablja že več kot šest mesecev, zato ji je na podlagi določbe 58. člena zakona o stanovanjskih razmerjih stanovanjsko razmerje prenehalo.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo toženkino pritožbo in potrdilo sodbo prve stopnje. V celoti je potrdilo prvostopne ugotovitve in pravno stališče, da je na podlagi 58.čl. zakona o stanovanjskih razmerjih toženki prenehalo stanovanjsko razmerje za sporno stanovanje.

Proti tej sodbi vlaga toženka revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. Sodbi očita, da ni upoštevala določil 60.člena zakona o stanovanjskih razmerjih in ni ugotovilo, ali ima toženka drugo primerno stanovanje. Poleg tega navaja, da družinski člani njenega gospodinjstva niso prenehali uporabljati spornega stanovanja. Predlaga, da revizijsko sodišče spremeni izpodbijano sodbo in tožbeni zahtevek zavrne.

Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila in tedanji Javni tožilec Republike Slovenije se o njej ni izjavil ( 3. odst. 390.čl. zakona o pravdnem postopku - v nadaljnjem ZPP).

Stanovanjsko razmerje preneha po 58.čl. zakona o stanovanjskih razmerjih zaradi več kot 6 mesečne neuporabe stanovanja. Pri tem ni pomembno, kje živi dotedanji imetnik stanovanjske pravice. Gre za samostojen razlog za prenehanje stanovanjskega razmerja, ki ni odvisen od okoliščin, ki so pomembne za ugotavljanje odpovednih razlogov po 60. čl. istega zakona. Zato tožena stranka neutemeljeno povezuje 58. in 60. člen zakona o stanovanjskih razmerjih.

Izpodbijana sodba temelji na dejanski ugotovitvi, da je toženka prenehala uporabljati sporno stanovanje. Ta ugotovitev izhaja iz dokazne ocene izvedenih dokazov. Revizijsko sodišče ne more presojati pravilnosti dokazne ocene, stranke pa ne morejo uspešno uveljavljati v reviziji razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja (3. odst. 385.čl. ZPP)

Uveljavljani revizijski razlog ni podan, prav tako ne razlogi, na katere pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti (386.čl. ZPP). Zato je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo tožene stranke kot neutemeljeno (393.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 16/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-04-24

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Poznanstvo, ki izvira iz dela pri istem sodišču, lahko pri nasprotni stranki vzbudi nezaupanje v nepristranost sodišča.

Za odločanje v tej zadevi se določi Okrožno sodišče v Slovenj Gradcu.

Tožena stranka v svoji vlogi z dne 29.2.1996 navaja, da je zakonita zastopnica mladoletne tožnice zaposlena pri Okrajnem sodišču v Celju, pred tem pa je bila zaposlena pri prejšnjem Temeljnem sodišču v Celju, enote v Celju. Meni, da bi bilo v interesu nepristranskega odločanja smiselno, da o tej zadevi odloča drugo sodišče.

Te navedbe potrjuje Okrožno sodišče v Celju in predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi 68.čl. zakona o pravdnem postopku določi drugo stvarno pristojno sodišče.

Okoliščina, da je tožničina mati zaposlena pri Okrajnem sodišču v Celju in da je bila do reorganizacije sodišč zaposlena skupaj s sedanjimi okrožnimi sodniki pri tedanjemu Temeljnemu sodišču v Celju, enoti v Celju, je tehten razlog za prenos pristojnosti na drugo sodišče. Poznanstvo, ki izvira iz dela pri istem sodišču, lahko pri nasprotni stranki vzbudi nezaupanje v nepristranost sodišča. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi 68.čl. zakona o pravdnem postopku odločilo, da bo v tej zadevi postopalo Okrožno sodišče v Slovenj Gradcu kot eno od bližnjih okrožnih sodišč.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 697/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-15

revizija - dovoljenost revizije zoper sklep

Po določilu 1. odstavka 400. člena zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP), lahko stranke vložijo revizijo tudi zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Pravnomočno končan postopek (v smislu 1. odstavka 400. člena ZPP) pa je le tedaj, če je s sklepom popolnoma prenehala litispendenca v določenem sporu. Z izpodbijanim sklepom litispendenca ni prenehala, ker se je sodišče določene vrste zgolj izreklo za nepristojno, s tem da bo po pravnomočnosti sklepa odstopilo zadevo sodišču združenega dela (sedaj delovnemu in socialnemu sodišču). S takim sklepom tako postopek ni končan in se nadaljuje, čeprav sicer pred drugim sodiščem (specializiranim : 1. člen zakona o sodiščih in 2. člen zakona o delovnih in socialnih sodiščih, oba objavljena v Uradnem listu RS, št. 19/94). Ker torej s pobijanim sklepom postopek ni bil pravnomočno končan, revizija zoper ta sklep ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je s sklepom odločilo, da ni stvarno pristojno za odločitev o sporu ter da bo zadevo po pravnomočnosti sklepa odstopilo stvarno pristojnemu sodišču združenega dela v Ljubljani. Sodišče druge stopnje pa je pritožbo tožnice zoper tak sklep zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Zoper sklep sodišča druge stopnje je vložila revizijo tožnica, ki uveljavlja bistveno kršitev določb pravdnega postopka in predlaga, da naj se sklep razveljavi. V razlogih navaja, da v zadevi ne gre za spor, ki bi izviral iz delovnega razmerja in ko bi bilo potrebno uporabiti zakon o delovnih razmerjih, temveč gre za obligacijskopraven spor, za rešitev katerega je pristojno redno sodišče.

V tem primeru je revizija vložena zoper sklep. Po določilu 1. odstavka 400. člena zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP), lahko stranke vložijo revizijo tudi zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Pravnomočno končan postopek (v smislu 1. odstavka 400. člena ZPP) pa je le tedaj, če je s sklepom popolnoma prenehala litispendenca v določenem sporu. Z izpodbijanim sklepom litispendenca ni prenehala, ker se je sodišče določene vrste zgolj izreklo za nepristojno, s tem da bo po pravnomočnosti sklepa odstopilo zadevo sodišču združenega dela (sedaj delovnemu in socialnemu sodišču). S takim sklepom tako postopek ni končan in se nadaljuje, čeprav sicer pred drugim sodiščem (specializiranim : 1. člen zakona o sodiščih in 2. člen zakona o delovnih in socialnih sodiščih, oba objavljena v Uradnem listu RS, št. 19/94). Ker torej s pobijanim sklepom postopek ni bil pravnomočno končan, revizija zoper ta sklep ni dovoljena, zaradi česar jo je moralo revizijsko sodišče zavreči (4. odstavek 400. člena v zvezi s 392. členom ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 1/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-07

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti - splošna krajevna pristojnost - pristojnost v odškodninskih sporih

Razlogi smotrnosti, ki jih v svojem predlogu navajata tožena stranka in stranski intervenient, nanašajo pa se le na problem pravdnih stroškov zaradi potovanj in odsotnosti, torej niso tako tehtni, da bi mogli pretehtati sicer v zakonu predvideno pravico tožeče stranke do izbire pristojnosti v odškodninskem sporu.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožeča stranka je na Temeljno sodišče v Ljubljani, Enoto v Ljubljani (sedaj Okrožno sodišče v Ljubljani) vložila proti toženi stranki, na katere strani je nastopil tudi stranski intervenient, tožbo zaradi plačila odškodnine za škodo, ki naj bi tožnikom nastala dne 2.6.1994 v prometni nesreči, ki se je po domnevni krivdi stranskega intervenienta pripetila v L. Tožena stranka in stranski intervenient na njeni strani pa sta v odgovoru na tožbo predlagala, naj se iz razlogov ekonomičnosti zadeva odstopi Okrožnemu sodišču v Celju, na katerega območju se je pripetil škodni dogodek. Vsi prizadeti imajo svoja bivališča in pisarne na območju tega sodišča, le pooblaščenec tožnikov je iz Ljubljane. Zato je Okrožno sodišče v Ljubljani zadevo predložilo v odločanje o delegaciji iz razlogov smotrnosti.

Na predlog stranke ali pristojnega sodišča Vrhovno sodišče lahko določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi (68. člen ZPP). Razlogi smotrnosti, ki se morajo nanašati na okoliščine določenega spora, torej narekujejo delegiranje zadeve drugemu stvarno pristojnemu sodišču. Vendar pa je tožeča stranka vložila tožbo proti toženi stranki Zavarovalnici .. iz Ljubljane očitno na podlagi določbe 46. člena ZPP, ki se nanaša na splošno krajevno pristojnost za toženo stranko. Pri tem se je poslužila izbirne pravice (52. člen ZPP), ki se nanaša na pristojnost v odškodninskih sporih. Iz njenega stališča, ki ga je izrazila v odgovoru na predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, je videti, da so jo k temu vodili določeni razlogi, pa se je prav zaradi njih poslužila izbire, ki ji jo omogoča navedena zakonska določba. Razlogi smotrnosti, ki jih v svojem predlogu navajata tožena stranka in stranski intervenient, nanašajo pa se le na problem pravdnih stroškov zaradi potovanj in odsotnosti, torej niso tako tehtni, da bi mogli pretehtati sicer v zakonu predvideno pravico tožeče stranke do izbire pristojnosti v odškodninskem sporu. Zato je bilo treba predlog na določitev drugega stvarno pristojnega sodišča zavrniti. Določbe ZPP (zakona o pravdnem postopku - Uradni list SFRJ, 4/77 do 27/90), na katerih temelji odločitev, se uporabljajo na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 6/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-04-25

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Delovno razmerje toženca s sodiščem, ki naj bi vodilo postopek, lahko pri pravdnih strankah vzbudi dvom o nepristranosti sojenja, zaradi česar je to tako tehten razlog, da je na tej podlagi mogoče določiti za sojenje drugo stvarno pristojno sodišče.

Za sojenje v tej zadevi se določi Okrajno sodišče v R.

Okrajno sodišče na J. je v citirani pravdni zadevi predlagalo določitev drugega stvarno pristojnega sodišča, pri katerem naj se opravi sojenje, ker je toženec V. K. pri tem sodišču zaposlen kot izvršilni organ.

V 68. členu zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77 do 27/90 v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije - Uradni list RS, št. 1/91-I) je določeno, da lahko najvišje sodišče na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek ali če so za to drugi tehtni razlogi. V obravnavanem primeru je izkazano, da je toženec zaposlen kot izvršilni organ pri Okrajnem sodišču na J., ki je sicer stvarno in krajevno pristojno za rešitev tega spora. Delovno razmerje toženca s sodiščem, ki naj bi vodilo postopek, lahko pri pravdnih strankah vzbudi dvom o nepristranosti sojenja, zaradi česar je to tako tehten razlog, da je na tej podlagi mogoče določiti za sojenje drugo stvarno pristojno sodišče. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije predlogu ugodilo in za sojenje v tem sporu določilo Okrajno sodišče v R.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 10/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-04-25

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Okoliščine, da je pri Okrajnem sodišču v C. zaposlena toženčeva sorodnica, da sta tudi pravdni stranki v medsebojnem sorodstvu in da gre za manjše sodišče, predstavljajo tehten razlog, da se v konkretnem primeru določi drugo stvarno pristojno sodišče, ki bo o zadevi odločalo.

Predlogu se ugodi in se za odločanje v tej zadevi določi kot pristojno sodišče Okrajno sodišče na V.

Tožnik je vložil dne 5.12.1995 pri Okrajnem sodišču v C. tožbo proti tožencu P. M., s katero je zahteval plačilo tolarske protivrednosti 2.500 DEM. To sodišče je predlagalo, da določi vrhovno sodišče drugo stvarno pristojno sodišče, ker je sestrična tožene stranke M. L. zaposlena pri njih kot strojepiska.

Po 68. členu Zakona o pravdnem postopku lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje sodišče v državi določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Okoliščine, da je pri Okrajnem sodišču v C. zaposlena toženčeva sorodnica, da sta tudi pravdni stranki v medsebojnem sorodstvu in da gre za manjše sodišče, predstavljajo tehten razlog, da se v konkretnem primeru določi drugo stvarno pristojno sodišče, ki bo o zadevi odločalo.

Iz navedenih razlogov je vrhovno sodišče predlogu ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 3/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-02-15

ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi - postopek pri ugovoru zoper sklep o izvršbi na podlagi verodostojne listine - izrek sodišča za krajevno nepristojno

Zakon o izvršilnem postopku - ZIP - nima posebnih določb o tem, do kdaj se sme sodišče, pred vložitvijo morebitnega ugovora, po uradni dolžnosti izreči, da za odločanje v določeni zadevi ni krajevno pristojno (glede procesnega položaja po vloženem ugovoru glej 55 a člen ZIP). Zato je potrebno za procesni položaj, ki nastane po izdaji sklepa in pred vložitvijo ugovora, v skladu z določbo 14. člena ZIP uporabiti določbe zakona o pravdnem postopku - ZPP. Ta v 2. odstavku 20. člena in v 1. odstavku 453. člena določa, do kdaj se lahko sodišče po uradni dolžnosti izreče za krajevno nepristojno. Smiselna uporaba teh določb pripelje do zaključka, da se po izdaji sklepa o izvršbi in brez vloženega ugovora dolžnika (55 a člen ZIP), sodišče po uradni dolžnosti ne more več izreči za krajevno nepristojno.

Za odločanje v tej zadevi je krajevno pristojno Okrajno sodišče v Š.

Upnik je vložil pri Okrajnem sodišču v Šmarju pri Jelšah predlog za izvršbo na podlagi verodostojne listine zaradi izterjave zneska 180.656,40 SIT spp z rubežem, ocenitvijo in prodajo premičnih stvari, ki so last dolžnika. S sklepom z dne 27.1.1995 je sodišče predlagano izvršbo dovolilo. Po izdaji sklepa je ugotovilo, da ima dolžnik stalno prebivališče v J. Zato je s sklepom z dne 10.10.1995 odločilo, da za odločanje ni krajevno pristojno in da bo po pravnomočnosti sklepa odstopilo spis Okrajnemu sodišču na P., ki naj bi bilo krajevno in stvarno pristojno.

Okrajno sodišče na P. pristojnosti ni sprejelo in je predlagalo, naj o nastalem sporu o pristojnosti odloči vrhovno sodišče.

Za odločanje je krajevno prostojno Okrajno sodišče v Š.

Zakon o izvršilnem postopku - ZIP - nima posebnih določb o tem, do kdaj se sme sodišče, pred vložitvijo morebitnega ugovora, po uradni dolžnosti izreči, da za odločanje v določeni zadevi ni krajevno pristojno (glede procesnega položaja po vloženem ugovoru glej 55 a člen ZIP). Zato je potrebno za procesni položaj, ki nastane po izdaji sklepa in pred vložitvijo ugovora, v skladu z določbo 14. člena ZIP uporabiti določbe zakona o pravdnem postopku - ZPP. Ta v 2. odstavku 20. člena in v 1. odstavku 453. člena določa, do kdaj se lahko sodišče po uradni dolžnosti izreče za krajevno nepristojno. Smiselna uporaba teh določb pripelje do zaključka, da se po izdaji sklepa o izvršbi in brez vloženega ugovora dolžnika (55 a člen ZIP), sodišče po uradni dolžnosti ne more več izreči za krajevno nepristojno. Zato je treba pritrditi stališču Okrajnega sodišča na P., ki je sprožilo spor o pristojnosti.

Iz navedenih razlogov je vrhovno sodišče sklenilo, kakor je razvidno iz izreka.

ZPP (1977) člen 20, 20/2, 453, 453/1. ZIP člen 55, 55/a.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 928/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-05-30

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - prekluzija

Zadnja možnost, ko lahko tožnik še na glavni obravnavi navede vrednost spornega predmeta in si zagotovi revizijo, je trenutek, preden se začne obravnavanje glavne stvari, ker je sicer prekludiran v tej svoji pravici (argument iz tretjega odstavka 40. člena ZPP).

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in naložilo toženi, naj ji plača 164.204,60 SIT z zamudnimi obrestmi, medtem ko je v presežku njen tožbeni zahtevek zavrnilo. Nasprotno tožbo tožene stranke je zavrglo, ker da je bila vložena po preteku enoletnega roka iz prvega odstavka 616. člena zakona o obligacijskih razmerjih.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbama obeh strank, kar zadeva odločitev o zahtevku iz tožbe tožeče stranke, v temu delu sodbo razveljavilo in vrnilo zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Pritožbo tožene stranke proti sklepu o zavrženju njene tožbe pa je zavrnilo in sklep potrdilo.

Proti slednji odločbi sodišča druge stopnje vlaga tožena stranka revizijo iz razlogov nepravilne uporabe materialnega prava in kršitve določb zakona o pravdnem postopku (ZPP) in predlaga vrhovnemu sodišču, naj sklep sodišča druge stopnje v tem delu in sklep sodišča prve stopnje razveljavi in vrne zadevo v tem obsegu sodišču prve stopnje v novo obravnavanje.

Tožena stranka s svojim tožbenim zahtevkom terja, naj ji tožeča stranka opravi nekatera dela v njenem lokalu. Pomeni, da gre za nedenarni zahtevek, v takšnih primerih pa mora tožnik navesti v tožbi vrednost spornega predmeta, če si želi zagotoviti pravico do revizije (drugi odstavek 186. člena ZPP). Tega tožena stranka ni storila v tožbi, marveč pozneje. Svojo nasprotno tožbo je vložila tako, da jo je na zadnjem naroku za glavno obravnavo, ki je tekla na tožbo tožeče stranke, podala na zapisnik, ne da bi ob tem navedla vrednost spornega predmeta. Po tistem, ko je tožeča stranka podala odgovor nanjo, ko je bilo dokazovanje sklenjeno in sta stranki že vložili stroškovnika, je šele navedla vrednost spornega predmeta. To se je zgodilo že po obravnavanju glavne stvari, torej prepozno. Zadnja možnost, ko lahko tožnik še na glavni obravnavi navede vrednost spornega predmeta in si zagotovi revizijo, je trenutek, preden se začne obravnavanje glavne stvari, ker je sicer prekludiran v tej svoji pravici (argument iz tretjega odstavka 40. člena ZPP). Prav slednje se je zgodilo v tej zadevi, zaradi česar je moralo sodišče revizijo zavreči kot nedovoljeno (389. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 186, 186/2, 40, 40/3, 389.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I R 13/96
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1996-04-17

določitev krajevne pristojnosti po višjem sodišču - delegacija iz smotrnosti

Po določilu 68. člena zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP) najvišje sodišče v državi, na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Glede na tako vsebino navedene pravne podlage je predlog za delegacijo drugega sodišča utemeljen, če je delegacija smotrna (ker se bo na drugem sodišču očitno postopek laže opravil ali pa, ker za to obstajajo drugi tehtni razlogi). V tem primeru pa se predlog utemeljuje z navedbo, da so sodnikom predlagajočega sodišča zaradi določenih okoliščin osebno znane pravdne stranke. Tak predlog pa ne utemeljuje potrebe oziroma smotrnost predlagane delegacije, ker zanjo ne navaja pravno-tehtnih razlogov. Vrhovno sodišče je zato predlog Okrajnega sodišča v C. zavrnilo kot neutemeljen.

Okrajno sodišče v C., ki je stvarno in krajevno pristojno za razrešitev predmetne pravdne zadeve, je predlagalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, da delegira za razrešitev spora drugo stvarno pristojno sodišče. V predlogu navaja, da so pravdne stranke osebno znane vsem sodnikom na Okrajnem sodišču v C. ter to dejstvo tudi obrazlaga.

Po določilu 68. člena zakona o pravdnem postopku (naprej ZPP) najvišje sodišče v državi, na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek ali če so za to podani drugi tehtni razlogi. Glede na tako vsebino navedene pravne podlage je predlog za delegacijo drugega sodišča utemeljen, če je delegacija smotrna (ker se bo na drugem sodišču očitno postopek laže opravil ali pa, ker za to obstajajo drugi tehtni razlogi). V tem primeru pa se predlog utemeljuje z navedbo, da so sodnikom predlagajočega sodišča zaradi določenih okoliščin osebno znane pravdne stranke. Tak predlog pa ne utemeljuje potrebe oziroma smotrnost predlagane delegacije, ker zanjo ne navaja pravno-tehtnih razlogov. Vrhovno sodišče je zato predlog Okrajnega sodišča v C. zavrnilo kot neutemeljen.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.