Sodba U 296/94-9
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-10-18

Ker je podana skladnost zahtevane lokacije z materialnimi predpisi (54. in 57. členom ZUN in 15. členom občinskega odloka sprememb in dopolnitev) glede sprememb namembnosti v širšem območju zazidalnega načrta in glede zagotovitve parkirnih mest, tožeča stranka ni mogla uspeti s tožbenimi ugovori v zvezi s tem.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo pritožbo proti odločbi Sekretariata za okolje in prostor občine z dne 27.8.1993, s katero je navedeni prvostopni organ izdal lokacijsko dovoljenje R.R. in Z.K.-R. (prizadeta stranka v tem upravnem sporu) za preureditev stanovanjsko poslovnega objekta s spremembo namembnosti dela kletne etaže v servis za računalniško opremo ter dela pritličja v trgovino s kmetijskimi pripomočki, ki že obratujeta, in lokacijo obnove ograje na južni strani zemljišča na parc. št. 1101 pod tam navedenimi pogoji. V obrazložitvi izpodbijane odločbe se tožena stranka sklicuje na določbe 54. in 57. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor ter 15. člena odloka o spremembi in dopolnitvi odloka o sprejetju zazidalnega načrta za del zazidanega območja B 3 ... z oznako BS 3 in BC 4 (Uradni list SRS, št. 31/86 in RS, št. 28/93). Po tej določbi: za vse obstoječe objekte v širšem območju zazidalnega načrta B 3 velja, da je možno spremeniti njihovo namembnost za potrebe oskrbnih, storitvenih in trgovinskih dejavnosti; v skladu z novo namembnostjo morajo biti zagotovljena parkirna mesta ob objektu ali v neposredni bližini na javnih parkiriščih. Po mnenju tožene stranke je predlagana sprememba namembnosti glede na navedeno določbo možna in dopustna. Parkirišče je predvideno ob objektu, obstojajo pa tudi javna parkirišča v bližini. Investitorja sta izkazala, da sta upravičena razpolagati z objektom in zemljiščem, ki je predmet posega. Po mnenju tožene stranke je prvostopni organ ravnal pravilno in zakonito, ker je izdal zahtevano lokacijsko dovoljenje. Neutemeljeni so pritožbeni ugovori, ki se nanašajo na obstoječe prometne razmere. Parkiranje je dovoljeno povsod tam, kjer je to posebej označeno s prometnimi znaki. Vsako ravnanje v nasprotju s tem je po mnenju tožene stranke prekršek, za kar je pristojen ustrezen organ. Ni pa to stvar lokacijskega dovoljenja. Zato je izrek prvostopne odločbe v 5. točki (ne dovoli se parkiranja vozil uporabnikov lokalov na javnih prometnih površinah) nepotreben, ni pa nezakonit, saj le predpisuje nekaj, kar je že določeno. Iz navedenih ugotovitev tudi izhaja, da je po mnenju tožene stranke navedba tožnika o tem, da zazidalni načrt take spremembe namembnosti ne dopušča, neutemeljena. Tožnik ni izkazal, da je upravičen zastopati interese drugih sosedov. Soglasje sosedov pa tudi ni pogoj za izdajo lokacijskega dovoljenja. To velja tudi za soglasje krajevne skupnosti. Opravljanje teh dejavnosti po mnenju tožene stranke ne povzroča prekomernega hrupa in onesnaženja. Iz poprejšnjega soglasja sanitarne inšpekcije Inšpektorata občine z dne 5.5.1992 pa izhaja, da so izpolnjeni predpisani sanitarni pogoji in upoštevani higienski in sanitarno-tehnični normativi. Zato je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo proti prvostopni odločbi.

Tožnik v tožbi navaja, da so somejaši, med katerimi je tudi on, dali soglasje le za spremembo namembnosti dejavnosti v frizerski salon, ne pa za trgovino s kmetijskimi stroji in servis za računalniško opremo. Meni, da zazidalni načrt ne daje možnosti take spremembe namembnosti.

Obiskovanje take trgovine zahteva neposredno parkiranje tik pred trgovino. Zato je neizvedljivo zadostiti pogoju iz 5. točke izreka prvostopne odločbe. Hrup in splošna nevarnost, ki jo povzročajo vsakodnevna stalna vožnja in parkiranje vozil pred trgovino, sta za sosesko nevzdržna. Prihaja do tresenja tal in do prekomernega onesnaženja zraka. Ta stališča z njim delijo tudi drugi prizadeti krajani. Soglasje krajevne skupnosti ni dano. Gre za legalizacijo obstoječega stanja. Ob lokalu je zagotovljeno le parkirišče za lastnike hiše, ki pa s tem parkiranjem zaprejo dostop do objektov na parc. št. 100/4 in 1100/2. Torej, določba o obvezni zagotovitvi nemotenega dostopa do teh parcel v prvostopni odločbi nima osnove. Povsem jasno je, da v zvezi s tem ne more biti spoštovan niti pravilnik o splošnih ukrepih in naravnega varstva pri delu za gradbene objekte, namenjene za delovne in pomožne prostore. Meni, da bi bilo dejansko stanje možno natančno in popolno ugotoviti s preprostim ogledom na kraju samem, pri čemer bi se bilo možno zlahka prepričati, da so njegove navedbe v celoti utemeljene ter kvečjemu še omiljene, podrobno pa razvidne tudi iz njegove pritožbe proti prvostopni odločbi. Smiselno predlaga, da sodišče ugodi tožbi in odpravi izpodbijano odločbo.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno. Prizadeta stranka smiselno predlaga, da sodišče zavrne tožbo kot neutemeljeno.

Glede na podatke in listine v upravnih spisih in citirane materialne predpise (54. in 57. člen zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor - Uradni list SRS, št. 18/84, 37/85, 29/86 in Uradni list RS, št. 26/90, 48/90, 3/91, 18/93 in 47/93; ter 15. člen odloka Skupščine občine ... o spremembi in dopolnitvi odloka o sprejetju zazidalnega načrta za del zazidanega območja B 3 ... z oznako BS 3 in BC 4) sta po presoji sodišča prvostopni organ in tožena stranka odločila pravilno. Tožena stranka je v obrazložitvi izpodbijane odločbe utemeljeno zavrnila tožnikove pritožbene navedbe, ki jih tožnik ponavlja v tožbi, nanašajo pa se na obstoječe prometne razmere, parkiranje, zastopanje interesov drugih sosedov, njihovo soglasje k lokacijskemu dovoljenju in soglasje krajevne skupnosti ter prekomerni hrup in onesnaženje. Tožena stranka je dala pravilne razloge za to zavrnitev. Sodišče teh razlogov na tem mestu ne ponavlja.

Ker so neupoštevne tožnikove tožbene navedbe in je torej izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (ZUS). ZUS je sodišče uporabilo kot republiški predpis v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.