Sodba II Ips 275/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-10-26

pogodba o dosmrtnem preživljanju - pogoji za veljavnost pogodbe - razveza pogodbe - preužitkarska pogodba

Preužitkarska pogodba je vsebinsko podobna pogodbi o dosmrtnem preživljanju, zato je pravna praksa dopuščala, da se preužitkarske pogodbe razvezujejo po bistveno enakih pogojih, kot jih je določal 120. čl. ZD za pogodbe o dosmrtnem preživljanju (čl. 117 ZD).

Revizija tožečih strank se zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je s sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek po katerem naj bi se razvezala izročilna pogodba, sklenjena med pravdnimi strankami 13.12.1989 z dodatkom z dne 29.12.1989, toženka naj bi izstavila zemljiškoknjižno listino za vzpostavitev prejšnjega stanja in vrnila tožnikoma dva kmečka gumi vozova, kmetijsko orodje, naprave ter priznalo solastninski del tožnikoma na traktorju.

Sodišče druge stopnje je s pobijano sodbo zavrnilo pritožbo tožnikov in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper sodbo sodišča druge stopnje sta tožeči stranki vložili revizijo iz revizijskega razloga zmotne uporabe materialnega prava s predlogom, da naj se sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavita. Po revizijskih izvajanjih sodišči zgrešeno enačita pravni standard skupnega življenja s pojmom skupnega gospodinjstva. Tožnica namreč živi v isti hiši kot toženka, življenje vseh pravdnih strank pa je tesno povezano in so prisiljeni živeti drug ob drugem in zato njihovo razmerje predstavlja življenjsko skupnost ne le v fizičnem ampak tudi v socialno-psihološkem smislu. Taka življenjska skupnost med njimi pa je postala neznosna. Med njimi prihaja do vsakodnevnih konfliktov in šikaniranj ter je medsebojno zaupanje tako omajano, da je tožnik utemeljeno zaskrbljen celo glede hrane, ki bi mu jo pripravljala toženka.

Tudi po mnenju tožeče stranke gre v tem primeru za mešano pogodbo, ki jo je potrebno presojati ne le z vidika določil ZOR, pač pa tudi z določbami zakona o dedovanju. Protispisna je ugotovitev, da tožeča stranka ni pozvala toženke k izpolnitvi pogodbe. Zato je sklicevanje drugostopnega sodišča na določilo 26. člena ZOR nesprejemljivo. Sodišče napačno tolmači tudi pojem velike nehvaležnosti. Na strani toženke ne gre za drobna nedovoljena ravnanja. Šlo je za grožnje s smrtjo, poškodovanja tožnikovih predmetov, ali samovoljno uporabo le-teh, pa tudi z zaklepanjem, vdorom v stanovanje, žaljenjem, zasmehovanjem, onemogočanje obiskov in podobno. Vse to je mogoče oceniti le kot veliko nehvaležnost. Ob tem pa je ugotoviti, da sodišče druge stopnje o vprašanju velike nehvaležnosti sploh molči, zaradi česar sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih.

Na vročeno revizijo tožena stranka ni odgovorila, Državno tožilstvo Republike Slovenije pa se o njej ni izjavilo (3. odstavek 390. člena zakona o pravdnem postopku, naprej ZPP).

Po revizijskih izvajanjih je sporna le materialnopravna presoja vprašanja, ali je utemeljen tožbeni zahtevek za razvezo izročilne pogodbe z dne 13.12.1989 z njenim dodatkom, v posledici tega pa tudi ostali dajatveni del tožbenega zahtevka.

Revizijsko sodišče sprejema kot pravilne zaključke sodišča druge in prve stopnje, da je pogodba pravdnih strank, sklenjena 13.12.1989, s katero sta tožnika z ostalimi solastniki izročila toženki svoja solastniška deleža na kmetiji v takojšnjo last in posest proti njeni obvezi, da bo nudila določene storitve in dajatve v naravi, v primeru bolezni in onemoglosti pa hrano, nego, skrb in podobno, preužitkarska. Taka pogodba je po svoji vsebini odplačna in mešana (ker vsebuje obveznostne vsebine, znake osebne služnosti, aleatornosti in delno tudi darilne elemente). Taka pogodba, čeprav znana na pravnem prostoru bivšega občnega državljanskega zakonika (naprej ODZ), ni bila urejena v njem. Ker pa se te pogodbe v mnogočem približujejo pogodbam o dosmrtnem preživljanju, ki jih pozna 117. člen zakona o dedovanju (naprej ZD), je sodna praksa dopuščala razvezo preužitkarskih pogodb po bistveno enakih pogojih, kot jih je določal 120. člen ZD za pogodbe o dosmrtnem preživljanju (vse od 11.1.1957 dalje, ko je bilo sprejeto načelno mnenje bivšega zveznega sodišča). Taka praksa je ostala tudi po sprejemu zakona o obligacijskih razmerjih (naprej ZOR), po letu 1978, ker je preužitkarska pogodba vsebinsko veliko bližja pogodbi o dosmrtnem preživljanju, kot pa pogodbam obligacijskega prava, kar se poudarja zaradi delno drugačnega stališča sodišča druge stopnje (ki pa na pravilnost njegove odločitve ni vplivalo).

Po oceni revizijskega sodišča sta sodišči druge in prve stopnje pravilno zavrnili tožbeni zahtevi tožnikov, ker tožnika nista dokazala obstoja podlag, na katere sta oprla tožbeni zahtevek za razvezo preužitkarske pogodbe. Da skupnost življenja med pravdnimi strankami ni bila dogovorjena, izhaja tako iz vsebine preužitkarske pogodbe, kot iz dejstva, da prva tožnica vodi ločeno gospodinjstvo zase in za drugega tožnika ves čas od podpisa pogodbe dalje, ker je še pri močeh (stara 68 let) in ker je v pogodbi izrecno dogovorjeno, da je toženka dolžna nuditi tožnikoma hrano, oskrbo in podobno v primeru bolezni ali starostne onemoglosti. Te okolnosti po ugotovitvah sodišč druge in prve stopnje pa še niso nastopile.

Sodišči druge in prve stopnje sta ugotovili, da je toženka prevzete obveznosti do tožnikov izpolnjevala tudi po nastanku spora med njimi, da je večina konfliktov pogojena z načinom gospodarjenja s kmetijo zaradi stališč tožnikov, ki sta vajena starega načina dela v primerjavi s toženko, ki si je pridobila ustrezna znanja s področja kmetijstva ter na drugi strani, da sta tožnika odklanjala prejemanje izpolnitve, da se s pogodbo enostavno ne moreta sprijazniti in da sta v sporih tudi z ostalimi vaščani. Glede na take ugotovitve tudi po oceni revizijskega sodišča ni mogoče zaključiti, da toženka pogodbe ne izpolnjuje ter zato razveza pogodbe na tej podlagi ni bila utemeljena.

Čeprav sodišče druge stopnje v razlogih svoje sodbe posebej ne obrazlaga svojega stališča do v pritožbi uveljavljanje velike nehvaležnosti, je ugotoviti, da je v razlogih sodbe izrecno navedlo, da sprejema na prvi stopnji ugotovljeno dejansko stanje in materialnopravno presojo sodišča prve stopnje (list. št. 56 in 57). Zato v reviziji očitane kršitve sodišče druge stopnje ni zagrešilo. Sicer pa je ugotoviti, da tožnika uveljavljata v reviziji take razloge, ki bi morda lahko nosili znake velike nehvaležnosti le iz področja ponašanja toženkinega moža, ki ni njun pogodbenik. Ravnanj z znaki velike nehvaležnosti na strani toženke pa sodišči druge in prve stopnje nista ugotovili, pri tem pa sta pravilno ocenjevali razmerje pravdnih strank v luči ponašanja ene in druge stranke ter svojskost njihovih razmerij. Ker je iz podatkov spisa razvidno, da se nerazumevanje med strankami res poglablja, pa je opozoriti, da je bilo o sporu lahko odločeno le na podlagi istih razmerij in dejanskega stanja kot je bilo ugotovljeno na zadnjem naroku, to je 21.2.1992. Morebitni poznejši dogodki ali novo nastale okoliščine tako na odločitev niso mogli vplivati.

Ker je revizijsko sodišče ugotovilo, da je sodišče druge stopnje materialnopravno pravilno odločilo in da zato materialno pravo ni zmotno uporabilo, med postopkom na drugi strani pa ni bila zagrešena bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, ki se upošteva po uradni dolžnosti (386 ZPP), je neutemeljeno revizijo zavrnilo (člen 393. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.