Sodba III Ips 28/95
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1995-05-19

Stališče, da pomeni asignacija neobičajen način izterjave (113.čl. ZPPSL), je pravilno, ker na ta način plačila ni bilo mogoče iztožiti.

Revizija se zavrne kot neutemeljena. Vsaka stranka trpi svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da je dogovor o asignaciji z dne 21.4.1993 brez pravnega učinka nasproti stečajni masi. Toženi stranki je naložilo, da mora plačati v stečajno maso znesek 500.000,00 Sit z zamudnimi obrestmi od 11.3.1993 dalje do plačila ter povrniti tožeči stranki pravdne stroške v znesku 68.100,00 Sit z zamudnimi obrestmi. Ugotovilo je, da je tožeča stranka G. d.o.o. z dogovorom o asignaciji z dne 21.4.1993 kot asignant pooblastila svojega dolžnika G.F. d.o.o. kot asignata, da izplača toženi stranki kot asignatarju znesek 500.000,00 Sit. S tem je tožeča stranka poravnala svoj dolg do tožene stranke. To pa je storila tik pred začetkom stečajnega postopka. S tem je bila tožena stranka priviligirana nasproti drugim stečajnim upnikom, stečajna masa pa je bila prikrajšana. Poleg tega je tožeča stranka izterjala svojo terjatev na neobičajen način. Na podlagi določbe 113.čl. zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur.l. SFRJ št.84/89 - v nadaljnjem ZPPSL) se domneva, da je tožena stranka vedela za neugodno ekonomsko finančno stanje tožeče stranke. Sodišče druge stopnje je pritožbi tožene stranke ugodilo samo glede teka obresti in sicer, da ne tečejo od 11.3.1993, pač pa od 21.4.1993 dalje, ostalem pa je pritožbo zavrnilo in v tem obsegu z enakimi razlogi potrdilo sodbo prve stopnje.

Proti tej sodbi vlaga tožena stranka revizijo. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava, zaradi česar je bilo zmotno in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje. Poudarja, da gre za plačilo komunalnih storitev, ki jih je tožena stranka redno opravljala za tožečo stranko, za katero je bilo to nujno potrebno za opravljanje dejavnosti. Sklicuje se še na 28. in 114. člen ZPPSL, ki določata, da ni mogoče izpodbijati pravnih dejanj, opravljenih po sklenjeni prisilni poravnavi. Zaradi tega 112. in 113.člen ne prideta v poštev. Tožena stranka ni mogla vedeti, da je tožeča stranka tik pred stečajem. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijani sodbi razveljavi, oziroma smiselno tudi, da ju spremeni in tožbeni zahtevek zavrne.

Tožeča stranka v odgovoru na revizijo pojasnjuje, da prisilne poravnave ni bilo in navaja razloge, s katerimi podpira odločitev sodišč prve in druge stopnje. Predlaga zavrnitev revizije.

Javni tožilec Republike Slovenije se o reviziji ni izjavil ( 3. odst. 390.čl. ZPP).

Položaj tožene stranke kot komunalnega podjetja je v primeru, ko mora poslovati z gospodarskimi subjekti, ki so v ekonomskih in finančnih težavah, res neugoden. Vendar prejšnji ZPPSL, ki se po določbi prvega odst. 196.čl. zakona o prisilni poravnavi, stečaju in likvidaciji (Ur.l. RS št. 67/93) uporablja v tej zadevi, ne vsebuje nobenih določb, ki bi komunalna podjetja postavljala v drugačen položaj od vseh ostalih stečajnih upnikov. Zato je treba asignacijo kot pravno dejanje, v katerem je bila udeležena tožena stranka, presojati enako, kot pravna dejanja, v katerih so udeleženi ostali stečajni upniki. Stališče, da pomeni asignacija neobičajen način izterjave (113.čl. ZPPSL), je pravilno, ker na ta način plačila ni bilo mogoče iztožiti. Poleg tega je ugotovljeno, da je bila sporna asignacija sklenjena in izpolnjena neposredno pred uvedbo stečaja nad tožečo stranko. Vsak od teh razlogov sam zadostuje za domnevo, da je tožena stranka vedela za neugodno ekonomsko in finančno stanje tožeče stranke. S tem je izpolnjen pogoj za izpodbijanje pravnih dejanj, ki ga določa prva točka tretjega odstavka 112. člena ZPPSL. Ugotovljen pa je tudi obstoj nadaljnjega pogoja, namreč naklonitev ugodnosti toženi stranki kot upniku, ko je neposredno pred uvedbo stečaja prejela celotno plačilo, česar ostali upniki, ki bodo poplačani šele v stečajnem postopku, ne bodo deležni.

Nadaljnja revizijska trditev, ki se sklicuje na 28. in 114. čl. ZPPSL, nima podlage v ugotovitvah izpodbijanih sodb. Ni namreč ugotovljeno, da bi bil nad tožečo stranko uveden postopek prisilne poravnave in da se sporno plačilo nanaša na tekoče poslovanje v času trajanja postopka prisilne poravnave. Ker torej ni ugotovljeno, da bi bila zoper tožečo stranko predlagana prisilna poravnava, sklicevanje na 114. in 28. čl. ZPPSL ne pride v poštev.

Uveljavljani revizijski razlogi niso podani, zato je revizijsko sodišče revizijo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno.

Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na 1. odst. 166.čl. in 1. odst. 155.čl. ZPP. Stroški revizijskega odgovora niso doprinesli k rešitvi zadeve, zato stroški zanj niso bili potrebni in jih mora trpeti tožeča stranka sama.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.