TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba IV Ips 36/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

zahteva za sodno varstvo - razlogi - nekategorizirana cesta - vožnja po funkcionalnem zemljišču

Ali je neko površino šteti glede na določilo 10. člena ZTVCP kot nekategorizirano cesto, je dejansko vprašanje, zahteve za sodno varstvo pa po določbi člena 203 ni možno uveljavljati zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornice kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bilo delno ugodeno zagovornici kaznovanega ter je bila odločba o prekršku občinskega sodnika za prekrške spremenjena tako, da je bila kaznovanemu denarna kazen znižana, medtem ko je ostal v veljavi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije, denarna kazen in varstveni ukrep pa sta bila izrečena zaradi prekrška po 36. točki 1. odstavka 226. člena Zakona o temeljih varnosti cestnega prometa.

Zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je zagovornica kaznovanega vložila zahtevo za sodno varstvo. V njej uveljavlja napačno uporabo materialnega prava, ker je drugostopenjski organ napačno uporabil določila ZTVCP, saj funkcionalno zemljišče stavbe ni prometna površina oz. je po določilu 10. člena ZTVCP ni mogoče šteti za nekategorizirano cesto. To je zgolj površina, ki je namenjena normalni uporabi poslovne stavbe. Iz tega razloga predlaga, da Vrhovno sodišče RS odločbo Republiškega senata za prekrške odpravi, sočasno pa je zagovornica prosila za odložitev izvršbe do pravnomočne sodbe.

Ali je neko površino šteti glede na določilo 10. člena ZTVCP kot nekategorizirano cesto, je dejansko vprašanje. Zagovornica je že v teku postopka uveljavljala, da ne gre za takšno cesto, vendar je Republiški senat za prekrške v izpodbijani sodbi zavzel stališče, da je glede na ugotovljeno dejansko stanje omenjena površina nekategorizirana cesta po 10. členu ZTVCP. S ponovnim izpodbijanjem takšnega stališča zagovornica izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, saj je šele ugotovitev dejanskega stanja oz. ugotovitev, ali se določena površina uporablja za promet, predpogoj za uporabo določb ZTVCP. V postopku za sodno varstvo glede na določbo 203. člena Zakona o prekrških ugotovljeno dejansko stanje ni več možno izpodbijati, zato je zahteva zagovornice neutemeljena, kajti kljub izpodbijanju odločbe zaradi napačne uporabe materialnega prava dejansko uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja.

Glede na takšno odločitev tudi ni prišla v poštev odložitev izvršitve pravnomočne odločbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 30/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

zahteva za sodno varstvo - razlogi - odgovornost za prekršek

Prekršek po 7. točki 69. člena zakona o prometnem davku je mogoče storiti tudi z malomarnostjo.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo je Republiški senat za prekrške potrdil odločbo občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega prekrška iz 7. točke 69. člena Zakona o prometnem davku ter mu je bila izrečena denarna kazen 130.000,00 SIT. Zagovornik kaznovanega je vložil zahtevo za sodno varstvo. V njej je uveljavljal razloge iz 203. člena Zakona o prekrških, ker naj bi bila izpodbijana odločba Republiškega senata za prekrške nepravilna in nezakonita. Po mnenju zagovornika kaznovani pri poslovanju ni imel prometa in ga nihče ni pozival k podaji obračunov akontacij. Ko je bil v oktobru 1992 s strani inšpektorice opozorjen, pa je prometni davek in obračune sporočal za vsako trimesečje davčnemu organu. Za prekršek po mnenju zagovornika ne zadošča že malomarnost, kot je to obrazloženo v izpodbijani odločbi, temveč bi moral biti podan naklep. Po stališču zagovornika ni dokazana niti malomarnost, zato je predlagal, da Vrhovno sodišče RS kaznovanega oprosti sleherne odgovornosti, podrejeno pa odločbi prve in druge stopnje razveljavi in vrne zadevo organu prve stopnje v novo odločanje.

Glede zagovornikovega stališča, da je možno storiti prekršek po 7. točki 69. člena Zakona o prometnem davku le naklepno, lahko ugotovimo, da takšno stališče ni pravilno. Po 1. odstavku 9. člena Zakona o prekrških je namreč možno storiti vsak prekršek iz malomarnosti ali z naklepom in torej malomarnost zadostuje za odgovornost za prekršek. Predpis o prekršku lahko določi, da je storilec odgovoren samo, če je prekršek storil z naklepom, vendar Zakon o prometnem davku glede omenjenega prekrška ni določil, da bi ga bilo možno storiti zgolj z naklepom.

Zagovornik sicer v zahtevi izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, ko zatrjuje, da kaznovani ni vedel za dolžnost obračunavanja prometnega davka in sporočanja davčnemu organu obračunov za vsako trimesečje. V 203. členu Zakona o prekrških izpodbijanje odločbe organa druge stopnje iz razlogov zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ni možno, zato je Vrhovno sodišče RS zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 37/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

zahteva za sodno varstvo - varstveni ukrepi - obvezen odvzem predmetov

V 2. odstavku 72. člena zakona o prometnem davku je določen obvezen odvzem motornega vozila, s katerim je bil storjen prekršek po 3. točki 1. odstavka istega člena. Varstveni ukrep je torej možno izreči tudi v primeru, ko motorno vozilo ni last fizične osebe, ki je storila prekršek.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba Občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani italijanski državljan, spoznan za odgovornega prekrška po 4. točki 1. odstavka 72. člena zakona o prometnem davku ter kaznovan z denarno kaznijo. Izrečen mu je bil tudi varstveni ukrep odvzema tovornega avtomobila.

Zagovornik kaznovanega je vložil zahtevo za sodno varstvo, v kateri je uveljavil, da je bil ukrep odvzema vozila nezakonit. Določilo 2. odstavka 72. člena zakona o prometnem davku namreč pravi, da se za prekršek, storjen po 1. odstavku istega člena, vozilo odvzame fizični osebi. Tovornjak ni bil last fizične osebe, ampak pravne osebe - firme in je bilo dejanje storjeno brez vednosti lastnika. Zato se ne more odvzeti vozilo, ki ni last fizične osebe, ki je storila prekršek. Ukrep se nanaša na tretjo osebo, ki v prekršku ni sodelovala in ni udeleženka, ampak je le udeleženo njeno prevozno sredstvo. Tako kaznovani nima nobene zveze z vozilom in je lastniku nemogoče odgovarjati za prekršek, ki ga je storil njegov delavec, in ki se le nanaša na njegovo vozilo. Iz tega razloga je predlagal, da se odločba v tistem delu, ki se nanaša na varnostni ukrep, razveljavi ali celo odpravi in da se vozilo vrne lastniku v last in posest. Vrhovnemu sodišču je tudi predlagal, da izda odredbo, s katero zadrži prodajo zaseženega vozila.

V 2. odstavku 72. člena zakona o prometnem davku je določen obvezen odvzem motornega vozila, s katerim je bil storjen prekršek po 3. točki 1. odstavka istega člena. Varstveni ukrep je torej možno izreči tudi v primeru, ko motorno vozilo ni last fizične osebe, ki je storila prekršek. Takšna pravna ureditev je tudi v skladu z 2. in 3. odstavkom 37. člena zakona o prekrških. Po 2. odstavku navedenega člena zakona o prekrških se namreč predmeti, ki so bili uporabljeni za prekršek, smejo odvzeti tudi, če niso storilčeva last, v primerih, ki jih določa zakon. Glede na 3. odstavek navedenega člena zakona o prekrških se z zakonom, ki določa prekršek, sme določiti obvezen odvzem predmetov in takšen obvezen odvzem je predviden v prej omenjenem 2. odstavku 72. člena zakona o prometnem davku. Organ prve in druge stopnje sta torej glede odvzema vozila ravnala zakonito.

Glede na takšno odločitev Vrhovnega sodišča ni prišel v poštev tudi dodatni predlog zagovornika, da naj bi namreč Vrhovno sodišče odložilo izvršitev pravnomočne odločbe.

ZPR člen 37, 37/2, 37/3. ZPD člen 72, 72/2, 72/1-3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 43/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

Po zakonu je kaznovani upravičen do zahteve za sodno varstvo samo takrat, kadar je bila zoper odločbo organa prve stopnje v njegovo korist ali škodo vložena pritožba. Kaznovani ni vložil pritožbe zoper odločbo organa 1. stopnje, zato je ta odločba postala pravnomočna. Glede na to, da z odločbo organa druge stopnje ni bilo v ničemer odločeno v zvezi s kaznovanim, saj je bilo odločeno le o pritožbi zagovornika obd. pravne osebe in druge odgovorne osebe, je šteti, da kaznovani do vložitve zahteve za sodno varstvo ni upravičen.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Z odločbo Komisije za prekrške Carinarnice so bili spoznani za odgovorne podjetje in odgovorna oseba prekrška po 1. točki 1. odstavka 369. člena Carinskega zakona, pa napeljevanja h prekršku po 1. točki 1. odstavka 369. člena Carinskega zakona v zvezi s 14. členom Zakona o prekrških ter bili kaznovani z denarnimi kaznimi podjetje. Z odločbo Republiškega senata za prekrške, ki je navedena v uvodu, je bila pritožba zagovornika obdolžene pravne osebe in obdolžene odgovorne osebe zavrnjena kot neutemeljena in potrjena odločba o prekršku organa prve stopnje.

Zoper odločbo organa druge stopnje, ki je navedena v uvodu, je vložil zahtevo za sodno varstvo zagovornik kaznovanega. V zahtevi se sklicuje na razloga iz 1. in 2. točke 203. člena Zakona o prekrških ter predlaga, naj se izpodbijana odločba ali razveljavi ter preda v ponovno odločanje ali pa spremeni tako, da se odločba organa prve stopnje ustrezno spremeni.

Iz razlogov, ki so navedeni v 1. in 2. točki 203. člena Zakona o prekrških, je mogoče z zahtevo za sodno varstvo izpodbijati samo odločbo, izdano na drugi stopnji. Iz take vsebine nedvomno izhaja, da je obdolženec po zakonu do zahteve za sodno varstvo upravičen samo takrat, kadar je bila zoper odločbo organa prve stopnje v njegovo korist ali v njegovo škodo vložena pritožba. V postopku o prekršku zoper kaznovanega pa taka aktivnost glede vlaganja pritožbe zoper odločbo organa prve stopnje ni bila izražena in zato tudi glede njega ni bila izdana nobena odločba organa druge stopnje. Imenovani je bil spoznan za odgovornega in kaznovan zgolj na podlagi odločbe organa prve stopnje, ki je s potekom vseh pritožbenih rokov tudi glede njega postala pravnomočna. Glede na to, da z odločbo organa druge stopnje, ki je navedena v uvodu, sploh ni bilo nič odločeno v zvezi s kaznovanjem imenovanega, je treba imenovanega tudi šteti za osebo, ki ni upravičena do vložitve zahteve za sodno varstvo.

Glede na to, da vložitev zahteve za sodno varstvo zoper odločbo organa prve stopnje ni dovoljena, v zvezi z odločbo organa druge stopnje pa kaznovanega ni šteti za osebo, ki bi imela pravico podati zahtevo za sodno varstvo, je bilo treba vloženo zahtevo zagovornika v skladu z določbo 2. odstavka 204. člena Zakona o prekrških zavreči kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 35/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

zahteva za sodno varstvo - razlogi - varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila

Republiški senat za prekrške ni prekršil zakona, ker je kaznovanemu izrekel varnostni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila, saj je izrek tega ukrepa utemeljil s stopnjo alkohola v organizmu in glede na naravo kršitve. Primernosti izreka tega varnostnega ukrepa v zahtevi za sodno varstvo ni mogoče uveljavljati.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Sodnica za prekrške je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekršek po čl. 226/I točka 28 ZTVCP in ga kaznovala z denarno kaznijo. Na pritožbo Policijske postaje je je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo spremenil prvostopenjsko odločbo o prekršku tako, da je kaznovanemu izrekel še varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas enega meseca. V zahtevi za sodno varstvo je kaznovani uveljavljal, da je bil z izrekom varstvenega ukrepa kršen zakon, pa tudi sicer izrek tega ukrepa ni bil utemeljen. Zato je predlagal, naj se napadena odločba spremeni tako, da se pritožba predlagatelja postopka proti prvostopenjski odločbi o prekršku zavrne.

Kaznovani nima prav, ko meni, da je Republiški senat za prekrške z izrekom varstvenega ukrepa prepovedi vožnje motornega vozila kršil zakon. Izrek tega ukrepa je namreč med drugim utemeljil tudi s tem, da je imel kaznovani kot voznik v kritičnem času O,8 g/kg alkohola v organizmu, kar ne pomeni zanemarljivega (v napadeni odločbi očitno pomotno napisano: nezanemarljivega) odstopanja od dopustne meje alkoholiziranosti. S tem pa kaznovanemu ni bil izrečen ta varstveni ukrep zgolj zato, ker je vozil pod vplivom alkohola, marveč je bilo glede na konkretno okoliščino, to je stopnjo alkoholiziranosti nad dopustno mejo, ocenjeno, da je narava kršitve predpisov o varnosti cestnega prometa takšna, da je treba kaznovanemu izreči omenjeni varstveni ukrep. Izpodbijanje primernosti tega ukrepa, kar je storil kaznovani z opisom okoliščin, v katerih je prišlo do tega, da je spil nekaj preveč, pa se v tem postopku glede na določbe čl. 203 zakona o prekrških niti ne more uveljavljati.

Po povedanem zahteva kaznovanega za sodno varstvo ni utemeljena. Zato jo je bilo treba po čl. 204/IV zakona o prekrških zavrniti.

Kaznovani je tudi predlagal, naj se odloži izvršitev odločbe, dokler ne bo končan postopek o zahtevi. Temu predlogu senat Vrhovnega sodišča RS ni ugodil, saj ni bilo razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da bo zahtevi ugodeno (čl. 200/II zakona o prekrških).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 42/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče po določbi čl. 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 6.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je znesek nad 15.000,00 SIT denarne kazni, pri katerem bi kaznovani šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po čl. 204/II zakona o prekrških njegovo zahtevo zavreči kot nedovoljeno.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekršek po čl. 79/I točka 1 v zvezi s čl. 81 zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84-29/86 in Uradni list RS, št. 26/90) in ga kaznovala z 8.000,00 SIT denarne kazni. Pritožbi kaznovanega je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo delno ugodil in odločbo prve stopnje v odločitvi o kazni spremenil tako, da je kaznovanemu izrečeno denarno kazen znižal na 6.000,00 SIT, sicer pa je pritožbo zavrnil kot neutemeljeno in v nespremenjenih delih potrdil odločbo sodnika za prekrške prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo je kaznovani uveljavljal, da je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno in smiselno predlagal, naj se postopek o prekršku ustavi.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče po določbi čl. 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 6.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je znesek nad 15.000,00 SIT denarne kazni, pri katerem bi kaznovani šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po čl. 204/II zakona o prekrških njegovo zahtevo zavreči kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 39/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-09-08

zahteva za sodno varstvo - dovoljenost - izrečena kazen - varstveni ukrep

Ker je bila kaznovanemu izrečena kazen nižja od 15.000 SIT, je zahteva za sodno varstvo nedovoljena. Po določbi 1. točke 202. člena Zakona o prekrških izrek varstvenega ukrepa odvzema predmetov (orožja) ne more biti podlaga za zahtevo za sodno varstvo.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinski sodnik za prekrške je z odločbo spoznal A.B. za odgovornega za prekrška po čl. 56/I točka 6 in 7 zakona o orožju (Uradni list SRS št. 17/81 in Uradni list RS št. 44/90) in ga kaznoval za prvi prekršek z denarno kaznijo 2.000,00 SIT, za drugi prekršek z denarno kaznijo 6.000,00 SIT, nato pa mu je izrekel enotno denarno kazen 8.000,00 SIT. Po čl. 56/II zakona o orožju je bil kaznovanemu izrečen tudi varstveni ukrep odvzema orožja in streliva, ki je bilo predmet prekrška. Pritožbo kaznovanega je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno ter potrdil odločbo o prekršku prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo kaznovani trdi, da ni storil nobenega prekrška ter predlaga, naj se napadena odločba o prekršku razveljavi. Zahteva za sodno varstvo ni dovoljena.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče po določbi čl. 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 8.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je mejni znesek nad 15.000,00 SIT, pri katerem bi šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po čl. 204/II zakona o prekrških zahtevo kaznovanega zavreči kot nedovoljeno.

Podlage za vložitev zahteve za sodno varstvo pa tudi ni v odvzemu orožja in streliva, ki je bilo predmet prekrška, saj gre pri tem za varstveni ukrep odvzema predmetov, ki pa po določbi čl. 202 točka 1 zakona o prekrških ne more biti podlaga za zahtevo za sodno varstvo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 48/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-09-08

zahteva za sodno varstvo - dovoljenost - odvzem deviz

Izrek varstvenega ukrepa odvzema deviz, ki so bile predmet prekrška, po določbi 1. točke 202. člena zakona o prekrških ni podlaga za zahtevo za sodno varstvo.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Republiška devizna inšpektorica je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekršek po čl. 86/I točka 1 zakona o deviznem poslovanju (Uradni list RS št. 1/91-I) in ga kaznovala z 8.000,00 SIT denarne kazni, izrekla pa mu je tudi varstveni ukrep odvzema 12.400 DEM. Zagovornikovo pritožbo je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa za prekrške prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, ki jo je vložil zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zaradi kršitve materialnega zakona, je zagovornik predlagal, naj se odločbi o prekršku prve in druge stopnje razveljavita in zadeva vrne v nov postopek.

Drugostopenjsko odločbo o prekršku je mogoče po določbi čl. 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 8.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je mejni znesek nad 15.000,00 SIT, pri katerem bi šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po čl. 204/II zakona o prekrških zagovornikovo zahtevo zavreči kot nedovoljeno.

Tudi odvzem 12.400 DEM, ki so bile predmet prekrška, ne more biti podlaga za vložitev zahteve za sodno varstvo. Pri tem gre namreč za varstveni ukrep odvzema predmetov, ki pa po določbi čl. 202 točka 1 zakona o prekrških ne more biti podlaga za zahtevo za sodno varstvo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 62/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-09-08

zahteva za sodno varstvo - dovoljenost - rok

Zahtevo za sodno varstvo je treba vložiti v petnajstih dneh od vročitve odločbe druge stopnje pri Vrhovnem sodišču, zato se pravočasnost presoja po datumu, ko je zahteva vložena pri tem sodišču, ne pa pri drugem organu, ki je odločal na prvi ali drugi stopnji.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot prepozna.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekršek po čl. 226/I točka 28 ZTVCP in ga kaznovala z 2.500,00 SIT denarne kazni, izrekla pa mu je tudi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas dveh mesecev. Republiški senat za prekrške je z uvodoma navedeno odločbo pritožbo kaznovanega zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa za prekrške prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, ki jo je vložil pri organu za prekrške prve stopnje priporočeno po pošti dne 19.8.1994 in ki je bila prek Republiškega senata za prekrške predložena Vrhovnemu sodišču RS dne 7.9.1994, kaznovani uveljavlja, da je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno in predlaga, naj se napadena odločba spremeni tako, da se varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije ne izreče.

Po določbi čl. 201/I zakona o prekrških je treba zahtevo za sodno varstvo vložiti v 15 dneh od vročitve odločbe druge stopnje, po določbi 2. odstavka istega člena pa se zahteva vloži pismeno pri Vrhovnem sodišču RS. Iz povratnice, priložene odločbi organa za prekrške druge stopnje, je razvidno, da je kaznovani to odločbo prejel dne 12.8.1994. Torej bi moral vložiti zahtevo za sodno varstvo najkasneje v ponedeljek, dne 29.8.1994 do 24. ure in to neposredno na Vrhovno sodišče RS oziroma bi morala zahteva nanj prispeti najkasneje do tedaj. Ker je prispela na Vrhovno sodišče RS šele dne 7.9.1994, torej po preteku 15 dni od prejema odločbe o prekršku druge stopnje, ni bila vložena pravočasno. Zato jo je bilo treba po določbi prvega stavka člena 204/II zakona o prekrških zavreči kot prepozno.

Kaznovani je tudi predlagal, naj se odloži izvršitev odločbe o prekršku, dokler ne bo končan postopek o zahtevi za sodno varstvo. Temu predlogu senat Vrhovnega sodišča RS ni ugodil, ker ni bilo utemeljenih razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da bo zahtevi ugodeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.