TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep I Ips 200/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-20

izredna omilitev kazni - znane okoliščine

Sodišču so bile obsojenčeve družinske razmere dobro znane in je ob izrekanju zaporne kazni lahko tudi pričakovalo, kaj bo to pomenilo za obsojenčevo družino, zato niso podani zakonski pogoji za izredno omilitev kazni.

Zahteva obs. za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja ponarejanja denarja po 1. odstavku 168. člena KZ SFRJ v zvezi s 4. členom ustavnega zakona (Uradni list RS št. 1/91-I) ter mu je bila izrečena zaporna kazen. V izrečeno kazen mu je bil vštet tudi čas pripora. Obsojenec prestaja kazen v KPD.

Obsojenec je dne vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej je uveljavljal, da je poročen in oče dveh mladoletnih otrok, da je žena nezaposlena ter je tako družina v celoti odvisna od obsojenca. Zaradi terorja s strani srbskega režima nad Albanci na Kosovem je njegova družina v stalni življenjski nevarnosti. Zaradi težkih razmer, v katerih živi njegova družina, nujno potrebuje njegovo pomoč, zato obsojenec prosi, da sodišče njegovi zahtevi ugodi in mu omogoči, da bi pomagal družini.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Sodišču so bile že ob izrekanju kazni znane vse okoliščine, ki jih obsojenec uveljavlja v svoji zahtevi. Tako so razmere, v katerih žive Albanci na Kosovem v Zvezni Republiki Jugoslaviji splošno znane, sodišče pa je imelo tudi podatke, da je obsojenec poročen in oče dveh mladoletnih otrok, v zagovoru pred preiskovalno sodnico pa je tudi pojasnil, da njegova družina, žena in dva otroka, bivata na Kosovem, sam pa začasno biva v Sloveniji. Sodišču so bile torej obsojenčeve družinske razmere dobro znane in je ob izrekanju zaporne kazni tudi lahko pričakovalo, kaj bo to pomenilo za obsojenčevo družino.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da pri obsojencu niso podani zakonski pogoji za izredno omilitev kazni, zato je njegovo zahtevo v skladu z določilom 7.odstavka 414. člena ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 182/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-20

izredna omilitev kazni - znane okoliščine

Sodišču so bile že ob izrekanju kazni znane vse  okoliščine,  ki  jih obsojenčeva starša uveljavljata v zahtevi, saj jih je tudi upoštevalo kot olajševalne okoliščine, zato je  vrhovno  sodišče  ugotovilo,  da niso podani zakonski pogoji za izredno omilitev kazni.

Zahteva staršev obsojenega za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja zanemarjanja mladoletne osebe in surovega ravnanja po 2. odstavku 96. člena KZ RS. Izrečena mu je bila zaporna kazen.

Starša obs. sta v korist obsojenega sina vložila zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej sta uveljavila, da je imel obsojenec težko otroštvo, moral je živeti pri teti, ker sta starša odšla v tujino, pa tudi sicer obsojenec ni slab mož in oče. Iz teh razlogov sta predlagala, da se obsojencu izrečena kazen zniža.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Sodišču so bile že ob izrekanju kazni znane vse okoliščine, ki jih obsojenčeva starša uveljavljata v zahtevi. Ti podatki so tudi razvidni iz anamnestičnih podatkov v izvidu izvedenca psihiatrične stroke, sodišče pa jih je upoštevalo kot olajševalne okoliščine na strani obsojenca, kar je razvidno iz obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje in sodbe sodišča druge stopnje.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da niso podani zakonski pogoji za izredno omilitev kazni, zato je zahtevo obsojenčevih staršev v skladu z določilom 7. odstavka 414. člena ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 247/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-12-17

izredna omilitev kazni - olajševalne okoliščine

Obsojenčeva namera, da ne bo nadaljeval s kaznivimi dejanji in da bo živel pošteno, je lahko le uresničitev namena kaznovanja, nikakor pa ne predstavlja nove olajševalne okoliščine v smislu 412. člena ZKP.

Zahteva obsojenega za izredno omilitev kazni se zavrne.

Obsojeni je bil s sodbo temeljnega sodišča v zvezi s sodbo višjega sodišča v spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja tatvine po 1. odstavku 165. člena KZ RS. Z isto sodbo je sodišče izreklo še enotno kazen v višini 2 let zapora, pri čemer je upoštevalo navedeno izrečeno kazen ter kazen 5 mesecev zapora za kaznivo dejanje tatvine po 1. odstavku 165. člena KZ RS, določeno v pogojni obsodbi temeljnega sodišča.

Obsojenec je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej je uveljavil svoje spoznanje, da je edina rešitev pošteno življenje in da mu je sedaj žal, ker je delal napake.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Obsojenčeva namera, da ne bo nadaljeval s kaznivimi dejanji in bo živel pošteno, je lahko le uresničitev samega namena kaznovanja, nikakor pa ne more predstavljati nove olajševalne okoliščine, ki bi jo sodišče lahko v postopku za izredno omilitev kazni upoštevalo. Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da pri obsojencu niso podani zakonski pogoji za izredno omilitev kazni, zato je njegovo zahtevo v skladu z določilom 7. odstavka 414. člena ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 243/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-12-17

izredna omilitev kazni - neupoštevne okoliščine

Obsojenčev namen, da si na prostosti uredi življenje, se ne more upoštevati kot nova bistvena olajševalna okoliščina.

Zahteva obsojenega za izredno omilitev kazni se zavrne.

Obsojeni je bil s sodbo spoznan za krivega kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki 1. odstavka 166. člena KZ RS ter mu je bila izrečena zaporna kazen. Ob upoštevanju prejšnjih pravnomočnih sodb mu je bila izrečena enotna kazen.

Obsojeni je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej je uveljavil, da ga prestajanje kazni spravlja v obup, da ima železno voljo postaviti se na lastne noge in oditi v tujino, kjer ima resno prijateljico, v planinski koči njenih staršev pa bi se zaposlil kot kuhar.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Obsojencu se lahko verjame, da mu prestajanje kazni v KPD ne more biti prijetno, vendar je izrečena enotna kazen 4 let in 6 mesecev zapora posledica izreka takšne kazni, pri čemer je sodišče pri izreku kazni upoštevalo, da je obsojenec specialni povratnik, samo prestajanje kazni pa ni možno upoštevati kot olajševalno okoliščino na strani obsojenca. Isto velja za njegove namene, kako si bo na prostosti uredil življenje, njegove tovrstne namere glede odhoda v tujino, kjer naj bi se v planinski koči zaposlil kot kuhar, pa lahko kažejo na nameravano pošteno življenje, vendar se ne morejo upoštevati kot nova bistvena olajševalna okoliščina.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da ni zakonskih pogojev za izredno omilitev kazni, zato je obsojenčevo zahtevo zavrnilo v skladu z določilom 7. odstavka 414. člena ZKP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 239/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-12-17

izredna omilitev kazni - okoliščine po izreku kazni

Odnos med obsojencem in vzgojitelji ne more biti okoliščina, ki bi utemeljevala izredno omilitev kazni. Razmere v zaporu je potrebno urejati na drug način, kajti izredna omilitev kazni kot izredno pravno sredstvo ne predstavlja ukrepanja, ki bi lahko uredilo morebitne neustrezne razmere v zaporu.

Zahteva obsojenega za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obsojeni spoznan za krivega kaznivih dejanj velike tatvine po 1. točki 1. odstavka 166. člena KZ RS in požiga po 1. odstavku 180. člena KZ RS. Izrečena mu je bila enotna kazen.

Obsojeni je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni, v kateri je uveljavil, da je ves čas prestajanja kazni v KPD podvržen psihičnemu terorju in nasilju s strani vzgojiteljev. Zaradi psihičnega trpljenja v zaporu predlaga, da se mu višina izrečene kazni primerno zniža, ker mu z izrekom kazni ni bila odvzeta le prostost, temveč je bil obsojen tudi na psihično nasilje.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Obsojenčeva zahteva za izredno omilitev kazni temelji na obsojenčevi trditvi, da imajo vzgojitelji v KPD do njega neprimeren odnos, kar mu povzroča psihično trpljenje. Takšna trditev sicer ni z ničemer dokazana, vendar odnos med obsojencem in vzgojitelji ne more biti okoliščina, ki bi utemeljevala izredno omilitev kazni. Razmere v zaporu je potrebno urejati na drug način, kajti izredna omilitev kazni kot izredno pravno sredstvo ne predstavlja ukrepanja, ki bi lahko uredilo morebitne neustrezne razmere v zaporu.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da ni zakonskih pogojev za izredno omilitev kazni, zato je obsojenčevo zahtevo v skladu z določilom 7. odstavka 414. člena ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep Kp 3/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-15

mladoletniki - pripor - nesoglasje med sodnikom za mladoletnike in javnim tožilcem

Senat za mladoletnike višjega sodišča je pristojen za odločitev o priporu zoper mladoletnika, v primeru nesoglasja sodnika za mladoletnike s predlogom javnega tožilca za odreditev pripora.

Pritožba zagovornice st. ml. se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom je senat za mladoletnike višjega sodišča ugodil predlogu javnega tožilca in proti st. ml. odredil pripor iz pripornega razloga po členu 191/II točka 3 v zvezi s členom 474/I ZKP.

Zoper ta sklep se je pravočasno pritožila zagovornica st. mladoletnika ter predlagala, naj se izpodbijani sklep razveljavi, odrejeni pripor zoper st. mladoletnika pa odpravi.

Glede na to, da mora pritožbeno sodišče po določbi člena 397/IV ZKP po uradni dolžnosti paziti, ali je bilo sodišče prve stopnje stvarno pristojno za sklep, je senat za mladoletnike Vrhovnega sodišča RS najprej preizkusil napadeni sklep glede tega. Glede pripora v postopku proti mladoletniku so v ZKP le nekatere določbe, med drugim ta, da odreja pripor sodnik za mladoletnike (člen 474/I ZKP). O pritožbi zoper sklep o odreditvi pripora v pripravljalnem postopku proti mladoletniku odloča senat za mladoletnike višjega sodišča (načelno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča RS, Poročilo o sodni praksi Vrhovnega sodišča RS št. II/1979). V obravnavanem primeru se že sodnica za mladoletnike s predlogom javnega tožilca za odreditev pripora zoper st. mladoletnika ni strinjala in je zato zahtevala odločitev senata za mladoletnike višjega sodišča. Senat za mladoletnike višjega sodišča je bil po mnenju senata za mladoletnike Vrhovnega sodišča RS pristojen za tako odločitev in sicer na podlagi določbe člena 192/V v zvezi s členom 452/I ZKP, pri čemer pa, analogno kot pri odločanju o pritožbi, odloča tudi v primeru nesoglasja sodnika za mladoletnike s predlogom javnega tožilca za odreditev pripora, prav ta senat in ne morda senat za mladoletnike ali zunajobravnavni senat temeljnega sodišča.

Zagovornica nima prav, ko meni, da bi se proti st. mladoletniku moral najprej uporabiti kakšen ukrep po členu 473 ZKP, ki pa doslej še ni bil uporabljen. Odreditev pripora proti st. mladoletniku, ob vsej njegovi izjemnosti, namreč ni vezana na omenjeni pogoj predhodne (neuspešne) uporabe kakšnega od ukrepov po členu 473 ZKP. V napadenem sklepu pa je na podlagi tega, da se proti st. mladoletniku vodi postopek zaradi številnih hudih kaznivih dejanj in njegovega dosedanjega zelo problematičnega načina življenja, prepričljivo obrazloženo, da je pri njem ne samo podana ponovitvena nevarnost, marveč da je potreben za njegovo izločitev iz okolja prav pripor in ne zgolj kakšen milejši ukrep po členu 473 ZKP.

Po povedanem zagovorničina pritožba ni utemeljena in jo je bilo treba zavrniti (člen 397/III v zvezi s členom 452/I ZKP).

ZKP člen 192, 192/5, 397, 397/3, 452, 452/1, 474, 474/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 234/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-12-23

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - kršitev obsojenčeve pravice do obrambe na glavni obravnavi

Ker je iz zapisnika o glavni obravnavi  razvidno,  da  je  predsednik senata  poučil  obsojenca  o  pravici  do zagovornika in je obsojenec izrecno izjavil, da se bo zagovarjal sam, obramba  v  tej  zadevi  pa tudi ni obvezna, ni podan razlog iz 3. točke 427. čl. ZKP.

Zahteva  zagovornika  obs.  za  izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

S pravnomočno sodbo, navedeno v uvodu, je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja tatvine po členu 165/1 KZ RS. Po istem zakonskem določilu mu je bila izrečena kazen 4 mesece zapora.

V zahtevi za izreden preizkus pravnomočne sodbe zagovornik uveljavlja razlog iz 3. točke 427. člena ZKP, pri čemer pa ni podal konkretnega predloga glede odločitve, ki naj jo sprejme Vrhovno sodišče Republike Slovenije.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Trditev v zahtevi, da obsojenec ni vedel, da ima pravico do zagovornika in da ga sodišče o tej pravici ni poučilo, zaradi česar naj bi bile na glavni obravnavi kršene obsojenčeve pravice do obrambe, nimajo podlage v podatkih spisa. Iz zapisnika o glavni obravnavi je namreč razvidno, da je predsednik senata poučil obsojenca o pravici do zagovornika in da je obsojenec izrecno izjavil, da se bo zagovarjal sam. Ob teh podatkih in da obramba v obravnavani zadevi ni bila obvezna, tudi ni mogoče pritrditi zahtevi, da je podan uveljavljani razlog iz 3. točke 427. člena ZKP. Zato je vrhovno sodišče zahtevo zagovornika zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
sklep II Ips 642/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-06

Presoja dovoljenosti revizije v postopku zaradi motenja posesti

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku ter ugotovilo, da je tožena stranka motila tožečo stranko v zadnji mirni posesti stanovanja s tem, da je nasilno zamenjala ključavnico na vhodnih vratih stanovanja ter ji s tem onemogočila vstop v stanovanje. Zato je toženki naložilo, da vzpostavi prejšnje stanje in sicer z zamenjavo ključavnice na vhodnih vratih stanovanja ter ključ stanovanja izroči tožeči stranki. Toženi stranki je naložilo še, da se v bodoče vzdrži takšnih ali podobnih motitvenih dejanj. Sodišče prve stopnje je sklep sodišča prve stopnje potrdilo, potem ko je zavrnilo toženkino pritožbo.

Proti sklepu sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi smiselno zatrjevane zmotne uporabe materialnega prava tožena stranka. Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije tožena stranka predlaga, da izpodbijana sklepa razveljavi ter zadevo vrne v ponovno odločanje prvostopenjskemu sodišču.

Določila zakona o pravdnem postopku (Ur.l. SFRJ št. 4/77-27/90), na katerih temelji odločitev revizijskega sodišča, so uporabljena na podlagi ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 1/91-I).

V pravdah zaradi motenja posesti se uporabljajo določbe pravdnega postopka le, če v poglavju, ki ureja postopek v pravdah zaradi motenja posesti ni posebnih določb (438. člen ZPP, Ur.l. SFRJ 4/77-27/90 in Ur.l. RS 55/92). Glede na to, da 4. odstavek 443. člena ZPP določa, da zoper sklep, izdan v pravdah zaradi motenja posesti ni revizije, vložena revizija ni dovoljena (2. odst. 389. čl. v zvezi s 4. odst. 400. člena ZPP). Revizijsko sodišče je zato odločilo, kot je razvidno iz izreka sklepa.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 587/2007, enako tudi X Ips 193/2007, X Ips 615/2007, X Ips 744/2007
sklep II Ips 406/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-06

revizija - dovoljenost - uporaba poslovnega prostora - ocena vrednosti v tožbi

Presoja (ne)dovoljenosti revizije v sporu o uporabi poslovnega prostora izhajajoč pri tem iz navedbe vrednosti spornega predmeta v tožbi, vloženi 6.7.1989 v znesku (sedaj) 10,00 SIT.

Sodišče prve stopnje je toženi stranki naložilo, da izprazni poslovni prostor, ki ga zaseda v stanovanjskem bloku ... v Mariboru, ter da sporni poslovni prostor izroči tožeči stranki. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, potem ko je zavrnilo pritožbo tožene stranke. Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi zatrjevane bistvene kršitve določb pravdnega postopka tožena stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi in sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljavi ter vrne zadevo v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Revizija ni dovoljena. Določila zakona o pravdnem postopku bivše SFRJ so v revizijskem postopku uporabljena na podlagi ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I). Tožba je bila v obravnavanem primeru vložena 6.7.1989. Ker gre za spor, ki izvira iz uporabe poslovnega prostora, bi bilo pri ugotavljanju vrednosti spornega predmeta, od katere je med drugim odvisna tudi dovoljenost revizije, potrebno izhajati iz zneska, ki ga predstavlja enoletna najemnina (38. člen ZPP, Ur.l. SFRJ 4/77-27/90 in Ur.l. RS št. 55/92). Toda tožnik ob določitvi pravdnega interesa v tožbi v znesku takratnih 100.000,00 din (sedaj 10,00 SIT) ni pojasnil, na kakšen način je prišel do omenjenega zneska. Tudi med postopkom ni ne tožnik ne toženec zatrjeval, kolikšna naj bi bila enoletna najemnina. Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navedla, da s tožečo stranko ni bila nikoli v najemnem razmerju, temveč da ima na spornih poslovnih prostorih zakonito dobroverno posest. Zato je revizijsko sodišče ob presoji dovoljenosti revizije izhajalo iz v tožbi označene vrednosti spornega predmeta (2. odst.40. čl. ZPP) v znesku 100.000,00 din (sedaj 10,00 SIT), saj je edinole na ta način lahko sklepalo o pravdnem interesu pravdnih strank za odločitev o postavljenem zahtevku. Ob vložitvi tožbe veljavno določilo 3. odstavka 382. člena ZPP (Ur.l. SFRJ št. 4/77-74/87), ki se uporablja za presojo dovoljenosti vložene revizije, je določalo kot mejno vrednost spornega predmeta, ki je odločilna za dovoljenost revizije v sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, navedeno vrednost, ki presega znesek takratnih 800.000,00 din (sedaj 80,00 SIT). Ker vrednost spornega predmeta v obravnavanem primeru ob povedanem ne presega zneska, ki je odločilen za dovoljenost revizije, je revizijsko sodišče odločilo, kot je razvidno iz izreka sklepa (392. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 587/2007, enako tudi X Ips 193/2007, X Ips 615/2007, X Ips 744/2007
Sklep I Pr 50/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-07

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija pristojnosti

Potem, ko je bilo predlogu za delegacijo ugodeno in je bilo že določeno drugo stvarno pristojno sodišče, se z umikom tožbe proti enemu od tožencev ne more doseči, da bi se zadeva vrnila v obravnavanje sodišču, ki je bilo krajevno in stvarno pristojno pred odločitvijo o delegaciji.

Trditve, da ima tožnik pred sodiščem, ki je bilo določeno, slabe izkušnje, so le pavšalne, ogled pa se lahko, če bo potreben, opravi tudi po sodniku zaprošenega sodišča.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožeča stranka je pri Temeljnem sodišču v ..., enota v ..., vložila tožbo zaradi motenja posesti. Tožbo je vložila tudi proti D, ki je v odgovoru na tožbo predlagal, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije v skladu z določbo 68. člena ZPP določi za obravnavanje drugo stvarno pristojno sodišče. Kot razlog je navedel, da je sodnik Višjega sodišča. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sklepom predlogu ugodilo in za odločanje določilo Temeljno sodišče v ...

Dne 9.11.1992 je tožeča stranka tožbo proti toženi stranki D umaknila. Obenem je predlagala, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije odloči, da se zadeva vrne v obravnavanje Temeljnemu sodišču v ..., saj so z umikom tožbe odpadli razlogi za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Obravnavanje zadeve na novo določenem sodišču je povezano s precejšnjimi stroški, poleg tega pa ima tožnik s tem sodiščem tudi slabe izkušnje. Vrnitev zadeve Temeljnemu sodišču v ... narekuje tudi dejstvo, da bo tekom dokaznega postopka potreben ogled.

Ker so obstajali tehtni razlogi, je Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi 68. člena ZPP za obravnavanje te zadeve že določilo drugo stvarno pristojno sodišče. Tožnik s tem, da je tožbo proti toženi stranki D umaknil, te odločitve ne more spremeniti in ne more doseči, da bi se zadeva, v kateri je bilo iz tehtnih razlogov za obravnavanje že določeno drugo stvarno pristojno sodišče, vrnila v obravnavanje sodišču, ki je bilo pred delegacijo za odločanje stvarno in krajevno pristojno.

Dejstvi, da naj bi imel tožnik z novo določenim sodiščem slabe izkušnje in morebitna potrebnost ogleda tekom dokaznega postopka pa nista tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v smislu določbe 68. člena ZPP. Trditev o slabih izkušnjah pred tem sodiščem je neargumentirana in pavšalna, obravnavanje zadeve pred že določenim sodiščem pa izvedbe morebitnega ogleda ne onemogoča, saj je ogled, kolikor bo to potrebno, mogoče izvesti po sodniku zaprošenega sodišča (224. člen ZPP).

Iz navedenih razlog je Vrhovno sodišče Republike Slovenije predlog zavrnilo.

Določbe ZPP (Uradni list 4/77-27/90) so v sklepu uporabljene na podlagi določb 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Uradni list RS, št. I/91-I.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep VIII R 65/2006, VIII R 61/2006, VIII R 77/2006