Sodba II Ips 19/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

napake volje - bistvena zmota - potrebna skrbnost

Ob ugotovitvi, da so si pravdne stranke s pogodbo o razdružitvi solastnine razdelile parcele tako, da so v pogodbi navedle parcelne številke, ne da bi se prepričale, če številke ustrezajo dejanskemu dogovoru, sta sodišči pravilno presodili, da stranke niso ravnale pri sklenitvi s potrebno skrbnostjo in da zato tožnika glede na določbo 2. odstavka 61. člena Zakona o obligacijskih razmerjih s svojim zahtevkom ne moreta uspeti.

Revizija se zavrne kot neutemeljena. Tožeča  stranka in 1. toženka nosita vsaka svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da se ugotovi, da je bila nepremičnina vl. št. A v odnosu med tožnikoma ter tožencema dejansko razdružena tako, da prejmeta tožnika v izključno last, vsak do idealne polovice parceli št. 239 in št. 240, toženca pa sprejmeta v izključno last vsak do polovice parcelo št. 283, ter da morata toženca izstaviti zemljiškoknjižno listino za vpis parc. št. 239 in 240 na tožečo stranko, tožnika pa dovoljujeta, da se pri parc. št. 283 vknjiži solastninska pravica na toženca, vsakega do polovice. Pritožbo tožeče stranke proti tej sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožeča stranka je vložila proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje tako spremeni, da zahtevku ugodi, podrejeno pa, da sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obrazložitvi revizije navaja, da so v sodbah sodišč prve in druge stopnje navedeni nasprotujoči razlogi. Kršitev postopka obstaja tudi zato, ker tožnik ni bil zaslišan kot stranka. Tožnika, ki bi morala ob razdružitvi prejeti parcelo imenovano H, sta zaradi napačnega zapisa številke parcele prejela nekaj drugega. Tožena stranka je bila sprva pripravljena podpisati menjalno pogodbo, ko pa je ugotovila, da je parcela postala gradbeno zemljišče, se je premislila. Tožnika zanikata, da bi pri sklepanju dogovora ravnala malomarno. Končno še navajata, da je šlo med strankami za nesporazum po 63. členu ZOR in da zato pogodba sploh ni nastala.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in toženima strankama, ki sta nanjo odgovorili. V odgovorih izpodbijata revizijske navedbe tožeče stranke in predlagata zavrnitev revizije.

Uveljavljana revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka nista podana. Revizijsko sodišče ni ugotovilo, da bi obstajala v sodbah sodišč prve in druge stopnje nasprotja o odločilnih dejstvih (13. točka 2. odstavka 354. člena ZPP). Ugotovitve sodišč, da ni dokazano, da so si stranke razdelile zemljišča na podlagi domačih imen ne izključujejo nadaljnje presoje sodišč, koliko sta bila tožnika ob sklenitvi dogovora v zmoti, in kakšne posledice je lahko imela zmota v konkretnem primeru. Okoliščina, če tožnik ni bil zaslišan kot stranka, ampak je bila kot stranka zaslišana le tožnica ne predstavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Revizijsko sodišče je izpodbijano sodbo po uradni dolžnosti preizkusilo še glede bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, vendar take kršitve ni ugotovilo.

Sodišči prve in druge stopnje sta na podlagi dejanskih ugotovitev, katerih tožeča stranka v reviziji glede na 3. odstavek 385. člena ZPP ne more uspešno izpodbijati, pri odločanju pravilno uporabili materialno pravo. Ob ugotovitvi, da so si pravdne stranke s pogodbo o razdružitvi solastnine razdelile parcele tako, da so v pogodbi navedle parcelne številke, ne da bi se prepričale, če številke ustrezajo dejanskemu dogovoru, sta sodišči pravilno presodili, da stranke niso ravnale pri sklenitvi s potrebno skrbnostjo in da zato tožnika glede na določbo 2. odstavka 61. člena Zakona o obligacijskih razmerjih s svojim zahtevkom ne moreta uspeti. Okoliščina, če sta tožnika štela, da bi bila pritegnitev izvedencev draga (revizijske navedbe), ne more biti odločilna. Tožeča stranka se v reviziji sklicuje tudi na nesporazum po 63. členu ZOR, zaradi katerega naj bi pogodba ne nastala. V tožbenem zahtevku in v trditvenem gradivu tožeče stranke pa ni podlage za presojo ravnanja strank po 63. členu ZOR.

Iz vseh navedenih razlogov je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbah 1. odstavka 154. člena 1. odstavka, 155. člena in 1. odstavka 166. člena ZPP. Tožeča stranka nosi revizijske stroške ker z revizijo ni uspela, toženka pa stroške odgovora na revizijo, ker teh v konkretnem primeru ni mogoče šteti za potrebne pravdne stroške, ki jih mora povrniti nasprotna stranka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.