TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 255/93-5
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-15

vrnitev stavbe - upravičenci do denacionalizacije - pravni naslednik - dedič - kršitev postopka

Ker je pojem pravnega prednika širši od pojma dediča, je možno, da kot pravni naslednik v postopku denacionalizacije nastopa tudi fideikomisarični substitut.

Tožbi se ugodi in se odpravi sklep Ministrstva za kulturo Republike Slovenije z dne 3.2.1993.

Tožena stranka je z izpodbijanim sklepom zavrgla tožničino zahtevo za denacionalizacijo stavbe, ker je ugotovila, da tožnice ni mogoče šteti za pravnega naslednika A.E., kateri so bile podržavljene sporne nepremičnine.

V tožbi tožeča stranka navaja, da ne soglaša s sklepom tožene stranke. Meni, da vse listine v spisu kažejo na to, da je bila tožnici priznana fidejkomisarična substitucija, ki naj bi prišla do veljave po smrti A.E., to pa vsekakor kaže na to, da se tožnica lahko šteje za pravnega naslednika v postopku denacionalizacije. Zato predlaga, da sodišče tožbi ugodi in izpodbijani sklep tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožbene navedbe, vztraja pri ugotovitvah izpodbijanega sklepa in predlaga zavrnitev tožbe.

Po določbi 1. odstavka 15. člena Zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91) so v primeru, če so upravičenci do denacionalizacije iz 3., 4. in 5. člena zakona mrtvi ali razglašeni za mrtve, upravičeni za uveljavljanje pravic iz tega naslova njihovi pravni nasledniki. Pravni naslednik pa ni samo dedič ali sorodnik mrtvega ali razglašenega za mrtvega, temveč vsak, na katerega so prešle pravice in obveznosti njegovega pravnega prednika. Pojem pravnega prednika je širši od pojma dediča in ga zato zakon očitno uvaja zavestno. Določenemu krogu oseb, ki še nimajo statusa dedičev, skuša omogočiti uveljavljanje pravic iz denacionalizacije, samo dedovanje pa ureja tako, da se to uvede šele po pravnomočnosti odločbe o denacionalizaciji (členi od 74 do 84 Zakona o denacionalizaciji). Ker bi bilo iz odločbe okrajnega sodišča z dne 22.7.1947 in iz izpiska zemljiške knjige možno razbrati, da se tožnici za del premoženja znova priznava fidejkomisarična substitucija, ki bo prišla do veljave po smrti A.E., bo tožena stranka morala ugotoviti še vsa dejstva v zvezi s tako odločitvijo sodišča ter ugotoviti, ali in v kakšnem obsegu je tožnico šteti kot pravnega naslednika pokojne A.E., po določbah 15. člena Zakona o denacionalizaciji.

Ker tožena stranka v obravnavani zadevi zaradi drugačne razlage pojma pravni naslednik ni ugotavljala vseh dejstev in okoliščin, pomembnih za odločitev o tožničini zahtevi, je sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena v zvezi z 2. odstavkom 39. člena Zakona o upravnih sporih tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo. Določbe Zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije v skladu z določili 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 418/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-23

odločba - nedoločnost in nejasnost izreka - vračilo dohodnine

Če je izrek odločbe nedoločen in nejasen in dopušča različna tolmačenja, pomeni to bistveno kršitev pravil postopka, ki vpliva na odločitev o stvari.

Tožbi se ugodi in se odpravi izpodbijana odločba Republiške uprave za javne prihodke z dne 1.3.1993.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnice zoper odločbo Republiške uprave za javne prihodke - Izpostave Maribor št. 01-000144 z dne 28.10.1992, s katero je bila tožnici odmerjena dohodnina za leto 1991. V obrazložitvi odločbe navaja, da tožnica ni upravičena do povračila zneska 4.732.- SIT, ki ga zahteva, ker ji je bila akontacija davka v letu 1991 zgolj obračunana, ne pa tudi dejansko odtegnjena od njene pokojnine. Ker akontacije davka tožnica ni plačevala, je tožena stranka zavrnila njene ugovore, da je upravičena zahtevati preveč plačano akontacijo v navedenem znesku. Tožnica v tožbi navaja, da se ne more strinjati z izpodbijano odločbo, ker je iz odmerne odločbe z dne 28.10.1992 razvidno, da znaša dokončno odmerjena obveznost za dohodnino za leto 1991 8.539.- SIT, med letom odmerjeni davki pri izplačevalcu pa 13.271.- SIT in presegajo letno odmerjeno dohodnino za 4.732.- SIT. Meni, da je utemeljitev tožene stranke v izpodbijani odločbi nezakonita in protiustavna, ker odreka upokojencem pravico do preveč plačanega davka in ker brez pooblastila spreminja določbe zakona o dohodnini in sicer določbo 2. alinee 1. odstavka 13. člena, ki opredeljuje osebo s stalnim prebivališčem v Republiki Sloveniji, ki prejema pokojnino, kot davčnega zavezanca, dalje določbo 14. člena, ki določa osnovo za davek iz osebnih prejemkov in določbo 3. odstavka 97. člena navedenega zakona, ki določa, da mora izplačevalec pokojnine obračunati in plačati davek. Smiselno predlaga ugoditev tožbi in odpravo nezakonite izpodbijane odločbe.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga, da sodišče zavrne tožbo kot neutemeljeno iz razlogov, razvidnih iz izpodbijane odločbe.

Tožba je utemeljena iz naslednjih razlogov:

Po določbi 1. odstavka 208. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP) se z dispozitovom odloči o predmetu postopka v celoti. Drugi odstavek 208. člena ZUP določa,da mora biti dispozitiv odločbe kratek in določen, če je potrebno pa se lahko razdeli tudi na več točk. To pomeni, da mora biti vsebina odločitve o pravici oziroma obveznost stranke formulirana tako, da je neposredno in nedvomno izražena v dispozitivu, ki mora biti jasen in določen. Dispozitiv odločbe ni jasen in določen, če dopušča različna tolmačenja.

V obravnavanem primeru dispozitiv prvostopne odločbe ni jasen, ker ne daje jasnega odgovora na vprašanje, ki je sporno med strankama, to je, ali ima tožnica pravico, do povrnitve zneska 4.732 SIT, ki naj bi po prvostopni odločbi z dne 28.10.1992 pri tožnici presegel odmerjeno dohodnino za leto 1991.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 650/93-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-08-25

sklep o dovolitvi izvršbe - prisilna izterjava denarne kazni za carinski prekršek - nemožnost izpodbijanja izvršilnega naslova

Postopek prisilne izterjave denarne kazni za prekršek ureja zakon o davkih občanov. Po določbi 3. odstavka 77. člena navedenega zakona v pritožbi zoper sklep o prisilni izterjavi ni mogoče izpodbijati pravilnosti odločbe, ki se izvršuje.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep izpostave Republiške uprave za javne prihodke z dne 7.7.1992.V obrazložitvi odločbe tožena stranka zavrača pritožbeni ugovor, da je izvršilni naslov nezakonit. Navaja, da bi tožnik v pritožbenem postopku mogel uspeti le v primeru, če bi bila pravnomočna odločba, na podlagi katere je bil izdan sklep o prisilni izterjavi, odpravljena, razveljavljena ali spremenjena ali če bi bilo plačilo začasno odloženo.

Tožnik s tožbo izpodbija navedeno odločbo. Navaja, da je izvršilni naslov nezakonit. Blaga, navedenega v odločbi o prekršku namreč nikakor ni mogoče šteti za skrito blago. Tožnik še navaja, da tako visoke kazni ne more plačati.

V obravnavani zadevi gre za prisilno izterjavo denarne kazni, ki je bila tožniku izrečena za carinski prekršek s pravnomočno odločbo carinarnice ... z dne 10.9.1990. Navedena odločba je postala pravnomočna in izvršljiva, kar izhaja iz klavzule o pravnomočnosti in izvršljivosti na navedeni odločbi. Postopek prisilne izterjave navedene kazni ureja zakon o davkih občanov (Ur.l. RS, št. 8/91 - prečiščeno besedilo). V 3. odstavku 77. člena navedenega zakona je določeno, da v pritožbi zoper sklep o prisilni izterjavi ni mogoče izpodbijati pravilnosti odločbe, ki se izvršuje. Ker tožnik ves čas v postopku izpodbija izvršilni naslov, to je pravnomočno in izvršljivo odločbo, ki je glede na navedeno zakonsko določbo v tem postopku ne more izpodbijati, je tožena stranka tožnikovo pritožbo utemeljeno zavrnila.

Ker je glede na navedeno izpodbijana odločba zakonita, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se začasno smiselno uporablja kot republiški predpis na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 978/93-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-08-25

pridobitev - državljan druge republike - oseba na delu v tujini - oseba s premoženjem in s formalnim prebivališčem v Sloveniji

Če ima oseba, ki prosi za državljanstvo v Republiki Sloveniji samo prijavljeno stalno prebivališče in ima tu nepremično premoženje, v Slovenijo pa prihaja le občasno, sicer pa z družino živi v tujini in je tam tudi zaposlena, ne izpolnjuje dejanskega pogoja življenja v Sloveniji po določbi 1. odstavka 40. člena ZDS.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila vlogo tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z utemeljitvijo, da ne izpolnjuje enega od pogojev za pridobitev državljanstva, ker dejansko ne živi v Sloveniji. Tožnik dejansko živi in dela v ZR Nemčiji.

V tožbi je tožnik predlagal, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi in da odloči, da mu mora tožena stranka povrniti stroške postopka. Navajal je, da res začasno dela v ZR Nemčiji, vendar ima prijavljeno stalno prebivališče v ..., pogosto se vrača k staršem, v Sloveniji preživi letni dopust. Doma je tudi med prazniki. Kmalu bo invalidsko upokojen. V tujino je odšel zato, ker v Sloveniji ni dobil zaposlitve.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da občasnega vračanja v Slovenijo ni mogoče šteti za dejansko življenje v Sloveniji.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91, 38/92, 13/94, zadnja novela za ta spor ne velja, ZRDS) v 1. odstavku 40. člena določa dva pogoja za državljane nekdanjih jugoslovanskih republik za pridobitev državljanstva Republike Slovenije: prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji dne 23. decembra 1990 in dejansko življenje v Republiki Sloveniji.

Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnik dejansko ne živi v Sloveniji. Tak sklep o dejanskem stanju izhaja iz podatkov upravnih spisov, ki jih je predložila tožena stranka. Tožnik je v vlogi z dne 15.1.1992 sam navedel, da je na začasnem delu v ZR Nemčiji, kjer bo ostal do upokojitve. Če ima oseba, ki prosi za državljanstvo, v Republiki Sloveniji samo prijavljeno stalno prebivališče in ima tu tudi nepremično premoženje, v Slovenijo pa prihaja le občasno (ob dopustih in praznikih), sicer pa z družino živi v tujini in je tam tudi zaposlena, ne izpolnjuje pogoja dejanskega življenja v Sloveniji po navedeni določbi ZDS.

Sodišče je moralo zato tožbo zavrniti na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77, ZUS), ki ga je uporabilo na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

V 61. členu ZUS je določeno, da v upravnih sporih vsaka stranka trpi svoje stroške postopka. Sodišče zato o tožnikovem stroškovnem zahtevku ni odločilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 53/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-09-22

stroški prisilnega privoda obsojenca za prestajanje kazni - obsojenec kot zavezanec za plačilo stroškov

Stroške prisilnega privoda na prestajanje kazni plača obsojenec.

Iz upravnih spisov izhaja, da je upravnik KPD Dob pri Mirni z odločbo z dne 30.6.1992 tožniku naložil plačilo stroškov prisilnega privoda na prestajanje kazni v znesku 8.217,00 SIT, ker 21.5.1992 ni nastopil kazni po sodbi temeljnega sodišča z dne 4.12.1991. Zoper to odločbo se je tožnik pritožil, vendar je tožena stranka tožnikovo pritožbo z izpodbijano odločbo kot neutemeljeno zavrnila, z obrazložitvijo, da na določen dan ni nastopil kazni in da je večkratni specialni povratnik ter da se je iz sedanjega naslova preselil nekam drugam, zato ni bil dosegljiv državnim organom, čeprav bi moral vedeti, da bo kmalu vpoklican na prestajanje kazni. Pri tej odločbi je tožnik dobil pravni pouk, da je zoper to odločbo možna pritožba na Vlado Republike Slovenije. Tožnik se je zoper to odločbo pritožil, vendar je tožena stranka njegovo pritožbo kot nedovoljeno zavrgla z odločbo z dne 2.9.1992. Pri tej odločbi je tožnik dobil pravni pouk, da zoper njo ni dopustna pritožba.

Tožnik je 18.1.1993 vložil tožbo, v kateri dejansko izpodbija odločbo s katero je bila njegova pritožba kot neutemeljena zavrnjena. V tožbi ponavlja svoje pritožbene navedbe, da ni prejel poziva za nastop kazni. Dalje navaja, da je tudi še pozneje prejel na svoj naslov ... različno pošto. Tožena stranka na tožbo ni odgovorila, dostavila je le upravne spise.

Sodišče je tožbo obravnavalo kot pravočasno, čeprav je bila vložena po izteku 30-dnevnega roka za vložitev tožbe (24. člen zakona o upravnih sporih), ker je tožnik v upravnih odločbah dobival napačen pravni pouk o pravnih sredstvih. Napačen pravni pouk pa za stranko ne more imeti nobenih škodljivih posledic.

Zakon o izvrševanju kazenskih sankcij (Uradni list SRS, št. 17/78, 32/89, 8/90 in RS, št. 12/92 - ZIKS) v 34. členu določa, da če obsojenec določenega dne ne nastopi kazni, obvesti kazensko poboljševalni zavod o tem sodišče, ki ga je pozvalo na nastop kazni, da odredi privedbo. Če privedba ne uspe, odredi sodišče tiralico. Drugi odstavek 35. člena istega zakona pa določa, da stroške prisilnega privoda na prestajanje kazni plača obsojenec. Odločbo o plačilu stroškov prisilnega privoda izda upravnik kazensko poboljševalnega zavoda. Iz odredbe temeljnega sodišča z dne 1.6.1992 o razpisu tiralice izhaja, da tožnik v času, ko bi moral na prestajanje kazni, ni bil dosegljiv državnim organom. Ob navedenem so tožbene navedbe tožnika neutemeljene, zato je sodišče tožbo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih kot neutemeljeno zavrnilo. Določbe zakona o splošnem upravnem postopku in zakona o upravnih sporih je sodišče skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot predpise Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 1247/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-10

neupravna stvar - upravni akt- zamenjava stanovanja - soglasje za zamenjavo

Upravni akt je po tem zakonu akt, s katerim državni organ oziroma drugi nosilec javnih pooblastil v izvrševanju teh pooblastil odloča o kakšni pravici ali obveznosti nekega posameznika ali organizacije v kakšni upravni stvari. Izdaja soglasja k zamenjavi stanovanj v Republiki Sloveniji ni urejena kot upravna stvar niti po zakonu o stanovanjskih razmerjih, niti po stanovanjskem zakonu. Akta o izdaji soglasja ni mogoče šteti za upravni akt.

Tožnik je vložil 1.10.1993 pri tem sodišču tožbo zaradi molka upravnega organa, v kateri navaja, da je dne 7.7.1993 pri toženi stranki podal predlog za izdajo soglasja za zamenjavo stanovanja v Ribnici ..., s stanovanjem v Ljubljani, .... Ker tožena stranka o predlogu ni odločila, je tožnik dne 10.9.1993 vložil zahtevo, naj izda odločbo v nadaljnjih sedmih dneh, vendar tožena stranka tudi po tej zahtevi ni odločila. V nadaljevanju tožbe tožnik navaja dejanske in pravne razloge za tožbeni predlog, naj sodišče fiktivno negativno odločbo tožene stranke odpravi in samo odloči, da se tožniku izda soglasje za zamenjavo navedenih stanovanj.

Tožena stranka je podala odgovor na tožbo po Javnem pravobranilstvu Republike Slovenije kot zastopniku po zakonu, čeprav gre za upravni spor, torej za spor, v katerem po zakonu (2. člen zakona o javnem pravobranilstvu, Uradni list SRS, št. 19/76, 31/84 in Uradni lisr RS, št. 8/90) ni predvideno zastopanje tožene stranke (15. člen zakona o upravnih sporih) po javnem pravobranilstvu.

Sodišče je tožbo zavrglo iz naslednjih razlogov:

Po 6. členu zakona o upravnih sporih (ZUS, Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77 in Uradni list RS, št. 55/92), ki se v skladu s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) v Republiki Sloveniji smiselno uporablja kot njen predpis, je upravni spor mogoč samo zoper upravni akt. Upravni akt je po tem zakonu akt, s katerim državni organ oziroma drugi nosilec javnih pooblastil v izvrševanju teh pooblastil odloča o kakšni pravici ali obveznosti nekega posameznika ali organizacije v kakšni upravni stvari. Pod pogoji iz tega zakona se sme sprožiti upravni spor tudi takrat (8. člen ZUS), ko pristojni organ sploh ni izdal ustreznega upravnega akta o zahtevi oziroma pritožbi stranke. Iz tega sledi, da ZUS dopušča tožbo zaradi molka uprave (26. člen ZUS) samo v primerih, ko bi moral pristojni organ v roku, ki ga določa zakon, izdati akt, ki ga je mogoče šteti za upravni akt po 6. členu ZUS. Izdaja soglasja k zamenjavi stanovanj v Republiki Sloveniji ni urejena kot upravna stvar niti po zakonu o stanovanjskih razmerjih (Uradni list SRS, št. 35/82 in 14/84) niti po stanovanjskem zakonu (Uradni list RS, št. 18/91, 34/92 in 21/94) in akta o izdaji soglasja ni mogoče šteti za upravni akt. Ob smiselni uporabi 2. točke 1. odstavka 30. člena ZUS v zvezi z 8. členom ZUS je moralo torej sodišče tožbo zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 345/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-30

ukrep veterinarskega inšpektorja - zavrnitev izplačila odškodnine za poklane prašiče

Zoper odločbo občinskega veterinarskega inšpektorja, s katero je zamujeno plačilo odškodnine, ni dovoljena pritožba v upravnem postopku, ampak odškodnino v takem primeru odmeri pristojno sodišče.

Tožbi se ugodi in se izpodbijana odločba Republiške veterinarske uprave z dne 1.3.1993 odpravi.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo veterinarske inšpekcije z dne 24.11.1992, s katero je bil zavrnjen zahtevek za izplačilo odškodnine za prašiče, ki so bili pobiti zaradi ugotovljene klasične prašičje kuge.

V tožbi tožeča stranka navaja, da je tožnik storil vse, kar mu nalaga zakon o zdravstvenem varstvu živali, tako da je vsekakor upravičen do plačila odškodnine za živali, ki so mu bile pobite zaradi ugotovljene prašičje kuge. Ker se je v celoti držal veljavnih predpisov, poleg tega pa bi odločitev iz izpodbijane odločbe zanj pomenila gospodarsko uničenje, predlaga, da sodišče njegovi tožbi ugodi in izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožnikove navedbe, vztraja pri ugotovitvah izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

V določbi 3. odstavka 27. člena zakona o zdravstvenem varstvu živali (Uradni list SRS, št. 37/85 - ZZVŽ) je določeno, da o tem ali se izplača odškodnina in o višini odškodnine, imetniku živali, surovin ali predmetov odloči z odločbo občinski upravni organ, pristojen za veterinarsko inšpekcijo. V 4. odstavku istega člena pa je določeno, da zoper odločbo občinskega upravnega organa pristojnega za veterinarsko inšpekcijo o višini odškodnine ni dovoljena pritožba, niti ni dovoljen upravni spor. Imetnik živali lahko v 30 dneh od vročitve odločbe iz prejšnjega odstavka predlaga pristojnemu temeljnemu sodišču, da odmeri odškodnino. Isto lahko stori, če občinski upravni organ pristojen za veterinarsko inšpekcijo odločbe ne izda ali je stranki ne vroči v roku 60 dni od vložitve zahteve za izplačilo odškodnine.

Glede na tako zakonsko določbo, po mnenju sodišča, ni dovoljena pritožba zoper odločbo glede izplačila odškodnine in o višini odškodnine, pač pa je možno samo zahtevati od pristojnega sodišča, da odmeri odškodnino. Zato z izdajo izpodbijane odločbe v upravnem postopku niso bila upoštevana določena pravila postopka. Sodišče je zato moralo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih izpodbijano odločbo odpraviti, da bo tožena stranka, ki bo pri ponovnem obravnavanju tožnikove pritožbe morala upoštevati mnenje sodišča, tožnika pravilno poučiti o pravnih sredstvih, kot je to določeno v 210. členu zakona o splošnem upravnem postopku.

Določbe zakona o splošnem upravnem postopku in zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1162/93-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-09

dohodnina - davčni dolg - odpis - razlogi - nepopolno ugotovljeno dejansko stanje - kršitev pravil postopka

Zahteve za odpis davčnega dolga ni mogoče zavrniti, ne da bi bilo ugotovljeno, da zaradi plačila davčnega dolga ne bo ogroženo preživljanje davčnega zavezanca in njegovih družinskih članov.

Tožbi se ugodi in se odločba Izvršnega sveta skupščine občine z dne 22.6.1993 odpravi.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo,izdano na podlagi 107.člena zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 48/90), zavrnila tožnikovo vlogo za odpis dohodnine za leto 1991 v znesku 144.090,00 SIT. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da glede na obrazložen predlog Republiške uprave za javne prihodke-Izpostava Kranj in mnenje Centra za socialno delo, z izterjavo davčnega dolga tožnik in njegova družina ne bodo ogroženi. Center za socialno delo je ugotovil, da tožnik v Avstriji opravlja priložnostna dela kot zidar, za kar na uro prejme 40 do 45 ATS, žena je zaposlena, oba otroka pa sta še šoloobvezna.

Tožnik s tožbo izpodbija navedeno odločbo. Navaja,da je v Avstriji delal le en mesec, nato pa se je vrnil domov in je ves čas brez dela.Sedaj štiričlanska družina živi le od ženinih dohodkov. Obrt je tožnik odjavil, ker ni imel dela. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Po določbi 1. odstavka 107. člena zakona o dohodnini (ZDoh), na kateri temelji izpodbijana odločba, lahko izvršni svet skupščine občine na obrazložen predlog davčnega organa odloči,da se zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše,če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov. V obravnavanem primeru tožena stranka zaključuje,da z izterjavo davčnega dolga preživljanje tožnika in njegove družine ne bo ogroženo. Za tak zaključek tožene stranke pa po presoji sodišča ne more biti podlaga zgolj dejstvo,da tožnik opravlja priložnostna dela v Avstriji in da je zaposlena tudi tožnikova žena,na kar se sklicuje tožena stranka v izpodbijani odločbi,ne da bi bila ugotovljena višina njunih dohodkov.Prav višina dohodka je namreč odločilna za presojo, ali bi tožnik davčni dolg lahko poravnal, ne da bi bilo ogroženo njegovo preživljanje in preživljanje njegovih družinskih članov.

Ker je bilo torej v postopku dejansko stanje nepopolno ugotovljeno in so bila kršena pravila postopka (7.,8.člen zakona o splošnem upravnem postopku), kar bi lahko vplivalo na odločitev o stvari, je sodišče tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 2.odstavka 42.člena zakona o upravnih sporih. Zakon o upravnih sporih je sodišče, tako kot zakon o splošnem upravnem postopku, uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l.RS,št.1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.