TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 181/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-21

reševanje upravnega spora brez upravnih spisov - državljanstvo - pridobitev

Če v odločbi o državljanstvu ni navedeno, na podlagi katerih dejstev in dokazov je tožena stranka ugotovila, da tožnik dejansko ne živi v R Sloveniji, tožena stranka pa sodišču ni dostavila upravnih spisov, sodišče ne more presoditi, ali je odločba tožene stranke zakonita.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za notranje zadeve z dne 4.1.1993.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vlogo tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, z obrazložitvijo, da je tožnik 23.12.1990 sicer imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, vendar pa dejansko ne živi v Sloveniji.

Tožnik je zoper tako odločbo vložil 18.2.1993 tožbo iz razlogov bistvene kršitve določb postopka in zmotne ugotovitve dejanskega stanja. V tožbi navaja, da iz odločbe ni razvidno na kakšni podlagi je tožena stranka ugotovila, da ne živi v Republiki Sloveniji. Sam ni bil o tem zaslišan, pa tudi povabljen na zaslišanje ni bil. Tako mu tudi ni bila dana možnost, da se izjasni glede dejstev in okoliščin pomembnih za odločitev. Dalje navaja, da v Sloveniji živi že 19 let, od leta 1980 je tudi stalno prijavljen. Dne 23.5.1992 je bil v Italiji aretiran in na pritožbo 5.1.1993 izpuščen. Po izpustitvi se je takoj vrnil v Slovenijo, kjer prebiva. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Sodišče je tožbo poslalo v odgovor toženi stranki z zahtevo, da dostavi tudi vse upravne spise, ki se nanašajo na zadevo. To zahtevo je tožena stranka prejela 5.5.1993, kot je razvidno iz vročilnice. Tožena stranka spisov ni dostavila, zato jo je sodišče, skladno z določbo 3. odstavka 33. člena zakona o upravnih sporih, ponovno pozvalo, da dostavi spise, kar je izkazano z vročilnico (12.10.1993), vendar tožena stranka tudi na ponovni poziv spisov ni dostavila, zato je sodišče odločilo brez spisov.

V izpodbijani odločbi ni navedeno, na podlagi katerih dejstev in dokazov je tožena stranka ugotovila, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji. Sodišče pa ni imelo na razpolago upravnih spisov in mu tako ni poznano v upravnem postopku ugotovljeno dejansko stanje, zato tudi ni moglo presoditi ali so zaključki tožene stranke na podlagi ugotovljenega dejanskega stanja pravilni in izpodbijana odločba zakonita.

Zaradi navedenega je sodišče ugodilo tožbi in izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in Uradni list RS, št. 55/92), ki ga je skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 220/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-13

stranka v upravnem sporu - prvostopni organ

Občinski upravni organ, ki je v upravni stvari odločil na prvi stopnji ni legitimiran za vložitev tožbe v upravnem sporu zato, ker je drugostopni organ spremenil njegovo obrazložitev.

Tožeča stranka je kot prvostopni organ z odločbo z dne 14.8.1992 na podlagi 1. točke 249. člena zakona o splošnem upravnem postopku razveljavila obrtno dovoljenje z dne 28.12.1988, ki ga je izdal Komite za družbeno planiranje in družbenoekonomski razvoj občine. Istočasno je tudi odločila, da se po pravnomočnosti odločbe obratovalnica izbriše iz registra obratovanja samostojnih obrtnikov gostincev, ki ga vodi Oddelek za gospodarstvo in finance občine. Tožena stranka pa je z izpodbijano odločbo ugodila pritožbi in odpravila odločbo tožeče stranke z dne 14.8.1992. Istočasno je tudi odločila, da obrtno dovoljenje z dne 28.12.1988 ostane v veljavi.

Tožeča stranka v tožbi zatrjuje, da je tožena stranka z izpodbijano odločbo kršila določbe zakona o graditvi objektov, zakona o gostinski dejavnosti in zakona o splošnem upravnem postopku. Zato predlaga, naj sodišče tožbi ugodi in odpravi izpodbijano odločbo.

Po določbi 2. člena zakona o upravnih sporih (ZUS) ima pravico sprožiti upravni spor posameznik ali pravna oseba, če misli, da mu je z upravnim aktom kršena kakšna pravica ali na zakon oprta neposredna korist. Podobne določbe ima tudi 12. člen istega zakona.

Res je sicer, da 3. odstavek 2. člena zakona o upravnih sporih določa, da v primeru, če je organ družbenopolitične skupnosti ali organizacije na prvi stopnji odločil o določeni upravni stvari, o pritožbi zoper tak akt pa je odločal organ druge družbenopolitične skupnosti oz. organizacije, lahko sproži upravni spor zoper akt druge stopnje tudi skupnost oziroma organizacija, katere organ je odločal na prvi stopnji, če meni, da je z aktom druge stopnje kršena samoupravna pravica. Vendar pa odločanje o obrtnem dovoljenju ni nikakršna samoupravna pravica, na podlagi katere bi se lahko družbenopolitična skupnost znašla v vlogi tožnika v postopku izpodbijanja odločitve drugostopnega organa. Poleg tega pa bi bila za sprožitev upravnega spora lahko eventuelno legitimirana samo družbenopolitična skupnost, ne pa sam organ, ki je odločil v stvari na prvi stopnji.

Zato je sodišče moralo, ob upoštevanju določbe 3. točke 1. odstavka 30. člena zakona o upravnih sporih, tožbo tožeče stranke zavreči. Pri tem je določbe zakona o upravnih sporih sodišče uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 213/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-13

pridobitev - državljan druge republike - dejansko nebivanje v Sloveniji

Tožba je bila zavrnjena, ker je tožena stranka pravilno ugotovila, da tožnik dejansko živi v tujini in zakonito zavrnila njegov zahtevek za pridobitev državljanstva.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Tožena stranka je v postopku ugotovila, da je tožnik imel sicer prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji na dan 23.12.1990, da pa dejansko živi v tujini. S tem pa ni izpolnjen eden izmed kumulativno določenih pogojev iz 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, zato tožena stranka ni mogla ugoditi prošnji za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

V tožbi tožnik navaja, da je tožena stranka nepravilno zavrnila njegov zahtevek za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Nesporno namreč je, da tožnik biva pri svojih starših, ki so leta 1974 kupili stanovanjsko hišo in manjše gospodarsko poslopje. Tožnik je občasno sicer res živel pri svojih starših v Avstriji, sedaj pa se je za stalno preselil v Slovenijo. Zato meni, da so v njegovem primeru izpolnjeni vsi pogoji za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije in predlaga sodišču, da izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožnikove navedbe, vztraja pri odločitvi, ki jo je sprejela v izpodbijani odločbi in predlaga zavrnitev tožbe.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92 - ZDS), na katerega se tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno sklicuje, pridobi državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, dne 23. decembra 1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, državljanstvo Republike Slovenije, če v 6 mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno bivališče. Ker je na podlagi izjav prič, predvsem pa tudi iz izjave tožnika samega možno zaključiti, kar pravilno ugotavlja tudi tožena stranka, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji, je tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno odločila, ko ni ugodila tožnikovi vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ker tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji, namreč ni izpolnjen eden od pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ki jih kumulativno določa zakon.

Ker je izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 75/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-17

denarna pomoč med brezposelnostjo - neštetje polnoletnih otrok med družinske člane - razlogi

Polnoletni otrok, čeprav brez zaposlitve, se pri uveljavljanju pravice do denarne pomoči med brezposelnostjo, ne šteje za družinskega člana.

Z izpodbijano odločbo je Ministrstvo za delo zavrnilo pritožbo tožnika zoper odločbo območne enote Republiškega zavoda za zaposlovanje z dne 16.11.1992, s katero je ta zavrnila zahtevo tožnika za priznanje pravice do denarne pomoči med brezposelnostjo. Tožena stranka v izpodbijani odločbi navaja, da je tožnikova žena v mesecu avgustu, septembru in oktobru 1992 prejemala 22.380,00 SIT neto pokojnine, kar preračunano v bruto znesek po odredbi o preračunu osebnih dohodkov (Uradni list RS, št. 2/91) znese 37.170,00 SIT, to pa je 18.585,00 SIT na družinskega člana, kar je več kot 80 % zajamčenega osebnega dohodka po zakonu, ki je znašal 17.064,00 SIT. Dalje navaja, da otroci niso bili upoštevani kot družinski člani, ker jih starši več niso dolžni preživljati po določbah zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih.

Zoper odločbo tožene stranke je tožnik 22.1.1993 vložil tožbo, v kateri navaja, da žena dobiva le 22.000,00 SIT pokojnine, da je od cele družine le sin v službi, hčerki sta brez službe in predlaga, da sodišče njegovi tožbi ugodi.

Pravico do denarne pomoči za primer brezposelnosti ureja zakon o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (Uradni list RS, št. 5/91, 12/92 in 71/93 - ZZZPB). Tožnik uveljavlja pravico do denarne pomoči za čas od 1.11.1992 dalje. Po določbi 2. odstavka 35. člena navedenega zakona zavarovanec pridobi pravico do denarne pomoči, če njegovi dohodki skupaj z dohodki družinskih članov na osebo, v zadnjih treh mesecih pred uveljavitvijo denarne pomoči, v povprečju ne presegajo 80 % zajamčene plače določene z zakonom. Za družinske člane zavarovanca se po zakonu o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti štejejo zakonec oziroma oseba, ki živi z njim v življenjski skupnosti, ki se po zakonu o zakonski zvezi in družinskih razmerjih v pravnih posledicah izenačuje z zakonsko zvezo, in otroci, posvojenci ter pastorki, dokler so jih starši dolžni preživljati ter starši oziroma posvojitelji, ki jih zavarovanec preživlja, če nimajo lastnih sredstev za preživljanje. Tožena stranka je v izpodbijani odločbi natančno in jasno obrazložila, zakaj tožnik ne more dobiti denarne pomoči. S temi razlogi se sodišče strinja in jih v izogib ponavljanju ne navaja. Zato ni mogla vplivati na odločitev v tem upravnem sporu tožnikova navedba, da družina s sredstvi, ki jih ima, težko živi.

Zaradi navedenega je sodišče tožbo zavrnilo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77 in Uradni list RS, št. 55/92), ki ga je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 221/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-08

postopek s tožbo - nepopolna in nerazumljiva tožba - jezik v postopku

Če tožnik kljub opozorilu ne vloži tožbe v slovenskem jeziku, kakršen je na sodišču v rabi (1. odstavek 104. člena ZPP v zvezi s 30. členom ZUS), sodišče tožbo po 29. členu ZUS zavrže kot neprimerno in nerazumljivo.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper odločbo o zavrnitvi zahtevka za izdajo osebnega delovnega dovoljenja enote Republiškega zavoda za zaposlovanje z dne 19.10.1992.

V tožbi, ki jo je tožnik vložil v hrvatskem jeziku, je navajal, da ne soglaša z ugotovitvami tožene stranke. Meni, da lahko v Republiki Sloveniji uveljavlja svoje pravice kljub temu, da je v hrvatski vojski prebil 11 mesecev in 12 dni. Zato predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka prerekala tožnikove navedbe. Vztrajala je pri ugotovitvah izpodbijane odločbe in predlagala zavrnitev tožbe.

Po določbi 1. odstavka 104. člena zakona o pravdnem postopku, ki se po določbi 60. člena zakona o upravnih sporih smiselno uporablja tudi v postopku v upravnih sporih, stranke in drugi udeleženci v postopku podajo sodišču svoje tožbe, pritožbe in druge vloge v jeziku naroda ali narodnosti, ki je pri sodišču v uradni rabi. Ker je tožnik tožbo vložil v hrvatskem jeziku, pri sodišču pa je v uradni rabi slovenski jezik, je sodišče tožnika pozvalo, da sodišču predloži tožbo v slovenskem jeziku. Opozorilo ga je tudi, da bo v primeru, če tožba ne bo vložena v slovenskem jeziku, na podlagi določb 29. člena zakona o upravnem sporu, tožbo s sklepom kot neprimerno zavrglo. Tožnik je, kot je razvidno iz poštne povratnice, poziv sodišča prejel, vendar nanj ni reagiral.

Ker tožnik kljub pozivu sodišča tožbe ni vložil v slovenskem jeziku, je sodišče na podlagi 2. odstavka 29. člena zakona o upravnih sporih tožbo zavrglo kot neprimerno. Določbe zakona o upravnih sporih in zakona o pravdnem postopku je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 105/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-05-19

pridobitev - državljan druge republike - pojem dejanskega življenja v Sloveniji

Bivanja v Sloveniji med letnim dopustom in ob večjih praznikih ni mogoče šteti za dejansko življenje v Sloveniji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vlogo tožeče stranke za pridobitev državljavnstva Republike Slovenije z obrazložitvijo, da je 23.12.1990 sicer imela prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, da pa dejansko živi v ZRN in tako ne izpolnjuje enega od temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva iz 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Zoper tako odločbo je tožeča stranka vložila tožbo, v kateri navaja, da v glavnem živi v Sloveniji, k možu v Nemčijo pa gre občasno za nekaj dni, saj je 1982 dobila dovoljenje le za začasno bivanje v Nemčiji. Predlaga, da naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka je odgovorila na tožbo. V odgovoru povzema razloge iz izpodbijane odločbe in poudarja, da je za kraj dejanskega življenja mogoče šteti le kraj kjer oseba dejansko in v pretežni meri uresničuje svoje življenjske potrebe. Predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92), po kateri državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v 6 mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče.

Sodišče se strinja s stališčem tožene stranke, da iz ugotovljenih dejanskih okoliščin ni mogoče zaključiti, da tožnica dejansko živi v Republiki Sloveniji. V upravnem postopku zaslišana priča D.V. je povedal, da tožnica sedaj živi pri možu v Nemčiji, kamor je že pred leti šla za njim na delo in da v Slovenijo prihaja z družino le na letni dopust in ob večjih praznikih. Tudi tožnica je bila zaslišana in je povedala, da je leta 1982 dobila dovoljenje za bivanje v Nemčiji in da je od tedaj dalje pretežno v Nemčiji. Glede na navedeno so neutemeljene tožbene navedbe, da tožnica v glavnem živi v Sloveniji, k možu v Nemčijo pa gre občasno. Za tako tožbeno trditev tožnica tudi ne ponuja nobenega dokaza. Sodišče zato nima razloga dvomiti v pravilnost zaključkov tožene stranke.

Glede na obrazloženo je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita, zato je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in Uradni list RS, št. 55/92), ki se po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporablja kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 114/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-09

Tožena stranka tudi na ponovni poziv ni dostavila upravnih spisov, zato sodišče ni moglo preveriti utemeljenosti ali neutemeljenosti tožbenih navedb in je moralo izpodbijano odločbo odpraviti.

Tožbi se ugodi in se odločba Ministrstva za notranje zadeve z dne 4.1.1993 odpravi.

Z izpodbijano odločbo je Ministrstvo za notranje zadeve zavrnilo vlogo tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z obrazložitvijo, da je na dan 23.12.1990 sicer imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, vendar pa v Sloveniji ne živi. Tožnik je po svojem pooblaščencu 3.2.1993 zoper odločbo vložil tožbo, v kateri navaja, da z družino živi v svojem stalnem prebivališču, in da trditev Ministrstva za notranje zadeve, da ne živi v Sloveniji, nima nobene utemeljitve.

Tožena stranka ni odgovorila na tožbo in tudi na ponovni poziv sodišča, ki ga je prejela 12.10.1993 ni dostavila upravnih spisov, čeprav jo je sodišče opozorilo, da bo sicer o zadevi odločilo na podlagi zadnjega odstavka 33. člena zakona o upravnih sporih.

Glede na navedeno sodišče ni moglo rešiti spora, ker brez upravnih spisov ni moglo preveriti utemeljenosti ali neutemeljenosti tožnikovih navedb v tožbi, da z družino ves čas živi v svojem stalnem prebivališču. Na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in Uradni list RS, št. 55/92) je zato sodišče izpodbijano odločbo odpravilo. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot predpise Republike Slovenije na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 125/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-16

ukrep upravnega organa - sklep, naj občina sklene najemno pogodbo - akt poslovanja

Sklep, ki ga je sprejel organ občine, da je občina kot lastnica stanovanja dolžna po stanovanjskem zakonu skleniti najemno pogodbo, je akt poslovanja in ne upravni akt.

Oddelek za varstvo okolja, urejanje prostora ter promet in zveze občine je s sklepom z dne 2.7.1992 ugotovil, da M.K. izpolnjuje pogoje za sklenitev najemne pogodbe za 3-sobno stanovanje in da občina sklene z njo najemno pogodbo v roku 60 dni po vročitvi sklepa. Zoper ta sklep se je pritožila tožnica, tožena stranka pa je z izpodbijano odločbo pritožbo zavrgla kot nedovoljeno z obrazložitvijo, da je za reševanje spora pristojno redno sodišče, in ker izpodbijani sklep ni upravni akt, ki bi se lahko izpodbijal v upravnem postopku.

Tožnica je dne 4.2.1993 po svojem pooblaščencu vložila tožbo, v kateri navaja, da se ne more strinjati z obrazložitvijo drugostopne odločbe, ker če je bil pristojen za odločitev v upravnem postopku prvostopni upravni organ, je zoper njegovo odločitev možna pritožba. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Ministrstvo za okolje in prostor je kot sedaj pristojno, vložilo odgovor na tožbo, v katerem vztraja pri odločitvi iz razlogov izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Sodišče se strinja s stališčem upravnega organa v izpodbijani odločbi, da sklep Oddelka za varstvo okolja, urejanje prostora ter promet in zveze občine ni upravni akt in da zato zoper ta sklep ni dovoljena pritožba. Ta sklep je šteti kot akt poslovanja, s katerim je organ občine kot lastnice stanovanja ugotovil, da je po določbah stanovanjskega zakona občina dolžna skleniti najemno pogodbo z M.K. Po določbi 2. odstavka 6. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in Uradni list RS, št. 35/92) je upravni akt tisti akt, s katerim državni organ, organizacija ali skupnost v izvrševanju javnih pooblastil odloča o kakšni pravici ali obveznosti nekega posameznika ali organizacije v kakšni upravni stvari. Po stanovanjskem zakonu (Uradni list RS, št. 18/91) lastniki stanovanj le-teh ne dajejo v najem v upravnem postopku, in oddajanje stanovanj v najem ni upravna stvar.

Glede na navedeno je sodišče tožbo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih kot neutemeljeno zavrnilo. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.