Sodba U 731/92-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-03

vzpostavitev lastninske pravice na podržavljenem stavbnem zemljišču - pravna podlaga

Pravna podlaga za denacionalizacijo nepremičnine (stavbnega zemljišča) ni izkazana, če nepremičnina ni bila neodplačno podržavljena na podlagi predpisa, izdanega do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963, pač pa odplačno podržavljena (razlaščena) na podlagi predpisa (zakona o razlastitvi), ki je bil sprejet in uveljavljen (15.2.1968) v letu 1968, torej po uveljavitvi ustave SFRJ iz leta 1963.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnikov proti odločbi (sklepu) Sekretariata za urbanizem, gradbene in komunalne zadeve občine z dne 12.5.1992, s katero je navedeni prvostopni organ zavrgel zahtevo tožnikov za ponovno priznanje lastninske pravice na zemljišču parc.št. 240/4, njiva v izmeri 584 m2, vl.št. 627, vsakemu do 1/2, ter za dovolitev in izvedbo vknjižbe lastninske pravice v korist tožnikov, vsakemu do 1/2 pri navedeni vložni številki, in sicer na podlagi 2. odstavka 125. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP). V obrazložitvi izpodbijane odločbe se tožena stranka sklicuje na določbe 3. in 4. člena zakona o denacionalizaciji. Ugotavlja, da je bilo na podlagi zakona o razlastitvi (Uradni list SFRJ, št. 11/68 - prečiščeno besedilo) z odločbo oddelka za finance občine z dne 14.6.1971 razlaščeno in preneseno v družbeno lastnino za potrebe stanovanjske in komunalne graditve na območju zazidalnega kompleksa, med drugim tudi zemljišče parc.št. 240/4 in del parc.št. 240/5, vpisano pri vl.št. 338, v solastnini tožnikov, vsakega do 1/2. Ugotavlja tudi, da je bilo predmetno zemljišče kasneje preparcelirano in po pravnomočnosti navedene odločbe odpisano od vl.št. 338 in vpisano v vl.št. 627 iste k.o. Po odločbi Sekretariata za občo upravo občine z dne 29.10.1984 je bila tožnikoma na zemljišču, ki je predmet tega postopka, priznana prednostna pravica uporabe za gradnjo stanovanjske hiše. Po mnenju tožene stranke iz listin v upravnih spisih nesporno izhaja, da je bilo navedeno zemljišče podržavljeno oziroma razlaščeno tožnikoma na podlagi navedenega zakona o razlastitvi iz leta 1968, torej na podlagi predpisa, ki ni naveden v 3. členu zakona o denacionalizaciji. Zemljišče tudi ni bilo neodplačno podržavljeno na podlagi predpisa, izdanega do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963 (4. člen zakona o denacionalizaciji), saj je bil navedeni zakon o razlastitvi, ki je bil podlaga za razlastitev navedenega zemljišča, sprejet leta 1968, torej po sprejemu ustave SFRJ. V danem primeru po mnenju tožene stranke pravna podlaga za denacionalizacijo navedene nepremičnine ni izkazana, kar je eden izmed pogojev, da je denacionalizacija po določbah zakona o denacionalizaciji sploh mogoča. Tožena stranka še pojasnjuje, da bo lastninjenje stavbnih zemljišč (zazidanih in nezazidanih), torej tistih, ki ne bodo olastninjena po zakonu o denacionalizaciji, urejal drug zakon. Zato je tožena stranka na podlagi 1. odstavka 240. člena ZUP zavrnila pritožbo. Ugotovila je namreč, da je bila odločitev prvostopnega organa pravilna in utemeljena v zakonu. Zato tožena stranka iz že navedenih razlogov ni mogla upoštevati pritožbenih ugovorov tožnikov. Tožnika v tožbi vztrajata, da imata kot bivša lastnika pravni interes, da se jima po 32. členu zakona o denacionalizaciji vrne lastninska pravica na navedenem zemljišču. Svojo pravico utemeljujeta tudi z določbo 31. člena zakona o denacionalizaciji. Po njunem mnenju bi morala tako prvostopni organ kot tudi tožena stranka smiselno uporabiti določbe 31. in 32. člena zakona o denacionalizaciji. Pri tem pa sta oba organa tudi kršila določbe ZUP v zvezi z odločanjem na prvi stopnji, v zvezi s pritožbo proti prvostopni odločbi, pa tudi v zvezi z odločanjem na drugi stopnji. Imata namreč izvirno pravico zahtevati nazaj lastninsko pravico ter vknjižbo te, saj sta sama bivša lastnika. Tožena stranka v izpodbijani odločbi tudi povsem napačno navaja, da naj bi tožnika prejela za to zemljišče odškodnino. To ni res, kar je razvidno iz upravnega spisa prvostopnega organa. Odškodnino sta prejela za zemljišče, ki sta ga ob razlastitvi tudi izgubila, vendar je glede tega prišlo do sporazuma o višini odškodnine. Glede zemljišča, katerega vračilo v last zahtevata, pa nista prejela nobene odškodnine. Možno je, da ima tožena stranka v mislih izdajo še kakšnega zakona glede postopka vračanja nacionaliziranih ali razlaščenih zemljišč. Vendar je, kar se njiju tiče, sedanji zakon o denacionalizaciji popolnoma jasen, ker sta sama bivša lastnika in jima je tudi pripadla pravica uporabe kot prednostna p ravica za gradnjo hiše. Zato je v njunem primeru mogoče takoj in neposredno uporabiti določbe 31. in 32. člena zakona o denacionalizaciji. V bistvu gre le za zavlačevanje postopka in le za nepotrebno administriranje tam, kjer to ni potrebno. Predlagata, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo prereka tožbene trditve, se sklicuje na obrazložitev izpodbijane odločbe, pri kateri vztraja ter predlaga, da sodišče zavrne tožbo kot neutemeljeno.

Po presoji sodišča se tožena stranka pravilno sklicuje na določbe 3. in 4. člena zakona o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91-I - ZDEN). Tožena stranka je tudi pravilno ugotovila dejansko stanje, ki izhaja iz podatkov in listin v upravnih spisih, to je, da je bilo navedeno zemljišče (parc.št. 240/4) podržavljeno oz. razlaščeno tožnikoma na podlagi zakona o razlastitvi iz leta 1968 (zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o razlastitvi - Uradni list SFRJ, št. 5/68 - ki je začel veljati 15.2.1968 - določbe VI. poglavja:

razlastitev zemljiškega kompleksa za stanovanjsko in komunalno izgradnjo, čl. 67-76, ki je bilo vključeno v prečiščeno besedilo tega zakona pod istim naslovom, členi 55 do 64 - Uradni list SFRJ, št. 11/68). Torej je bilo navedeno zemljišče podržavljeno oziroma razlaščeno tožnikoma na podlagi predpisa, ki ni naveden v 3. členu zakona o denacionalizaciji. Zemljišče tudi ni bilo neodplačno podržavljeno na podlagi predpisa, izdanega do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963 (4. člen zakona o denacionalizaciji), saj je bil citirani zakon o spremembah in dopolnitvah zakona o razlastitvi (Uradni list SFRJ, št. 5/68), ki je bil podlaga za razlastitev navedenega zemljišča, sprejet in uveljavljen v letu 1968 (15.2.1968), torej po uveljavitvi ustave SFRJ iz leta 1963. Zato je po presoji sodišča pravilno sklepanje tožene stranke v obrazložitvi izpodbijane odločbe, da v konkretnem primeru pravna podlaga za denacionalizacijo navedene nepremičnine (31. in 32. člen) ni izkazana. Ta podlaga je eden izmed pogojev, da je denacionalizacija po navedenih določbah zakona o denacionalizaciji sploh mogoča. Pravilno je tudi pojasnilo tožene stranke v izpodbijani odločbi, da bo lastninjenje stavbnih zemljišč (zazidanih in nezazidanih), torej tistih, ki ne bodo olastninjena po zakonu o denacionalizaciji, urejal drug zakon.

Ker je torej izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporablja kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.