TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 910/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-20

kršitev procesnih določb v zadevi odmere nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča

Ni podlage za odmero nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča, če ni pravnomočne sodne odločitve o tem, kaj spada v skupno premoženje zakoncev.

Tožbi se ugodi in se odločba Republiške uprave za javne prihodke, Ljubljana, z dne 4.9.1992 odpravi.

Z izpodbijano odločbo je bila zavrnjena tožničina pritožba proti odločbi Republiške uprave za javne prihodke - izpostava ... z dne 7.5.1992, po kateri je tožnica dolžna za leto 1991 plačati nadomestilo za uporabo stavbnega zemljišča od njenega solastninskega deleža (50 %) na skupnem premoženju in sicer od garaže 26 m2, od poslovnega prostora 99 m2 in od stanovanjskega prostora 30 m2 ter za od stanovanjskega prostora 153 m2 v skupnem znesku 1.452,40 SIT. Tožena stranka je ugotovila, da je prvostopni organ pravilno odmeril nadomestilo, upoštevaje sodbo temeljnega sodišča.

Tožnica v tožbi navaja, da je bila sodba na prvi stopnji sicer izdana v njeno korist, vendar se je pritožil njen bivši mož in sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje razveljavilo in zadevo vrnilo v ponovno obravnavanje prvostopnemu sodišču. Tožnica predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev tožbenega zahtevka iz razlogov izpodbijane odločbe.

Na podlagi predloženih upravnih spisov sodišče ugotavlja, da je upravni organ prve stopnje svojo odločitev oprl na sodbo, s katero je bilo ugotovljeno, kaj spada v skupno premoženje tožnice in njenega bivšega moža in odločeno, da sta pravdni stranki na navedenem premoženju solastnika do 1/2.

Tožnica je v pritožbi z dne 27.5.1992 izrecno ugovarjala, da sodba sodišča prve stopnje ni pravnomočna, ker je bila vložena pritožba. Navedla je, da bi moral upravni organ preveriti na sodišču, kdo je lastnik, preden je izdal upravno odločbo. Tožena stranka te pritožbene navedbe ni presodila, s čemer je kršila določbo drugega odstavka 245. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP). Če bi ugotovila, da sodba sodišča prve stopnje ni pravnomočna, bi morala tožena stranka odpraviti prvostopno odločbo o odmeri nadomestila za uporabo stavbnega zemljišča in naložiti upravnemu organu prve stopnje, da o tožničini obveznosti odloči šele tedaj, ko bo s pravnomočno sodbo ugotovljeno, ali je in s kakšnim deležem je solastnica stavbnega zemljišča.

Zaradi bistvene kršitve pravil postopka je sodišče izpodbijano odločbo kot nezakonito odpravilo na podlagi 2. odst. 39. člena zakona o upravnih sporih (ZUS).

Določbe ZUP in ZUS je sodišče uporabilo kot republiške predpise na podlagi 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnoti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

ZUP člen 245, 245/2.ZSZ člen 58, 62, 62/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 767/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-17

Tožnika nista imela prijavljenega stalnega prebivališča v R Sloveniji na dan 23.12.1990, zato ne izpolnjujeta pogoja za pridobitev državljanstva po 1. odst. 40. člena ZDS. Razlogi za neprijavljeno stalno prebivališče so pravno irelevantni.

Tožnika, ki sta državljana Republike Bosne in Hercegovine, sta dne 7.11.1991 vložila prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Tožena stranka je z izpodbijano odločbo to prošnjo zavrnila. V obrazložitvi odločbe tožena stranka navaja,da tožnika ne izpolnjujeta bistvenega pogoja za pridobitev državljanstva na podlagi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I), ker nista imela na dan 23.12.1990 prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji. Tožnik je bil v Sloveniji stalno prijavljen od rojstva do 13.9.1989, ko se je odjavil v Bosno in Hercegovino, stalno prebivališče v Sloveniji pa je ponovno prijavil 18.3.1991, medtem ko je tožnica stalno prebivališče v Sloveniji prijavila 23.5.1991.

Zoper to odločbo sta tožnika sprožila upravni spor. V tožbi navajata, da je bil edini razlog za tožnikovo odjavo stalnega prebivališča v Sloveniji v času od 13.9.1989 do 18.3.1991, ker je bil v tem času zaposlen kot avtoprevoznik v Bosni in Hercegovini. Tožnik in tožnica sta se poročila v Sloveniji 11.5.1991 in je po poroki tudi tožnica prijavila stalno prebivališče v Sloveniji. Tožnika smiselno predlagata odpravo izpodbijane odločbe.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev tožbe, ker tožnika glede prijave stalnega prebivališča ne izpolnjujeta enega od bistvenih zakonskih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Tožnika pa bosta lahko ponovno uveljavljala pravico pridobitve državljanstva Republike Slovenije, ko bosta izpolnjevala pogoje na podlagi redne naturalizacije.

Državljan druge republike (nekdanje SFRJ) lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije na podlagi 1. odstavka 40. člena že citiranega zakona, če izpolnjuje pogoje določene v tem predpisu. Med temi kumulativno določenimi pogoji je tudi pogoj, da je imel prosilec v Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče na dan 23.12.1990. Tožena stranka je ugotovila, da tožnika tega zakonskega pogoja ne izpolnjujeta. Te ugotovitve tožene stranke tožnika tudi v tožbi ne izpodbijata. Razlogi, ki jih navaja tožnik za svojo prekinitev prijave stalnega prebivlišča v Sloveniji v obdobju september 1989 - marec 1991, so pravno neupoštevni za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Iz navedenih razlogov je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita in zato tožnika s tožbo nista mogla uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe tega zakona je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnoti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 765/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-20

Ni izpolnjen pogoj dejanskega življenja v Sloveniji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vlogi tožečih strank za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da sta tožnika, ki sta hrvaška državljana s prijavljenim stalnim prebivališčem v Sloveniji, že leta 1972 odšla v ZR Nemčijo, kjer še vedno živita in delata in tako ne izpolnjujeta enega od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I in 30/91-I). S tem pa tudi oba mladoletna otroka, ki sta bila rojena v Nemčiji in nista nikdar dalj časa prebivala v Sloveniji, ne moreta pridobiti državljanstva Republike Slovenije (14. člen zakona o državljanstvu).

V tožbi tožnika navajata, da bi morala tožena stranka upoštevati, da sta odšla 1.2.1971 v takratno Zvezno republiko Nemčijo le na začasno delo in si s prihranki kupila v Sloveniji gradbeno parcelo št. 200/18 in si na njej zgradila stanovanjsko hišo, ki jo nameravata zasesti po vrnitvi iz začasnega dela v Nemčiji. Menita, da je določba prvega odstavka 40. člena zakona o državljanstvu R Slovenije v izpodbijani odločbi preozko interpretirana in predlagata, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem pridobi državljan druge republike državljanstvo Republike Slovenije, če je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče. Če katerikoli od navedenih pogojev ni izpolnjen, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Ker tožnika delata v ZR Nemčiji, kjer z otrokoma tudi živita, pa čeprav začasno, kot trdita v tožbi, je pravilen zaključek tožene stranke, da tožniki ne izpolnjujejo pogoja dejanskega življenja v Sloveniji. Kraj dejanskega življenja je namreč le kraj, v katerem prizadeti pretežno zadovoljujejo svoje vsakodnevne življenjske potrebe. Namen bodočega stalnega prebivanja in lastništvo nepremičnin v Sloveniji pri ugotavljanju navedenega pogoja nista bistvena.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita, zato tožniki s tožbo niso mogli uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.list RS št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1050/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-24

Tožnik - državljan druge republike - ne more pridobiti državljanstva R Slovenije, če je stalno prebivališče v Sloveniji prijavil 12.6.1991.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ker je ugotovila, da tožnik dne 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji. Torej ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnik je predlagal, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo. Navajal je, da ima od 12.6.1991 dalje prijavljeno stalno prebivališče v Ljubljani. Ker gradi vikend v domačem kraju, je imel prijavljeno stalno prebivališče v rojstnem kraju. Navajal je še, da od leta 1966 živi v Sloveniji, poročen je s Slovenko ima dva otroka, ki sta državljana Republike Slovenije, pokojnino prejema od Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje. Ima stanovanje.

Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navajala, da tožnik 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji.

Po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91, 38/92 - ZDS) lahko državljan druge republike pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če izpoljuje dva pogoja. Prvi pogoj je, da je imel prosilec prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji na dan 23.12.1990, ko je bil izveden plebiscit o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije. Drugi pogoj pa je, da prosilec dejansko živi v Republiki Sloveniji. Sodišče ugotavlja, da tožena stranka pravilno sklepa, da tožnik ne izpolnjuje prvega od navedenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. V dopisu Mestnega sekretariata za notranje zadeve z dne 2.9.1992 je navedeno, da je tožnik 10.2.1987 odjavil stalno prebivališče v Sloveniji zaradi prijave na Hrvatskem.

Ponovno se je tožnik prijavil v Sloveniji 12.6.1991. To pomeni, da na dan plebiscita, to je 23.12.1990, tožnik ni imel prijavljenga stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, zaradi česar je bilo treba njegovo tožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1061/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-24

Vlogo za pridobitev državljanstva republike Slovenije je tožnica vložila 16.4.1992. Ker se je materialnopravni rok za vložitev vlog iztekel 25.12.1991, je tožena stranka pravilno zavrnila njeno vlogo.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrgla vlogo tožnice z dne 2.4.1992 za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z utemeljitvijo, da je vlogo vložila prepozno, to je po 27.12.1991. Ker je šest mesečni rok za vložitev vloge, ki je materialni rok in ki ga ni dovoljeno podaljšati, potekel, vlogi tožnice ni bilo mogoče ugoditi.

Tožnica je v tožbi predlagala, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi in navajala, da je res zamudila rok, vendar zaradi opravičenih razlogov. Dne 23.6.1992 je bila invalidsko upokojena, od 12.8.1990 do 26.8.1991 ter od 7.10.1991 do 22.6.1992 je bila v bolniškem staležu. Zaradi zdravstvenih razlogov je bila pri starših v Bosni, zakona o državljanstvu Republike Slovenije pa ni poznala. Zato je mogoče upoštevati tudi vlogo, ki je bila vložena prepozno.

Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navajala, da je tožničina vloga prepozna.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91, 30/91 in 38/92 - ZDS), je bil sprejet 25. junija 1991 in je istega dne začel tudi veljati. V 1. odstavku 40. člena ZDS je določeno, da lahko državljan druge republike pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če izpolnjuje tam navedene pogoje in če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče. Iz vsebine zakona izhaja, da je navedeni šest mesečni rok materialnopravni rok, kar pomeni, da ga ni dovoljeno podaljšati in da zaradi njegove zamude tudi ni dovoljena vrnitev v prejšnje stanje. Materialnopravni so tisti roki, ki so za uveljavljanje pravic določeni v materialnem zakonu. Takšnih rokov pod nobenim pogojem ni dovoljeno podaljšati. Glede na začetek veljavnosti zakona se je rok za vložitev vloge iztekel 25.12.1991. Iz tožničine vloge je razvidno, da ima datum 2.4.1992 in da je bila na občini oddana 16.4.1992, torej očitno po izteku šest mesečnega roka. Tožena stranka je zato pravilno tožničino vlogo kot prepozno zavrgla.

Ker navedenega šest mesečnega materialnopravnega roka ni dovoljeno podaljšati pod nobenim pogojem, se tožnica ne more uspešno sklicevati na njeno bolezen, ki jo navaja v svojih vlogah in za katero tudi prilaga zdravstvene listine. Sodišče tudi ni moglo upoštevati trditve, da tožnica zakona o državljanstvu Republike Slovenije ne pozna. Nihče se ne more uspešno sklicevati na to, da ne pozna zakona, ker zakoni začnejo veljati, ko so objavljeni (154. člen ustave Republike Slovenije).

Če tožnica meni, da izpolnjuje pogoje za pridobitev državljanstva po drugih določbah zakona o državljanstvu Republike Slovenije (npr. po 10. členu navedenega zakona), lahko to pravico uveljavi, če izkaže pogoje, ki jih zahtevajo te zakonske določbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 902/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-16

Tožnik, ki dela v ZR Nemčiji v R Sloveniji ne živi, zato ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva RS po 1. odstavku 40. člena ZDS.

Tožena stranka ni ugodila vlogi tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ker je ugotovila, da od leta 1979 živi v Zvezni Republiki Nemčiji. Zato ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

V tožbi je tožnik navajal, da tožena stranka zmotno ugotavlja, da ne izpolnjuje pogojev za sprejem v državljanstvo po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije. V Zvezni Republiki Nemčiji je prijavljen začasno. Tam nima stalnega prebivališča. V Sloveniji ima stanovanjsko hišo, katere solastnik je z razvezano ženo.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da je tožnik zaposlen v ZR Nemčiji in zato ne živi v Sloveniji.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91, 30/91, 38/92 - ZDS) v 1. odstavku 40. člena določa dva pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva Slovenije na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je dne 23. decembra 1990, imel prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji. Drugi pogoj je, da prosilec dejansko živi v Republiki Sloveniji. Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnik dejansko ne živi na ozemlju Republike Slovenije. Iz podatkov upravnega spisa izhaja, da je v Zvezni Republiki Nemčiji tožnik zaposlen od leta 1979 dalje. V Sloveniji ni bil nikdar zaposlen. V tujino je odšel na delo iz Republike Hrvatske. Za sprejem pošiljk v zvezi z državljanstvom je pooblastil svaka, kar tudi kaže, da dejansko v Sloveniji ne živi.

Ker tožnik torej drugega pogoja za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, to je dejansko življenje v Republiki Sloveniji, ne izpolnjuje, je bilo treba njegovo tožbo kot neutemeljeno zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 937/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-14

pravočasnost pritožbe - denacionalizacija

Nepravočasna pritožba zoper sklep prvostopnega organa, s katerim je bila zavržena tožnikova zahteva za denacionalizacijo.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Občinskega sekretariata za gospodarstvo in družbenoekonomski razvoj občine z dne 18.6.1992, s katero je bila zavržena tožnikova pritožba zoper sklep z dne 11.5.1992, s katerim je navedeni prvostopni organ zavrgel tožnikovo zahtevo za denacionalizacijo z dne 25.3.1992. Tožena stranka v obrazložitvi svoje odločbe navaja, da je tožnik sklep z dne 11.5.1992 prejel 13.5.1992, pritožbo pa je vložil dne 5.6.1992, torej po preteku 15 dnevnega pritožbenega roka. Zato je prvostopni organ utemeljeno tožnikovo pritožbo zavrgel kot nepravočasno.

Tožnik v tožbi navaja, da ima pravico do vrnitve denarja, ki ga je njegova pokojna mati posodila in ki je bil posredno nacionaliziran. Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga, da se tožba zavrne.

Predmet odločanja v tem upravnem sporu ni presoja zakonitosti odločbe prvostopnega organa z dne 11.5.1992, s katero je bila zavržena tožnikova zahteva za denacionalizacijo. V tem upravnem sporu lahko sodišče presoja le zakonitost izpodbijane odločbe tožene stranke, s katero je bila zavrnjena tožnikova pritožba zoper odločbo prvostopnega organa z dne 18.6.1992 (o zavrženju tožnikove pritožbe zoper odločbo z dne 11.5.1992).

Sodišče na podlagi vročilnic, ki so v upravnih spisih, ugotavlja, da je zakonski 15 dnevni rok za pritožbo zoper odločbo prvostopnega organa z dne 11.5.1992 tožniku potekel 29.5.1992, pritožbo pa je vložil šele 5.6.1992, torej s 7 dnevno zamudo. Zato je prvostopni organ pravilno postopil, ko je tožnikovo pritožbo zavrgel kot prepozno. Tožnik v pritožbi, o kateri je odločila tožena stranka, ni zatrjeval, da je bila njegova pritožba pravočasna, niti ni navajal upravičenih vzrokov za zamudo pritožbenega roka oziroma predlagal vrnitev v prešnje stanje. Tudi v tožbi tožnik ne izpodbija ugotovitve tožene stranke glede nepravočasnosti vložene pritožbe. Tožnik samo ponavlja navedbe glede upravičenosti njegove zahteve za denacionalizacijo, kar pa kot je že bilo rečeno, ne more biti predmet tega upravnega spora.

Iz navedenih razlogov sodišče ugotavlja, da je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita in da tožnik s tožbo ni mogel uspeti. Svojo odločitev je sodišče oprlo na določbo 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče skladno z določbo 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 677/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-10

Tožnik je prijavil stalno prebivališče v Sloveniji 16.8.1991 in tako ne izpolnjuje enega od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. V obrazložitvi svoje odločbe tožena stranka navaja, da je tožnik stalno prebivališče v Republiki Sloveniji prijavil šele 16.8.1991. Zato ne izpolnjuje temeljnega pogoja, ki ga za pridobitev državljanstva določa 40. člen zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I - ZDS) - da je imel na dan 23.12.1990 v Republiki Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče.

Proti takšni odločitvi tožene stranke je tožnik sprožil upravni spor. V tožbi navaja, da je tožena stranka nepravilno ugotovila dejansko stanje. Tožnik je namreč stalno prijavljen v Sloveniji že več kot leto dni in sicer 16.8.1992 je bilo leto dni odkar ima prijavljeno stalno prebivališče v... , kjer tudi živi. V ... sta si z ženo zgradila stanovanjsko hišo, katere solastnika sta vsak do 1/2. Tožnik ima tudi od občine ... izdano osebno izkaznico. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

Tožena stranka predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena, ker tožnik glede stalnega prebivališča ne izpolnjuje zakonskega pogoja za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Iz tožnikove vloge za pridobitev državljanstva Republike Slovenije izhaja, da je tožnik stalno prebivališče v Sloveniji prijavil dne 16.8.1991. Ta datum je v izpodbijani odločbi ugotovila tudi tožena stranka. Zato je pravilna ugotovitev tožene stranke, da tožnik ne izpolnjuje vseh pogojev za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije - ni imel na dan 23.12.1990 prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji. Ker to ugotovitev potrjujejo tudi tožnikove navedbe v tožbi (da je bilo 16.8.1992 leto dni, odkar ima prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji), so neutemeljene njegove navedbe, da je tožena stranka nepravilno ugotovila dejansko stanje. Ostale okoliščine, ki jih navaja tožnik v tožbi, za presojo zakonitosti izpodbijane odločbe niso relevantne, ker tožnik ne izpolnjuje enega od kumulativno določenih zakonskih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Iz navedenih razlogov je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita, zato tožnik s tožbo ni uspel. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi določbe 1. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. To določbo je sodišče uporabilo smiselno kot republiški predpis po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.