TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 589/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-13

poprava očitne pomote v odločbi - denarno nadomestilo med brezposelnostjo

Upravni organ lahko na podlagi 1. odstavka 219. člena ZUP vsak čas popravi očitne pisne pomote v odločbi.

Prvostopni upravni organ je dne 12.12.1992 izdal odločbo, s katero je zavrnil tožnikov zahtevek na priznanje pravice do denarnega nadomestila med brezposelnostjo. V obrazložitvi odločbe je navedel 3. odstavek 2. člena zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti (Uradni list RS, št. 5/91, 12/92). S sklepom z dne 24.2.1992 je bila popravljena pomota v utemeljitvi odločbe tako, da je namesto 3. odstavka 2. člena bil naveden 3. odstavek 1. člena navedenega zakona.

Zoper to odločbo se je tožnik pritožil in navajal, da odločitev ni pravilna. Predlagal je, da drugostopni organ izpodbijani sklep razveljavi.

Tožena stranka je pritožbo zavrnila z utemeljitvijo, da po 1. odstavku 219. člena zakona o splošnem upravnem postopku lahko organ vsak čas popravi pisne, računske ali druge pomote v odločbi.

V tožbi v glavni stvari je tožnik izpodbijal tudi to odločbo, vendar podrobnejših razlogov ni navedel.

V upravnem sporu je z eno tožbo dovoljeno izpodbijati le en upravni akt (npr. 1. odstavek 6. člena, 1. odstavek 27. člena in drugi členi zakona o upravnem sporu, Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77 v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije - Uradni list RS, št. 1/91-I). Ker je tožnik ob odločbi o glavni stvari izpodbijal tudi sklep o popravi prvostopne odločbe, je sodišče na podlagi 60. člena zakona o upravnih sporih (v zvezi z navedeno določbo ustavnega zakona) in v zvezi s 3. odstavkom 313. člena zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77-27/90 v zvezi z navedeno določbo ustavnega zakona) zadeve razdružilo. V glavni stvari je odločilo v zadevi U 748/92, o pritožbi zoper popravo prvostopne odločbe pa v tej zadevi.

Na podlagi 1. odstavka 219. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), v zvezi z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, sme organ, ki je izdal odločbo oziroma uradna oseba, ki jo je podpisala, ali izdala, vsak čas popraviti pomote v imenih ali številkah, pisne ali računske pomote ter druge očitne pomote v odločbi ali njenih overjenih prepisih. Prvostopni upravni organ je popravil takšno pomoto, saj je očitno, da je prišlo v obrazložitvi do napake, ker je naveden 3. odstavek 2. člena zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti, čeprav bi moral biti pravilno naveden 3. odstavek 1. člena. Da gre za očitno pomoto kaže tudi dejstvo, da 2. člen navedenega zakona nima odstavkov in tudi ne 3. odstavka.

Sodišče je zato moralo tožbo kot neutemeljeno zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 803/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-26

Tožnik je v R Sloveniji prijavil prebivališče prvič 13.2.1991, zato ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev po 1. odst. 40. čl. ZDS.

Tožnik je dne 30.10.1991 vložil vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Navedel je, da je prišel v Republiko Slovenijo 1977. leta in da je po 23.12.1990 ves čas dejansko živel v Sloveniji. Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila vlogo tožnika z utemeljitvijo, da zakon o državljanstvu Republike Slovenije v 40. členu določa dva pogoja za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Prvi pogoj je, če je imel prosilec 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Tožnik je stalno prebivališče v Sloveniji prijavil 13.2.1991 in zato tega pogoja ne izpolnjuje.

V tožbi je tožnik smiselno predlagal, da sodišče navedeno odločbo odpravi. Navajal je, da v Sloveniji živi od januarja 1978 in da si je tudi zgradil stanovanjsko hišo. Zaradi stalnega prebivališča je zaprosil za hišno številko, vendar še ni dobil sklepa o tem.

Tožena stranka je poslala upravne spise in predlagala, da sodišče tožbo zavrne.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 11/91, 30/91, 38/92 - ZDS) v 1. odstavku 40. člena določa dva materialnopravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je dne 23.12.1990, imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Drugi pogoj pa je, da prosilec dejansko živi v Republiki Sloveniji. V upravnih spisih je dopis Mestnega sekretariata za notranje zadeve z dne 31.7.1992, v katerem je navedeno, da je tožnik, ki je bil rojen 2.4.1961, prvič prijavil stalno prebivališče v Sloveniji dne 13.2.1991. Prijavil se je iz .... To pomeni, da tožnik enega od prej navedenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije ne izpolnjuje, zaradi česar je tožena stranka pravilno vlogo zavrnila. Sodišče je moralo zato tožbo tožnika zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 533/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-08

Kdor dejansko ne živi v Republiki Sloveniji, ne izpolnjuje enega izmed pogojev za pridobitev državljanstva po določbi 40. člena zakona o državljanstvu.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z utemeljitvijo, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji ter zato ni izpolnjen eden izmed pogojev 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnik v tožbi navaja, da ima stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in ga je imel tudi na dan plebiscita. Pravi dom ima v Sloveniji, kjer ima družino in kjer preživlja vse proste dneve in dopuste. Žena in otroci so slovenski državljani. V Nemčiji, kamor je odšel na delo leta 1970 je zaposlen zato, ker v Sloveniji nima možnosti zaposlitve. Ker zakonskega pogoja dejanskega bivanja v Sloveniji brez svoje krivde ne more izpolniti, to ne bi smelo vplivati na zavrnitev njegove vloge za pridobitev državljanstva.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja enako kot v obrazložitvi izpodbijane odločbe ter predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

V obravnavanem primeru gre za pridobitev državljanstva po določbi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91 in 38/92 - ZDS). Na tej pravni podlagi pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita, to je 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi. Kumulativno morata biti torej izpolnjena oba predpisana pogoja. Po presoji sodišča tožena stranka pravilno ugotavlja, da tožnik v Republiki Sloveniji dejansko ne živi in zato eden izmed pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po navedeni določbi zakona ni izpolnjen. Da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji izhaja iz njegove vloge za pridobitev državljanstva, iz katere je razvidno, da je zaposlen v Nemčiji. Tožnik tudi v tožbi navaja, da je že leta 1970 odšel iz Bosne in Hercegovine na delo v Nemčijo. Ker iz podatkov spisa nedvomno izhaja, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji je odločitev tožene stranke pravilna. Tožbena navedba, da je edini razlog tožnikovega prebivanja v Nemčiji zaposlitev, ne more vplivati na drugačno odločitev o stvari. Sodišče tožniku še pojasnjuje, da pridobitev državljanstva po določbi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije omogoča pridobitev državljanstva pod ugodnejšimi pogoji od splošnih pogojev za pridobitev državljanstva in je izjema od rednih načinov za pridobitev državljanstva, ki so določeni v 3. členu navedenega zakona.

Ker je izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožba pa neutemeljena, je moralo sodišče tožbo zavrniti na podlagi 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 713/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-10

Oseba, ki je na začasnem delu v ZR Nemčiji, od koder le občasno prihaja v Slovenijo, dejansko ne živi v Sloveniji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odločila, da se tožničini vlogi za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije ne ugodi. Svojo odločitev tožena stranka utemeljuje z ugotovitvijo, da je tožnica, ki je državljanka Republike Bosne in Hercegovine, sicer imela dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, da pa dela in živi v tujini, zaradi česar ne izpolnjuje enega izmed kumulativno določenih pogojev po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije.

Zoper to odločbo tožene stranke je tožnica sprožila upravni spor. V tožbi navaja, da je le na začasnem delu v Zvezni Republiki Nemčiji in da se zato ne more šteti, da tam dejansko tudi živi. V Sloveniji ima prijavljeno stalno prebivališče že od leta 1975. Mož in sin sta slovenska državljana. Z možem gradita stanovanjsko hišo, v katero se bosta v kratkem vselila. Predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi. Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga, da se tožba kot neutemeljena zavrne, ker je iz podatkov upravnih spisov razvidno, da tožnica dejansko ne živi v Sloveniji.

V tem upravnem sporu je sporno samo, ali tožnica dejansko živi v Republiki Sloveniji. Pojem "dejanskega življenja v Republiki Sloveniji", kot eden od temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I - ZDS) v zakonu ni opredeljen. Gre torej za nedoločen pravni pojem, katerega vsebino mora določiti organ, ki ta zakon uporablja. Glede na nesporno dejstvo, da je tožnica ves čas zaposlena v Zvezni Republiki Nemčiji - od koder lahko le občasno prihaja v Slovenijo, na naslov kjer ima prijavljeno stalno prebivališče - je po mnenju sodišča pravilen sklep tožene stranke, da tožnica dejansko ne živi v Sloveniji. Tudi okoliščine, ki jih tožnica navaja v tožbi, ne izpodbijajo ugotovitve tožene stranke, da tožnica dejansko ne živi v Sloveniji.

Ker je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita, je sodišče, na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Navedeni zakon je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 612/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-22

Ni izpolnjen pogoj prijavljenega stalnega prebivališča na dan 23.12.1990.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na podlagi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur.list RS št. 1/91-I in 30/91-I), ker je ugotovila, da je tožnik stalno prebivališče prijavil v Sloveniji 3.1.1991 iz B. (BIH), zaradi česar ni izpolnjen eden od pogojev za pridobitev državljanstva na navedeni pravni podlagi.

V tožbi tožnik navaja, da živi v P. že od leta 1985. Ta kraj si je izbral za stalno prebivališče, kar je ključna okoliščina za določitev domicila. Meni, da ima prijava le formalen in deklaratoren značaj. Zaposlen je pri slovenskem podjetju. Od delodajalca je dobil v P. stanovanje, v katerega se je vselil 18.11.1990. Ker pa takrat zaradi narave dela ni mogel dobiti dopusta in se v Z. (BIH) odjaviti, je to lahko storil šele 27.12.1990 in se prvi delovni dan po novoletnih praznikih za stalno prijavil v P. Meni, da izpolnjuje vse pogoje za pridobitev državljanstva na podlagi 40. člena zakona o državljanstvu RS in predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS), po katerem pridobi slovensko državljanstvo državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če vloži vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakone. Če katerikoli od navedenih pogojev ni izpolnjen, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Pri tem niti ni pomembno, zakaj posamezni pogoj ni podan. Zato se tožnik neutemeljeno sklicuje na objektivne okoliščine, zaradi katerih ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji na dan 23.12.1990.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 385/92-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-06

vrnitev blaga odvzetega zaradi carinskega prekrška

Vložitev izrednega pravnega sredstva zoper pravnomočno odločbo o prekršku ni opravičen razlog za vrnitev blaga storilcu prekrška, kateremu je bilo blago odvzeto.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke proti odločbi carinarnice, s katero je navedeni prvostopni upravni organ zavrnil zahtevek tožeče stranke za odkup blaga, ki je bilo odvzeto tožeči stranki v postopku zaradi prekrška po 1. točki 371. člena carinskega zakona, ker blaga, ki ga je pripeljala čez carinsko črto ni prijavila carinarnici. V obrazložitvi izpodbijane odločbe tožena stranka navaja, da je bil zahtevek tožeče stranke utemeljeno zavrnjen, ker za odkup blaga ni navedla dovolj opravičenih razlogov.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je v zadevi zaradi carinskega prekrška vložena zahteva za sodno varstvo, kar je opravičen razlog za odkup blaga, kar je navajala že v pritožbi. Kolikor bo z zahtevo za sodno varstvo uspela, bo namreč tako lažje prišla do odškodnine. Navaja še, da je pooblaščena za tovrstno prodajo blaga. Predlaga, da sodišče spremeni izpodbijano odločbo tako, da se dovoli odkup blaga. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov njene obrazložitve in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Pravna podlaga za odločanje v obravnavanem primeru je določba 390. člena carinskega zakona (CZ - Ur. l. SFRJ, št. 10/76, 36/79, 52/79, 12/82, 61/82, 7/84, 25/85, 38/86, 28/88, 40/89, 70/89, 21/90, 34/90 - prečiščeno besedilo). Po navedeni določbi sme carinarnica v opravičenih primerih storilcu prekrška, za katerega je predpisan varstveni ukrep odvzema blaga, vrniti blago pod pogojem, da plača vrednost blaga, ki je bilo predmet prekrška, carino in druge uvozne davščine. Tudi po presoji sodišča v obravnavani zadevi ne gre za opravičeni primer v smislu navedene zakonske določbe. Vložitev izrednega pravnega sredstva zoper pravnomočno odločbo o prekršku in možnost prodaje odvzetega blaga namreč ni mogoče šteti za opravičen razlog za vrnitev blaga, drugih opravičenih razlogov za vrnitev blaga pa tožeča stranka ne navaja.

Ker je glede na navedeno izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožba pa neutemeljena, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče, tako kot carinski zakon, uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1064/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-07-28

pridobitev državljanstva - državljan druge republike - pogoj dejanskega bivanja v Sloveniji

Ker tožnik od polnoletnosti (15.6.1991) do aprila 1992 dejansko ni živel v Sloveniji, ne izpolnjuje pogoja za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena ZDS.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila prošnji tožnika, državljana Republike Makedonije, za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije, ker je ugotovila, da ves čas ne živi v Sloveniji.

Tožnik v tožbi navaja, da je bilo dejansko stanje napačno ugotovljeno. Po razvezi staršev ga je mati, kateri je bil s sodbo dodeljen, še kot mladoletnika vzela s seboj v Nemčijo k njenim sorodnikom. Po nekaj mesecih je spoznal, kaj se dogaja in je brez dokumentov pobegnil v Švico k očetovemu znancu. V Slovenijo se je vrnil, ko je na konzulatu dobil vrnitveni potni list za Slovenijo. Sedaj dela v očetovi pizzeriji.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je tožnik na zapisnik podal izjavo, da je v Nemčijo odšel marca 1991 zaradi neurejenih družinskih razmer, vrnil pa se je iz Švice s potno listino, ki jo je konzulat v Zurichu izdal 10.4.1992. Dejansko torej v Sloveniji ni živel od marca 1991 do aprila 1992. Tožena stranka predlaga, da se potrdi zakonitost izpodbijane odločbe.

Po določbi prvega odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur. l. RS, št. 1/91, 30/91 in 38/92) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23. decembra 1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče.

Tožnik, ki je državljan Republike Makedonije, je ob plebiscitu imel stalno prebivališče v Sloveniji. Od plebiscita do izdaje izpodbijane odločbe (27.10.1992) pa tožnik ni živel ves čas v Sloveniji. Če upoštevamo le čas po polnoletnosti (od 15.6.1991 do aprila 1992, ca 10 mesecev) dejansko ni živel v Sloveniji. Živel je pri materinih sorodnikih v Nemčiji in pri očetovih znancih v Švici. Tožnik torej ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po prvem odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožbenih ugovorov v zvezi z razlogi odsotnosti iz Slovenije ni mogoče upoštevati. Tožena stranka pa je pravilno tožnika opozorila na možnost pridobitve državljanstva Republike Slovenije na podlagi naturalizacije, ko bodo izpolnjeni zakonski pogoji.

Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS, štev. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 694/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-07-28

prepoved opravljanja gostinske dejavnosti - delo brez dovoljenja - ukrep tržnega inšpektorja

Prepoved opravljanja gostinske dejavnosti do pridobitve ustreznega dovoljenja.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino pritožbo proti odločbi tržnega inšpektorja z dne 11.3.1992, po kateri mora tožnica takoj po vročitvi te odločbe prenehati z opravljanjem "gostinske dejavnosti". Prepoved velja za čas, dokler si stranka ne pridobi ustreznega dovoljenja za to dejavnost od pristojnega občinskega upravnega organa. Po ugotovitvi tožene stranke je prvostopna odločba pravilna in utemeljena na zakonu o tržni inšpekciji.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je vložila zahtevek za obrtno dovoljenje, vendar se je postopek iz nerazumljivih vzrokov zavlekel. Njeno poskusno obratovanje je inšpektor ustavil najbrž na pobudo konkurence v vasi. Sicer pa navaja, da je brez dohodkov in ker ji socialna pomoč ni bila odobrena, si je začela z lastnim delom zagotavljati socialno varnost. Tožnica predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka je predložila upravne spise, odgovora na tožbo pa ni podala.

Po določbi drugega odstavka 4. člena zakona o tržni inšpekciji (Uradni list SRS, štev. 27/74 - ZTI) tržni inšpektor z odločbo prepove gospodarsko dejavnost, če se ta opravlja brez ustreznega dovoljenja ali če je prekoračen predmet poslovanja oziroma dejavnosti. V upravnem postopku je bilo ugotovljeno, in tožnica tega ne zanika, da je opravljala gostinsko dejavnost brez dovoljenja pristojnega občinskega upravnega organa. Tržni inšpektor je tedaj utemeljeno izrekel prepoved opravljanja gostinske dejavnosti do pridobitve ustreznega dovoljenja.

Tožničini ugovori na odločitev upravnih organov pravno niso pomembni. Tožena stranka je utemeljeno zavrnila tožničino pritožbo. Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi drugega odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.