Sklep II Ips 546/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-10

podlaga pravnega posla - odpadla podlaga - neupravičena pridobitev - vrnitev darila - nagib - kavza pri darilu

Če je zaradi pozneje nastalih okoliščin odpadla podlaga pravnega posla, je pravni posel prenehal veljati. Kar sta stranki v izvrševanju pogodbe dali, lahko zahtevata nazaj. Razveljavitev pogodbe v tem primeru ne pride v poštev.

Vrnitev darila v naravi je možna le tedaj, če ni prišlo zaradi vlaganj do nastanka nove stvari.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišča druge in prve stopnje se razveljavita ter zadeva vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Odločitev o stroških revizijskega postopka se pridrži za končno odločbo.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Ugotovilo je, da je odpadel nagib za sklenitev darilne pogodbe ter da je toženec pokazal nasproti darovalcu tudi veliko nehvaležnost. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložil revizijo toženec. Uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava. V reviziji trdi, da sta sodišči prve in druge stopnje zmotno uporabili materialno pravo, ko nista upoštevali toženčevega ugovora, v katerem se je skliceval na 24. člen ZTLR, tj. originarno pridobitev lastninske pravice tudi na zemljišču. Da sta zakonca na tem zemljišču zgradila novo stanovanjsko hišo in da je bil obstoječi gradbeni objekt skoraj v celoti odstranjen, je nesporno. Prav tako je nesporno, da je toženec izplačal dedni delež svoji svakinji (drugi tožnikovi hčerki). To pomeni, da tožnik nima pravice zahtevati razveze darilne pogodbe temveč le plačilo vrednosti zemljišča. Sodišči prve in druge stopnje neutemeljeno napotujeta toženca na stvarnopravni zahtevek, saj je v zemljiški knjigi že vpisan kot solastnik. Tožnik pa bi lahko izpodbijal darilno pogodbo le, če bi dejansko stanje ob daritvi in razvezi pogodbe ostalo nespremenjeno. Zato predlaga, da revizijsko sodišče sodbo sodišča druge stopnje tako spremeni, da tožbeni zahtevek zavrne, podrejeno pa obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena ZPP).

Toženec v reviziji zmotno opira svoje ugovore na 24. člen zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih. Gradnja na sporni nepremičnini ne izpolnjuje pogojev po tej določbi, saj je toženec po lastnih revizijskih trditvah gradil na podlagi darilne pogodbe.

Utemeljeni pa so ostali materialnopravni ugovori.

Revizijsko sodišče uvodoma ugotavlja, da okoliščine, ki so nastale po tem, ko je bila pogodba sklenjena, na veljaven nastanek pogodbe nimajo nobenega vpliva. Zato zaradi njih prizadeta stranka ne more zahtevati razveljavitve pogodbe. Če je zaradi pozneje nastalih okoliščin odpadla podlaga pravnega posla (1. odstavek 51. člena ZOR), je s tem posel prenehal veljati. Kar sta stranki v izvrševanju pogodbe dali ali prejeli, imata pravico zahtevati nazaj oziroma sta to dolžni vrniti (4. odstavek 210. člena ZOR - tako tudi pravno mnenje občne seje Vrhovnega sodišča SRS z dne 21. in 22. 1987, Poročilo o sodni praksi, št. II/87, str. 12). Če vrnitev v naravi ni več možna, nastopi dolžnost nadomestitve vrednosti dosežene koristi (2. odstavek 210. člena ZOR).

Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da je nagib za sklenitev darilne pogodbe predstavljal pravno podlago (kavzo) pogodbe. Ta podlaga je kasneje (z razvezo zakonske zveze) odpadla, kar pomeni, da ima tožnik pravico zahtevati vrnitev darila, ne pa razveljavitve darilne pogodbe. Enako velja tudi za drugi temelj tožbenega zahtevka, tj. preklic darila zaradi velike nehvaležnosti. Tudi v tem primeru ne gre za razveljavitev pogodbe, temveč za vrnitev darila.

Sodišči prve in druge stopnje sta torej zmotno uporabili materialno pravo, ko sta tožbenemu zahtevku v 1. točki izreka ugodili. Vendar pa revizijsko sodišče ni uporabilo pooblastila iz 1. odstavka 395. člena ZPP in drugostopne sodbe ni ustrezno spremenilo (zavrnilo zahtevek v 1. točki izreka prvostopne sodbe). Tožnik namreč s tožbenim zahtevkom ni zahteval razveljavitve, temveč razvezo pogodbe. Temu zahtevku je sodišče tudi ugodilo. Ker pa je v razlogih prvostopne sodbe navedeno, da je bil tožnik "upravičen zahtevati razveljavitev darilne pogodbe", je mogoče sklepati, da je sodišče prve stopnje uporabljen izraz "razveza" razumelo v pomenu razveljavitve (kar sicer izhaja tudi iz trditvene podlage spora). Ker se o tem ni posebej izreklo, revizijsko sodišče v odločitev na prvi in drugi stopnji ni smelo samo poseči in je ravnalo po 2. odstavku 395. člena ZPP.

Sodišči prve in druge stopnje pa sta zmotno uporabili materialno pravo tudi pri odločanju o vrnitvi darila (2. točka izreka prvostopne sodbe). Iz trditvene podlage spora namreč izhaja, da je po darilni pogodbi (pri tej trditvi vztraja toženec tudi v reviziji) prišlo do vlaganj toženca in tožnikove hčerke (kot zakoncev) v nepremičnino. Iz trditev strank izhaja, da naj bi bila hiša prenovljena (prizidana) v takšnem obsegu, da predstavlja novi del 3/5 (trditev tožnikove hčerke kot intervenientke na strani tožnika) oz. 2/3 (trditev toženca) celotne vrednosti nepremičnine.

Sodišči prve in druge stopnje navedenih trditev nista upoštevali. Pri odločanju sta se oprli na darilno pogobo, v kateri je navedeno, da tožnik podarja: stavbišče in dvorišče s "staro iz zemlje zbito pritlično stanovanjsko hišo s pripadajočim gospodarskim poslopjem". Sodišči sta menili, da bodo vlaganja v podarjeno nepremičnino pomembna v pravdi, ki teče med razvezanima zakoncema v zvezi z ugotavljanjem solastninskega deleža na sporni nepremičnini kot deležu na skupnem premoženju, ne pa za odločitev v tem sporu.

Revizijsko sodišče ugotavlja, da je takšno stališče materialnopravno zmotno. V sporu o vrnitvi darila je odločilno predvsem to, kaj je sploh bilo podarjeno. Sodišče torej mora ugotoviti, v kakšnem stanju je bila nepremičnina, ko je bila podarjena. Nato je potrebno ugotoviti ali darilo (takšno kot je bilo podarjeno) še obstaja ali ne. Če obstaja, je mogoče odločati o vrnitvi v naravi, če ne, pa o tem, ali obstaja obveznost nadomestitve njegove vrednosti. V tem sporu je zato najprej treba ugotoviti, v kakšnem stanju je bila nepremičnina, ko je bila podarjena, nato sledi ugotovitev o stanju po dozidavi (prizidavi), in šele potem sledi odločanje o morebitni vrnitvi.

S tem, ko sta sodišči odločili, da je toženec dolžan izstaviti zemljiškoknjižno listino za vpis tožnika na 1/2 sporne nepremičnine, sta odločili, da je toženec dolžan "vrniti" polovico nepremičnine v stanju, v kakršnem je bila na dan sojenja. Ker pa sta toženec in stranska intervenientka zatrjevali, tožnik pa temu ni nasprotoval, da je šlo za gradnjo v času zakonske zveze in s tem za nastanek nove vrednosti, je odločitev o vrnitvi vsaj preuranjena. Če je bil poseg v podarjeno nepremičnino tako obsežen, da je s tem nastala nova stvar, tožnik nima pravice zahtevati vrnitve darila, temveč le nadomestitev njene vrednosti. Če pa poseg ni bil tako obsežen, je potrebno ugotoviti novo nastalo razmerje deležev (glede na celoto). Del nepremičnine, ki predstavlja skupno premoženje toženca in tožnikove hčerke, ne more biti predmet vrnitve.

Na odločitev pa utegne vplivati tudi toženčev ugovor, da je ob daritvi izplačal dedni delež drugi tožnikovi hčerki. Tudi ta ugovor je pomemben za odločitev o obsegu darila, oz. o tem, ali je bil morda sporni posel delno odplačen.

Sodišči prve in druge stopnje zato nista pravilno uporabili materialnega prava, ko sta vse te ugovore šteli kot pravno nepomembne za odločitev. Stališče, ki sta ga zavzeli, bi lahko pripeljalo do tega, da toženec ne bi mogel uveljavljati deleža na celotnem skupnem premoženju, ki sta ga ustvarila s tožnikovo hčerko v času trajanja zakonske skupnosti, ker bi 1/2 nepremičnine po tej sodbi pripadla tožniku. Proti tožniku namreč toženec po tem, ko bi moral polovico nepremičnine vrniti, ne bi več mogel uveljavljati deleža na temelju skupnega premoženja, saj bi ga ovirala pravnomočna sodba, s katero bi bilo ugotovljeno, da je bila polovica (po stanju na dan sojenja) podarjena in zaradi odpadle podlage vrnjena nazaj.

Revizijsko sodišče je iz navedenih razlogov reviziji ugodilo. Ker je zaradi zmotne uporabe materialnega prava ostalo dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, je obe sodbi razveljavilo in zadevo vrača sodišču prve stopnje v novo sojenje (2. odstavek 395. člena ZPP).

V dopolnjenem postopku bo sodišče prve stopnje moralo ugotoviti obseg darila. V ta namen bo moralo oceniti izvedensko mnenje izvedenca gradbene stroke, ki je v spisu, ter zaslišati pravdni stranki in stransko intervenientko, kakor tudi morebitne priče o tem, kdaj in v kakšnem obsegu sta toženec in stranska intervenientka vlagali v podarjeno nepremičnino. Šele nato bo mogoče o zahtevku na vrnitev podarjenega dela nepremičnine pravilno odločiti. Če sodišče tega pravdnega postopka ne bo (ponovno) združilo s pravdnim postopkom, ki teče med tožencem in tožnikovo hčerko zaradi ugotovitve deleža na skupnem premoženju, bo moralo v tem sporu, kot o predhodnem vprašanju, najprej ugotoviti, ali predstavlja stara hiša z dozidanim (prizidanim) delom novo stvar, in če ne, v kakšnem razmerju do celote sta del nepremičnine, ki prestavlja darilo in del, ki predstavlja skupno premoženje zakoncev. Šele po tem bo o zahtevku na vrnitev darila mogoče pravilno odločiti.

Izrek o stroških temelji na 4. odstavku 166. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.