TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 813/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

Tožena stranka o pravici tožnika ni odločila v določenem roku, tega pa tudi ni storila po naknadno določenem roku.

Tožbi se ugodi in se toženi stranki naloži, da odloči o vlogi tožeče stranke z dne 18.11.1991.

Tožnik je dne 18.11.1991 vložil vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ker tožena stranka o vlogi ni odločila, je tožnikov zastopnik dne 26.8.1992 poslal dopis toženi stranki s prošnjo, da odloči v osmih dneh, ker bo sicer štel, da gre za molk upravnega organa in bo sprožil upravni spor.

Tožena stranka ni odločila, zato je tožnik dne 1.10.1992 vložil tožbo, v kateri je navajal, da je vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije vložil pravočasno. Tožena stranka kljub urgencam ni odločila. Predlagal je, da sodišče odloči tako, da toženi stranki naloži, da izda odločbo. Predlagal je tudi, da sodišče odloči, da mu tožena stranka povrne stroške postopka.

Zakon o upravnih sporih (Uradni list RS, št. 4/77, 60/77- ZUS) je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) dovoljeno uporabljati v Sloveniji, ker ne nasprotuje pravnemu redu Republike Slovenije in ker v navedenem ustavnem zakonu ni drugače določeno. Sodišče ugotavlja, da so bili dani formalni pogoji za začetek upravnega spora po 1. odstavku v zvezi z 2. odstavkom 26. člena zakona o upravnih sporih. Potekel je z zakonom predpisani rok za izdajo odločbe, tožnik je poslal novo zahtevo za odločitev, tožena stranka pa tudi v nadaljnem osem (oziroma sedem) dnevnem roku ni odločila. Gre torej za molk organa, ki je izenačen z negativnim upravnim aktom. S takšnim ravnanjem so bile prizadete pravice tožnika, ki je vložil vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ker torej tožena stranka ni odločila o pravici tožnika, je sodišče moralo tožbi ugoditi in odločiti kot v izreku.

Po 61. členu zakona o upravnih sporih vsaka stranka trpi svoje stroške, zato drugačen tožbeni predlog ni sprejemljiv.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 540/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

Tožnica, ki ni bila stalno prijavljena v Sloveniji 23.12.1990, ne more pridobiti državljanstva Republike Slovenije.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožničini vlogi za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I), ker je ugotovila, da na dan 23.12.1990 ni imela prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji.

V tožbi tožnica navaja, da se je rodila v Republiki Sloveniji, kjer je tudi obiskovala osnovno in srednjo šolo. Ker ni dobila zaposlitve v Sloveniji, se je zaposlila v Zagrebu in se seveda morala tudi tam prijaviti. Opozarja, da zdomcem, zaposlenim v zapadnih državah, ni bilo potrebno odjaviti stalnega prebivališča v Sloveniji, zato golo dejstvo, da na dan 23.12.1990 ni imela stalnega prebivališča v Sloveniji, ne more biti razlog za zavrnitev njene vloge. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka navaja, da tožnica ne izpolnjuje dveh pogojev za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, ker dejansko ne živi v Sloveniji in na dan 23.12.1990 v Sloveniji tudi ni imela prijavljenega stalnega prebivališča, na kar je bila izrecno opozorjena že ob vložitvi vloge. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne. Tožba ni utemeljena.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS), po katerem pridobi slovensko državljanstvo državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če vloži vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakona. Če katerikoli od navedenih pogojev ni podan, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Zato ni utemeljen tožbeni ugovor, da tožena stranka dejstva o neprijavljenem stalnem prebivališču ne bi smela upoštevati. Primerjava z zdomci ne more vplivati na odločitev o stvari; sicer pa tudi za zdomce veljajo enaki pogoji. Če le eden od navedenih pogojev ni izpolnjen, je to ovira za pridobitev državljanstva na navedeni pravni podlagi.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 654/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-18

vozniško dovoljenje - pristojnost organa za izdajo dovoljenja

Za pridobitev vozniškega dovoljenja mora stranka izkazati, da je vozniški izpit opravila pred izpitno komisijo v izpitnem centru, na območju katerega ima stalno ali začasno prebivališče vsaj 6 mesecev.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo proti odločbi občinskega sekretariata za notranje zadeve z dne 19.2.1992, s katero ni bilo ugodeno tožnikovemu zahtevku za izdajo vozniškega dovoljenja. Ugotovila je, da je prvostopni organ pravilno odločil, ker ima tožnik stalno prebivališče v Kopru, vozniški izpit za vožnjo motornih vozil B kategorije pa je opravil 30.11.1991 v Republiki Hrvaški. Po zakonu o varnosti cestnega prometa se kandidat za voznika motornega vozila priglasi za vozniški izpit pri občinskem upravnem organu za notranje zadeve, na območju katerega ima stalno prebivališče oziroma začasno prebivališče več kot šest mesecev, vozniški izpit pa opravlja pred izpitno komisijo v izpitnem centru, na območju katerega ima stalno ali začasno prebivališče več kot šest mesecev (101. in 102. člen).

Tožnik v tožbi navaja, da je vozniški izpit opravil v Republiki Hrvatski, vozniškega dovoljenja pa mu tam niso mogli izdati, ker je slovenski državljan. Meni, da potrdilo o opravljenem izpitu dokazuje, da je izpit opravil in se pri tem smiselno sklicuje na določbo 171. in 180. člena zakona o temeljih varnosti cestnega prometa.

Tožena stranka se v odgovoru na tožbo sklicuje na razloge v izpodbijani odločbi in predlaga, da se tožba zavrne.

Tožnik je državljan Republike Slovenije s stalnim prebivališčem v Kopru. Glede na določbo 102. člena zakona o varnosti cestnega prometa (ZVCP - Uradni list SRS, št. 5/82, 40/84 in 29/86 ter Uradni list RS, št. 1/9l-I.), po kateri se vozniški izpit opravlja pred izpitno komisijo v izpitnem centru,na območju katerega ima kandidat stalno ali začasno prebivališče več kot šest mesecev, bi tožnik moral opraviti vozniški izpit pred izpitno komisijo za voznike motornih vozil v Kopru.

Tožnik se ne more uspešno sklicevati na potrdilo o opravljenem vozniškem izpitu v Republiki Hrvatski, saj je to druga država, s katero medsebojna razmerja na tem področju niso urejena. Tujega vozniškega izpita pa ni mogoče enačiti s tujim vozniškim dovoljenjem, ki ga tožnik nima. Če bi ga imel, bi ga ob pogojih 180. člena zakona o temeljih varnosti cestnega prometa (ZTVCP - Uradni list SFRJ, št. 50/88, 80/89, 29/90 in 11/91) lahko zamenjal za domače vozniško dovoljenje.

Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po prvem odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 406/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-22

Tožena stranka ni poslala upravnih spisov niti na novo zahtevo sodišča. Sodišče je zato odločilo po 3. odst. 33. čl. ZUS.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za varstvo okolja in urejanje prostora z dne 11.5.1992.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo dne 11.5.1992 zavrnila pritožbo tožnikov zoper odločitev prvostopnega upravnega organa, ki je zavrnil zahtevek za preureditev kletnih prostorov v poslovne prostore. Območje, kjer je ta stavba, je urejeno z zazidalnim načrtom za zazidalni otok S-6, (Uradni list SRS, št. 22/79). Po zazidalnem načrtu je stavba ohranjena. Dozidave in nadzidave niso dovoljene. Le v sosednjih stavbah na št. 3, 5 in 11 iste ulice je dovoljena sprememba namembnosti stanovanjskih prostorov.

Tožnika sta v tožbi predlagala, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi. Navajala sta, da kot lastnika imata po zakonu o stanovanjskih razmerjih pravico do spremembe namembnosti stanovanjskih prostorov. Gre za spremembo kletnih prostorov, za to pa lokacijsko dovoljenje ni potrebno, zadošča le odločba o dovolitvi priglašenih del. Zahteva tožnikov ne posega v okolje in tudi ne v spremembo urbanističnega reda.

Tožena stranka na tožbo ni odgovorila in ni poslala upravnih spisov. Tožbi je bilo treba ugoditi.

Sodišče je z dopisom z dne 2.9.1992, vročitev je bila opravljena 4.9.1992, toženo stranko pozvalo, da pošlje upravne spise in odgovori na tožbo in jo opozorilo na 33. člen zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77), ki ga je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) dovoljeno uporabljati v Republiki Sloveniji. Tožena stranka v roku ni odgovorila, zato jo je sodišče z urgenco z dne 18.2.t.l. pozvalo, da v nadaljanjih osmih dneh pošlje upravne spise in odgovori na tožbo. Ta dopis je tožena stranka prejela 22.2.1993. Tudi nanj ni odgovorila.

Tožnika sta v tožbi navajala, da kot lastnika imata pravico do spremembe namembnosti kletnih prostorov v poslovne prostore. Tožena stranka je v izpodbijani odločbi navajala, da dozidave in nadzidave stavbe na ... , v Ljubljani niso dovoljene. Stranki sta v tožbi in izpodbijani odločbi torej različno navajali bistveno pomembne okoliščine, katerih pa ni mogoče preizkusiti, ker tožena stranka ni poslala upravnih spisov. Sodišče lahko na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih v zvezi s 1. odstavkom 4. člena navedenega ustavnega zakona odpravi izpodbijani upravni akt. To lahko stori takrat, če spozna, da so v upravnih aktih ugotovljene okoliščine v bistvenih točkah nepopolno ugotovljene, ali če ugotovi, da na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku, spora ne more rešiti.

Sodišče je glede na obrazloženo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih izpodbijano odločbo odpravilo in odločilo kot v izreku.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 878/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-09

Tožnica, ki živi in dela v ZR Nemčiji, v Slovenijo pa prihaja le občasno, ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena ZDS.

Tožena stranka je zavrnila tožničino tožnice za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da je na dan plebiscita o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije tožnica imela prijavljeno prebivališče v Sloveniji, da pa tu dejansko ne živi, ker živi in dela v tujini, to je v ZR Nemčiji.

Tožnica je v tožbi predlagala, da sodišče takšno odločbo odpravi. Navajala je, da je dejansko stanje bilo nepopolno ugotovljeno. Tožnica je res na začasnem delu v ZR Nemčiji, vendar je v Sloveniji prijavila stalno prebivališče že leta 1966. Tožnica v Nemčiji nima stalne zaposlitve. Z možem se vračata v Slovenijo vsaj dvakrat mesečno, ob koncu tedna. Leta 1977 sta začela graditi stanovanjsko hišo, ki je že dograjena. Obrazložitev v izpodbijani odločbi je pomanjkljiva in vsebuje le en stavek. Tožnica dela v ..., ta pa ni tako daleč, da ne bi bilo mogoče ob vsaki priliki prihajati domov. Tožnica je predlagala, da sodišče opravi ustno obravnavo po 34. členu zakona o upravnih sporih.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da tožnica ne izpolnjuje enega od pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožba ni utemeljena.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS - Uradni list RS, št. 1/91, 30/91, 38/92) v 2. odstavku 40. člena določa dva materialnopravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je dne 23.12.1990, imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Drugi pogoj je, da prosilec dejansko živi v Sloveniji. Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnica dejansko ne živi na ozemlju Republike Slovenije. Zbrani dokazi kažejo, da je tožnica zaposlena v ZR Nemčiji in da v domovino prihaja le občasno. Iz njenega življenjepisa izhaja, da se je sicer leta 1966 stalno prijavila v ..., vendar je potem odšla na delo v Nemčijo. To potrjuje tudi vsebina dopisa oddelka za notranje zadeve očine z dne 18.5.1992. V njem je navedeno, da je iz evidence razvidno, da je tožnica od leta 1966 v ZR Nemčiji. V Sloveniji je prijavljena od leta 1982 dalje. Ker tožnica le občasno prihaja v Slovenijo, dejansko pa živi in dela v ZR Nemčiji, v smislu 1. odstavka 40. člena ZDS ni mogoče šteti, da dejansko živi v Sloveniji.

Sodišče je zato moralo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77) v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) tožbo zavrniti.

Za glavno obravnavo po 34. členu zakona o upravnih sporih ni pogojev.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 595/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-22

Vloga ni bila vložena v roku, predpisanem v 40. členu ZDS.

Z izpodbijanim sklepom je tožena stranka zavrgla vlogo za pridobitev državljanstva obeh tožnikov in njunih treh otrok, ker vloga ni bila vložena v roku iz 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur.list RS, št. 1/91-I in 30/91-I - ZDS) in zato ni bilo pogojev za uvedbo postopka za pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi.

V tožbi tožnika navajata, da sta stalno prijavljena in živita v Sloveniji nepretrgoma že od leta 1976. V Sloveniji sta bila rojena dva od treh skupnih otrok in prav v Sloveniji sta porabila svoje najboljše delovne sposobnosti, od konca leta 1989 pa je tožnica in od leta 1990 tudi tožnik zaposlena v Avstriji, od koder se redno vračata v kraj stalnega bivanja. Bila sta prepričana, da izpolnjujeta vse pogoje za slovensko državljanstvo, žal pa nista bila seznanjena, da morata vlogo vložiti v šestmesečnem roku. Ker morata vse svoje osebne dokumente zamenjati za dokumente novih držav, državljanstvo Slovenije nujno potrebujeta. Predlagata, da sodišče izpodbijani sklep odpravi. V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Po določbah 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije pridobi slovensko državljanstvo državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če vloži vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakona. Ker je navedeni zakon začel veljati 25.6.1991, vloga tožečih strank za pridobitev državljanstva na navedeni pravni podlagi pa je bila vložena šele 20.2.1992, kar izhaja iz predloženih upravnih spisov, je v tem primeru očitno, da vloga ni bila vložena v zakonitem roku. Kot pravilno pojasnjuje že tožena stranka v obrazložitvi izpodbijanega akta, pomeni zamuda takega zakonitega materialnega roka izgubo pravice pridobiti državljanstvo na tej pravni podlagi. Zato v tem primeru ni pomembno, zakaj sta tožnika navedeni rok zamudila in zakaj bi želela pridobiti slovensko državljanstvo.

Izpodbijani sklep je po presoji sodišča zakonit, zato tožnika s tožbo nista mogla uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 823/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-06

Če tožena stranka o vlogi tožnice tudi po poslani urgenci ni odločila, sodišče lahko odloči po 26. členu ZUS in ji po 5. odst. 42. člena naloži, da odloči o vlogi.

Tožbi se ugodi in se toženi stranki naloži, da odloči o vlogi tožeče stranke z dne 18.11.1991.

Tožnica je dne 18.11.1991 vložila vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Tožena stranka o vlogi ni odločila, zato je tožničin zastopnik dne 26.8.1992 poslal dopis toženi stranki, da odloči v nadaljnjih osmih dneh, ker bo sicer stranka štela, da gre za molk upravnega organa in bo sprožila upravni spor.

Tožena stranka ni odločila, zato je tožnica dne 2.10.1992 vložila tožbo, v kateri je navajala, da je vlogo vložila v smislu 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožena stranka ni odločila v roku, tega pa ni storila tudi potem, ko je tožnica urgirala odločitev. Tožnica je predlagala, da sodišče odloči tako, da toženi stranki naloži, da izda odločbo. Predlagala je tudi, da sodišče odloči, da ji tožena stranka povrne stroške postopka.

Zakon o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77) je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I) dovoljeno uporabiti v Sloveniji, ker ne nasprotuje pravnemu redu Republike Slovenije in ker v navedenem ustavnem zakonu ni drugače določeno. Sodišče ugotavlja, da so bili dani formalni pogoji za začetek upravnega spora po 1. odstavku v zvezi z 2. odstavkom 26. člena zakona o upravnih sporih. Potekel je z zakonom predpisan rok za izdajo odločbe, tožnica je poslala novo zahtevo za odločitev, tožena stranka pa tudi v nadaljnih osmih oziroma sedmih dneh ni odločila. Gre torej za molk organa, ki je izenačen z negativnim upravnim aktom. S takšnim ravnanjem so bile prizadete pravice tožnice, ki je vložila vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ker torej tožena stranka ni odločila o tožničini pravici, je sodišče moralo tožbi ugoditi. Na podlagi 5. odstavka 42. člena v zvezi s 26. členom zakona o upravnih sporih (v zvezi z navedeno določbo ustavnega zakona) je sodišče moralo naložiti toženi stranki, da izda odločbo.

Po 61. členu zakona o upravnih sporih vsaka stranka trpi svoje stroške postopka, zato drugačnega tožbenega predloga tožnice sodišče ni moglo sprejeti.

ZDRS člen 40. ZUS (1977) člen 26, 42, 42/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 535/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

Ni izpolnjen pogoj dejanskega življenja v Sloveniji.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožnikovi vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ker je ugotovila, da tožnik dejansko ne živi v Sloveniji, zaradi česar ne izpolnjuje enega od temeljnih pogojev, ki jih za pridobitev državljanstva po 40. členu določa zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Ur.list RS št. 9/91-I in 30/91-I).

V tožbi tožnik navaja, da je rojen leta 1963 v ..., kjer sta bila rojena tudi njegova starša, torej neposredno ob hrvaško slovenski meji. S starši je odšel v ZR Nemčijo leta 1968, v letu 1971 sta starša kupila v ... kmečko posestvo, kjer imajo vsi prijavljeno stalno prebivališča in kamor se družina vrača kot na svoj dom vsak prosti čas med daljšimi prazniki in dopusti. Počutijo se kot slovenska družina, vse znance in prijatelje imajo v Sloveniji in v družini vsi govorijo le slovenski jezik. Na ZR Nemčijo ga veže samo zaposlitev, kjer pridobiva sredstva za preživljanje. Meni, da določb 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije ni mogoče tako ozko razlagati, kot jih razlaga tožena stranka, in predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS), po katerem mora državljan druge republike, ki želi pridobiti državljanstvo Republike Slovenije po navedeni določbi, poleg formalno prijavljenega stalnega prebivališča (na dan plebiscita 23.12.1990) izpolnjevati tudi pogoj, da dejansko živi v Republiki Sloveniji. Ker je tožnik na začasnem delu v ZR Nemčiji in po lastnih navedbah le dopust in prosti čas med daljšimi prazniki preživlja v Sloveniji, tega drugega pogoja tudi po presoji sodišča ne izpolnjuje. Kraj dejanskega življenja je namreč le kraj, v katerem prizadeti v pretežni meri zadovoljuje svoje življenjske potrebe.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.