TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 562/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-08

pridobitev - pogoji - dejansko življenje v RS

Dejansko življenje v Sloveniji je eden od pogojev za pridobitev državljanstva po 40. členu ZDS.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na podlagi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I in 30/91-I). Ugotovila je, da tožnica, ki je hrvaška državljanka, živi in dela v ZR Nemčiji, kamor je odšla že leta 1971 iz Republike Hrvaške ter tako ne izpolnjuje enega od pogojev za pridobitev državljanstva na navedeni pravni podlagi.

V tožbi tožnica uveljavlja, da je v izpodbjani odločbi dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno in v zvezi s tem zakon nepravilno uporabljen. Poudarja, da je imela na dan plebiscita prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji, kjer stalno živi od 5.7.1972, to je od sklenitve zakonske zveze s Slovencem. Navaja, da se je že takrat preselila k moževim staršem. V letu 1975 sta z možem začela graditi stanovanjsko hišo v ..., kjer sedaj z možem živi, na navedenem naslovu je stalno prijavljena in ima osebno izkaznico z dne 5.5.1989. Res je od sklenitve zakonske zveze zaposlena v Nemčiji, enako tudi mož, vendar gre le za začasno delo, stalno pa živita v Sloveniji. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS), po katerem državljan druge republike pridobi slovensko državljanstvo, če je imel na dan plebiscita 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če je vložil vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakona. Če katerikoli od navedenih pogojev ni izpolnjen, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Ker tožnica dela v ZR Nemčiji, kjer z možem živita, pa čeprav začasno, kot navaja v tožbi, je pravilen zaključek tožene stranke, da tožnica v Sloveniji dejansko ne živi. Okoliščine, na katere se tožnica sklicuje v tožbi (zakonska zveza s slovenskim državljanom, slovenska osebna izkaznica in lastništvo stanovanjske hiše), za pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi niso pomembne, prijavljeno stalno prebivališče od sklenitve zakonske zveze dalje pa kaže le na to, da tožnica pogoj prijavljenega stalnega prebivališča na dan 23.12.1990 izpolnjuje; vendar ker ne izpolnjuje vseh pogojev, na navedeni pravni podlagi državljanstva ne more pridobiti.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 645/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-29

Državljan druge republike, ki je na začasnem delu v ZRN, dejansko ne živi v Sloveniji, zato ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva RS po 1. odstavku 40. člena ZDS.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino vlogo za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur. list RS, št. 1/91-I in 30/91-I). Ugotovila je, da tožnica, ki je hrvaška državljanka, dejansko ni nikoli živela v Sloveniji. Živi in dela v ZR Nemčiji, kamor je odšla iz Republike Hrvaške, le stalno prebivališče ima po sklenitvi zakonske zveze s slovenskim državljanom prijavljeno v Sloveniji.

V tožbi tožnica navaja, da je bila izpodbijana odločba vročena bratu njenega moža, ki jo je izročil njej šele, ko je prišla iz Nemčije, zato meni, da ni zamudila 30 dnevnega roka za tožbo. Navaja, da se je znašla v posebni situaciji, saj so mož in oba otroka slovenski državljani, ona pa, ker je stalno prijavljena v Sloveniji, hrvaškega potnega lista niti dobiti ne more. Tudi sicer že zaradi svoje družine želi pridobiti slovensko državljanstvo. Navaja še, da se bo po prenehanju dela v tujini vrnila v Slovenijo, ne v Hrvatsko. Meni, da zavrnitev njene vloge ni utemeljena in predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in navaja, da zatrjevane težave pri pridobitvi hrvaškega potnega lista v tem postopku niso pomembne. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem državljan druge republike pridobi slovensko državljanstvo, če je imel na dan plebiscita 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če je vložil vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakona. Če katerikoli od navedenih pogojev ni izpolnjen, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Ker tožnica dela v ZR Nemčiji, kjer s svojo družino tudi živi, je pravilen zaključek tožene stranke, da tožnica pogoja o dejanskem življenju v Sloveniji ne izpolnjuje. Okoliščine, na katere se sklicuje tožnica v tožbi (zakonska zveza s slovenskim državljanom, slovensko državljanstvo otrok, težave s pridobitvijo hrvaškega potnega lista) za pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi niso pomembne, prijavljeno stalno prebivališče od sklenitve zakonske zveze dalje pa kaže le na to, da tožnica pogoj prijavljenega stalnega prebivališča na dan 23.12.1990 izpolnjuje; vendar, ker ne izpolnjuje vseh pogojev, na navedeni pravni podlagi državljanstva ne more pridobiti.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 795/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-07-15

pridobitev državljanstva - državljan druge republike - pogoj dejanskega življenja v Sloveniji

Ni izpolnjen pogoj dejanskega življenja v Sloveniji, če je tožnik na začasnem delu v Nemčiji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vlogi tožečih strank za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I). Ugotovila je, da tožeči stranki živita in delata v tujini in tako ne izpolnjujeta enega od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva po navedeni pravni podlagi.

V tožbi tožeči stranki navajata, da imata stalno prebivališče v Mariboru, kjer sta si tudi zgradila stanovanjsko hišo, v kateri kljub začasnemu delu v Nemčiji redno prebivata, najmanj 2 meseca v letu. V Mariboru prebivata tudi dva njuna otroka, ki sta slovenska državljana, enako tožnikov brat in sestra, pa tudi tožničin oče je živel v Mariboru, kjer je umrl. Tako z Republiko Hrvatsko, ki jima ne priznava domovnice, nimata več stikov, saj tam ne živita že od leta 1973. Menita, da izpolnjujeta pogoje za pridobitev državljanstva Republike Slovenije in predlagata, da sodišče njunemu zahtevku ugodi, podrejeno pa, da izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem državljan druge republike pridobi slovensko državljanstvo, če je imel na dan plebiscita 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če je vložil vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakona. Če katerikoli od navedenih pogojev ni izpolnjen, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Dejansko življenje v Sloveniji, ki je eden od navedenih pogojev, se ugotavlja po kraju, v katerem prizadeti v pretežni meri zadovoljuje svoje vsakodnevne življenjske potrebe, in to ne le med počitnicami in ob prostih dnevih.

Ker sta tožnika na začasnem delu v ZR Nemčiji, kjer pretežno tudi živita, kar ni sporno, je pravilen zaključek tožene stranke, da pogoja dejanskega življenja v Republiki Sloveniji ne izpolnjujeta. Okoliščine, na katere se sklicujeta v tožbi (slovensko državljanstvo njunih otrok, lastništvo stanovanjske hiše, kjer preživljata vse dopuste in proste dneve, odsotnost iz Hrvaške že od leta 1973) za pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi niso pomembne.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 25/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-28

Za pridobitev državljanstva po 1.odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije je pravno irelevantno, iz kakšnih razlogov prosilec ni imel v Sloveniji prijavljenega stalnega prebivališča na dan 23.12.1990.

Tožena stranka z izpodbijano odločbo ni ugodila tožnikovi vlogi za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. V obrazložitvi odločbe navaja, da je tožnik, ki je državljan Republike Črne Gore, vlogo vložil sicer v zakonskem roku, da pa je bilo v postopku ugotovljeno, da na dan 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji. Zato tožnik ne izpolnjuje enega od kumulativno določenih pogojev iz 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92). Zoper to odločbo je tožnik sprožil upravni spor. V tožbi navaja, da živi v Republiki Sloveniji že od leta 1976 in da je imel ves čas do 15.12.1989 prijavljeno stalno prebivališče na naslovu ..... Konec leta 1989 se je razvezal in se odselil v nastanitveni center ..... Na tem naslovu je bil začasno prijavljen do vselitve v lastno hišo, ki jo ima v ...., kjer je sedaj stalno prijavljen. Na dan 23.12.1990 res ni nimel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, ker pa dejansko ves čas od leta 1976 živi v Sloveniji, meni, da v njegovem primeru ni možno dosledno uporabiti določbe 1. odstavka 40. člena že citiranega zakona. Tožnik predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije kumulativno določa pogoje, ki jih mora državljan druge republike nekdanje SFRJ, izpolnjevati za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena tega zakona. Eden izmed pogojev je, da je prosilec imel na dan 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Tožena stranka je ugotovila, da tožnik na dan 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji in tožnik te ugotovitve tožene stranke v tožbi ne izpodbija. Iz kakšnih razlogov tožnik ni imel na dan 23.12.1990 prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji, je po mnenju sodišča pravno neupoštevno. Ker za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije ne zadošča, da prosilec dejansko živi v Republiki Sloveniji, ampak je potrebno, da je imel na navedeni datum tudi prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji, je izpodbijana odločba zakonita.

Iz navedenih razlogov je sodišče na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih tožbo zavrnilo kot neutemeljeno. Določbe tega zakona je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1/93-7
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-23

Tožnica je na začasnem delu v Nemčiji, kjer dejansko živi.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila prošnji tožnice, državljanke BiH, za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Ugotovila je, da tožnica živi v Nemčiji in tako ne izpolnjuje enega temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva po prvem odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnica v tožbi navaja, da je stalno prijavljena v Sloveniji in ima skupaj z možem slovenskim državljanom nepremično premoženje v Sloveniji. Z možem sta na začasnem delu v tujini. Njuna dva otroka sta slovenska državljana. V Nemčiji prebiva začasno na podlagi moževega dovoljenja za delo. Predlaga, da se tožbi ugodi in ji prizna državljanstvo Republike Slovenije.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je tožnica odšla v ZRN že leta 1969 neposredno iz Bosne in Hercegovine. Živi v ZRN, kjer dejansko in v pretežni meri zadovoljuje svoje potrebe kot tudi potrebe svoje družine. Predlaga, da se tožba zavrne.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92 - ZDS) državljan druge republike pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23. decembra 1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi. Tožnica nedvomno izpolnjuje prvi pogoj, drugega pa ne, saj dejansko ne živi v Sloveniji. Kraj dejanskega življenja je lahko le kraj, v katerem prizadeti dejansko v pretežni meri zadovoljuje svoje življenjske potrebe. Te potrebe pa tožnica v pretežni meri zadovoljuje v ZRN. Ker zakon pridobitev državljanstva po prvem odstavku 40. člena veže na pogoj dejanskega življenja v Sloveniji, tega pogoja pa tožnica tudi po oceni sodišča ne izpolnjuje, je pravilen zaključek tožene stranke, da na tej pravni podlagi tožnica ne more pridobiti državljanstva Republike Slovenije.

Dejstvo, da je tožnica skupaj z možem zgradila v Sloveniji stanovanjsko hišo ter da so mož in oba otroka slovenski državljani, na odločitev ne more vplivati, saj zakon pridobitev državljanstva ne navezuje na navedene okoliščine.

Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po določbi 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 1083/92-9
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-22

Taksna obveznost za plačilo takse za sodbo je nastala z dnevom njene vročitve, če tožnik do tega dne ni vložil predloga za oprostitev sodnih taks, mu ni mogoče ugoditi (1. odstavek 2. člena zakona o sodnih taksah).

Predlogu za oprostitev plačila sodnih taks se ne ugodi.

Tožnikov zastopnik je prejel sodbo tega sodišča z dne 24.6.1993, opr. št. U 1083/92-6 dne 21.7.1993. Predlog za oprostitev plačila sodnih taks za sodbo je tožnik poslal priporočeno po pošti 11.8.1993. Po 1. odstavku 14. člena zakona o sodnih taksah (ZST- Uradni list RS, št. 1/90 - 14/91) sklep o oprostitvi plačila taks učinkuje od dneva, ko je pri sodišču vložen predlog za oprostitev, in velja za vse vloge in dejanja, za katera je po 4. in 5. členu tega zakona nastala obveznost tega dne ali pozneje. V 2. točki 2. odstavka 4. člena navedenega zakona pa je določeno, da taksna obveznost nastane, ko se stranki ali njenemu zastopniku vroči prepis odločbe. Taksna obveznost je torej nastala 21.7.1993. Do takrat pa tožnik ni vložil predloga za oprostitev plačila sodnih taks, zato sodišče njegovemu predlogu z dne 10.8.1993 ni moglo ugoditi. Sodišče je odločilo na podlagi 155. člena zakona o pravdnem postopku v zvezi s 60. členom zakona o pravdnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77 v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1132/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-20

Zavrnjena vloga stranke za odložitev izvršbe, ker ni izpolnjen noben pogoj iz 281. člena ZUP. Inšpektor ni dolžan posebej ugotavljati in dokazovati javno korist za opravo izvršbe.

Tožnik je z vlogo z dne 1.11.1992 predlagal, naj prvostopni organ prekliče datum izvršbe in izvršbo odloži do konca leta 1992. Urbanistični inšpektor mestne uprave za inšpekcijske službe je s sklepom z dne 4.11.1992 zavrnil tožnikov predlog za odložitev izvršbe, ker ni podan nobeden od pogojev iz 281. člena zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP).

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo. Ugotovila je, da je organ prve stopnje pravilno ugotovil, da noben pogoj za odložitev obveznosti ni bil izpolnjen. Izvajanje inšpekcijskega nadzorstva je splošnega pomena za republiko, torej je v javnem interesu. Izvršbe ni mogoče odložiti iz razloga, ker se v danem primeru konkretno območje strokovno presoja v smislu, ali je možna sprememba kmetijskega zemljišča v zazidljivo.

Tožnik v tožbi navaja, da je izpodbijana odločba nezakonita, ker ni vložil zahteve za odložitev upravne izvršbe. Poudarja, da se tako izvršni svet kot tudi skupščina občine zavzemata za spremembo urbanističnih dokumentov. Upravni organ bi moral njegovo zahtevo obravnavati kot zahtevo, da se odločba, ki je izvršilni naslov, sploh ne začne izvrševati. Po uradni dolžnosti se opravi izvršba le, kadar to zahteva javna korist, upravna organa pa ne navajata razlogov za ugotavljanje in utemeljitev javne koristi. Tožnik predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da se je upravna izvršba kljub večkratnim nasilnim preprečevanjem s strani tožnika že začela. Organ prve stopnje je uvedel inšpekcijski postopek že leta 1989, vendar tožnik vseskozi ni izpolnjeval naloženih obveznosti. Zaradi obljub, da bo zadeva legalizirana, je bila upravna izvršba večkrat odložena, v decembru 1992 pa je strokovna organizacija dokončno odločila, da spornega območja ni mogoče spremeniti v zazidljivo.

Tožnik nima prav, ko trdi, da ni vložil zahteve za odložitev upravne izvršbe. Iz njegove vloge, ki jo je prvostopni organ prejel 2.11.1992, prav to izhaja. Prav tako tožnik nima prav, ko meni, da bi moral inšpekcijski organ posebej ugotavljati in dokazovati javno korist. Inšpekcijski postopki se prav zaradi javne koristi vodijo po uradni dolžnosti in po uradni dolžnosti se opravljajo tudi izvršbe v inšpekcijskih zadevah. Po presoji sodišča je tožena stranka pravilno ugotovila, da v konkretnem primeru ni izpolnjen noben pogoj iz 281. člena ZUP za odložitev izvršbe.

Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (ZUS). Določbe ZUP in ZUS je sodišče uporabilo kot republiške predpise na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 697/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-07

pridobitev državljanstva - državljan druge republike - neprijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji

Državljan druge republike, ki na dan 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v R Sloveniji, ne more pridobiti državljanstva na podlagi 1. odst. 40. člena zakona.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odločila, da se ne ugodi tožnikovi prošnji za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. V obrazložitvi navaja, da tožnik na dan plebiscita 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, zato niso izpolnjeni pogoji za pridobitev državljanstva po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I).

Tožnik v tožbi navaja, da je od leta 1987 dalje zaposlen v Sloveniji. V glavnem je delal na terenu v Sloveniji in bivši Jugoslaviji, od leta 1988 dalje pa je s presledki delal v raznih državah v Aziji in Afriki. Ker je največkrat bival tam, kjer je bilo delovišče, se je za stalno prijavil šele 29.1.1991. Vse te okoliščine v zvezi z delom na terenu so vplivale na to, da ni pravočasno uredil prijave stalnega prebivališča v Sloveniji. Želi ostati v Sloveniji, kjer ima delo in rešeno tudi stanovanjsko vprašanje. Tožnikovo življenje v Sloveniji je neoporečno in je lojalen pripadnik te skupnosti. Smiselno predlaga, da sodišče tožbi ugodi in odpravi izpodbijano odločbo.

V obravnavani zadevi gre za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu (ZDS). Tožena stranka pravilno ugotavlja, da na tej pravni podlagi pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita, to je 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi. Izpolnjena morata biti oba z zakonom predpisana pogoja. Sporno pa ni, da tožnik 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji, saj tudi v tožbi navaja, da je prijavil stalno prebivališče šele 29.1.1991. Zato je pravilen materialno pravni zaključek tožene stranke, da tožnik ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva po določbi 1. odstavka 40. člena zakona. Glede na to, da zakon določa kot pogoj prijavljeno stalno prebivališče na dan 23.12.1990, na odločitev ne morejo vplivati okoliščine, ki so po tožbenih trditvah vplivale na kasnejšo prijavo stalnega prebivališča.

Iz navedenih razlogov je sodišče neutemeljeno tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.