TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 222/93-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-26

vrnitev zaplenjenih premičnin - pravna podlaga

Sodišče je tožbo zavrnilo, ker premičnine niso bile zaplenjene po predpisih, naštetih v 3. oz. 4. členu zakona o denacionalizaciji, ampak so bile odvzete s strani partizanske vojske v jeseni leta 1944.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep občine, oddelek za urejanje prostora z dne 3.8.1992, s katerim je bila zavržena zahteva tožeče stranke za denacionalizacijo zaplenjenih premičnin z obrazložitvijo, da gre v konkretnem primeru za premoženje, ki naj bi ga tožeča stranka dala za partizansko vojsko v jeseni 1944, po zakonu o denacionalizaciji pa se vrača le premoženje, ki je bilo podržavljeno v povojnem času.

V tožbi tožeča stranka navaja, da sicer soglaša z odločbo tožene stranke v toliko, da ni upravičena do vojne škode po zakonu o denacionalizaciji, ker ta velja le za povojno obdobje, kljub temu pa meni, da bi ji bilo treba na nek način škodo povrniti. Iz pisnih izjav prič, ki jih je zbrala, je namreč jasno razvidno, da je prostovoljno oddajala živino za potrebe partizanske vojske, pa tudi drugače je, ne glede na nevarnost, pomagala partizanom. Njen celoten prispevek, ki ga je dala narodnoosvobodilnemu gibanju, je razviden tudi iz arhiva Sodišča združenega dela v Ljubljani, kjer je pred leti skušala doseči priznanje svojih pravic. Ker do danes svojih pravic ni dosegla predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije odloči o upravičenosti njene zahteve oz. smiselno, da se izpodbijana odločba tožene stranke odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 - ZDEN) v 3., 4. in 5. členu določa, kdo so upravičenci do denacionalizacije po tem zakonu. Mednje zanesljivo ne spadajo tisti, ki so pred 15.5.1945, pa čeprav za potrebe narodnoosvobodilnega gibanja, prostovoljno prispevali prehrambene artikle. Zato je tožena stranka pravilno in v skladu z določbo 240. člena zakona o splošnem upravnem postopku zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep oddelka za urejanje prostora občine, s katerim je bila zavržena predlagateljičina zahteva za denacionalizacijo zaplenjenih premičnin.

Tožeča stranka v tožbi tudi predlaga, naj se ji prizna odškodnina iz drugega naslova, če po zakonu o denacionalizaciji do nje ni upravičena. Take zahteve tožeče stranke pa v tem postopku ni mogoče upoštevati, ker sodišče presoja le zakonitost izpodbijane odločbe, izdane po določbah zakona o denacionalizaciji. Po teh pa tožeča stranka ne more biti upravičenec.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zveznih zakonov je sodišče uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 90/93-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-07

davek na promet nepremičnin - zavezanec za davek

Zavezanec za davek na promet nepremičnin je prodajalec nepremičnine, čeprav je v pogodbi dogovorjeno, da bo prometni davek plačal kupec.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper odločbo izpostave Republiške uprave za javne prihodke z dne 20.5.1992, s katero je ta tožeči stranki odmerila davek na promet nepremičnin v znesku 73.600,00 SIT in zamudne obresti v znesku 5.560,00 SIT in sicer za prodane nepremičnine za znesek 3,680.000,00 SIT. Tožena stranka v izpodbijani odločbi navaja, da je zavezanec za davek na promet nepremičnin prodajalec, pa čeprav se je s kupcem dogovoril, da bo on nosil ta davek.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je z izpodbijano odločbo kršen zakon o davku na promet nepremičnin. Meni, da je glede na določbo 4. člena tega zakona in dogovor v kupoprodajni pogodbi davčni zavezanec kupec. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka je vložila odgovor na tožbo, v katerem predlaga zavrnitev tožbe iz razlogov izpodbijane odločbe.

Davek na promet nepremičnin ureja zakon o davku na promet nepremičnin (Uradni list RS, št. 47/90 - ZDPN). Po določbi 1. odstavka 4. člena tega zakona je zavezanec za prometni davek prodajalec nepremičnine. Kupec sicer lahko prevzame obveznost, da bo prodajalcu povrnil prometni davek. Če sta se prodajalec in kupec v pogodbi tako dogovorila, potem ima po določbi 3. odstavka 4. člena istega zakona v postopku za odmero prometnega davka tudi kupec položaj stranke. Iz te zakonske določbe pa ni mogoče izvajati, da je v tem primeru davčni zavezanec kupec. Ta določba kupcu daje samo pravico, da se udeležuje postopka za odmero prometnega davka, ker je na pravilni odmeri zainteresiran, saj bo moral odmerjeni prometni davek prodajalcu povrniti. Glede na ureditev postopka za odmero prometnega davka na promet nepremičnin, bi moral zakon izrecno določiti, da je v takem primeru zavezanec za davek kupec, kajti kršitve zakona so sankcionirane.

Ob obrazloženem sodišče ugotavlja, da je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita, zato je tožbo na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih kot neutemeljeno zavrnilo. Zakon o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77 in 60/77 ter Uradni list RS, št. 55/92) je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 245/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-14

imenovanje ravnatelja šole - stvarna pristojnost - sodno varstvo pri delovnem sodišču

Kandidat za ravnatelja osnovne šole ne more uveljavljati zahteve za sodno varstvo svojih pravic v upravnem sporu, temveč pri sodišču, pristojnem za delovne spore.

1. Vrhovno sodišče Republike Slovenije ni stvarno pristojno za reševanje te zadeve. 2. Zadeva se odstopi v reševanje Sodišču združenega dela v ...

Z izpodbijanim sklepom je svet šole osnovne šole ... odločil, da se v postopku imenovanja ravnatelja navedene šole izbere za kandidata A.P.

Zoper ta sklep je tožnik pri Vrhovnem sodišču Republike Slovenije sprožil upravni spor, s predlogom, da sodišče ugotovi pravilnost odločitve sveta šole.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da ni stvarno pristojno za presojo zakonitosti izpodbijanega sklepa.

Po določbi 2. odstavka 36. člena zakona o zavodih (Uradni list RS, št. 12/91 - ZZAV) se zahteva za sodno varstvo vloži pri sodišču pristojnem za upravne spore - torej pri Vrhovnem sodišču Republike Slovenije, če imenuje direktorja zavoda organ republike, občine ali mesta. V drugih primerih se zahteva za sodno varstvo vloži pri sodišču pristojnem za delovne spore - torej pri sodišču združenega dela. Navedeni zakon v 32. členu določa, da imenuje in razrešuje direktorja zavoda ustanovitelj, če ni z zakonom ali aktom o ustanovitvi za to pooblaščen svet zavoda. Zakon o organizaciji in financiranju vzgoje in izobraževanja (Uradni list RS, št. 31/92-I) določa v 2. odstavku 16. člena, da ravnatelja vzgojnoizobraževalnega zavoda imenuje in razrešuje svet zavoda v soglasju z ustanoviteljem zavoda. Ravnatelja osnovne šole imenuje svet šole v soglasju s pristojno občinsko skupščino.

Ker ravnatelja osnovne šole ne imenuje organ občine, temveč daje le soglasje, prijavljeni kandidat zahteve za sodno varstvo ne more uveljavljati v upravnem sporu, ampak pri sodišču, pristojnem za delovne spore. Zato je na podlagi določbe 60. člena zakona o upravnih sporih v zvezi s 16. in 21. členom zakona o pravdnem postopku Vrhovno sodišče RS odločilo, kot je navedeno v izreku tega sklepa. Določbe citiranih zveznih predpisov je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 11/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-17

sklep sodišča kot akt pristojnega upravnega organa

Sodišče izda sklep na podlagi 64. člena zakona o upravnih sporih zato, da se doseže izvršitev sodbe, na podlagi katere bi moral upravni organ izdati namesto odpravljenega upravnega akta nov upravni akt, ali izdati akt, katerega izdaja mu je bila naložena s sodbo. Če je upravni organ izdal tak upravni akt med postopkom, ki teče na podlagi zahteve iz 64. člena navedenega zakona, zahtevi ni mogoče ugoditi.

Zahteva po 64. členu zakona o upravnih sporih se zavrne.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sodbo z dne 9.10.1991 naložilo toženi stranki, da v 30 dneh odloči o tožničini pritožbi z dne 17.5.1991 proti odločbi Komisije za izvedbo komasacijskega postopka na določenem območju z dne 30.4.19991 v zadevi dodelitve zemljišča iz komasacijskega sklada tožeči stranki. Tožena stranka o pritožbi ni odločila v navedenem roku, temveč šele 30.9.1992.

Z vlogo z dne 13.1.1992 je tožnica zahtevala, naj sodišče izda akt v smislu 64. člena zakona o upravnih sporih, s katerim naj odloči, da se ji parcela št. 2335 vrne.

Tožena stranka je v odgovoru na zahtevo poslala odločbo z dne 30.9.1992, s katero je odločila o tožničini pritožbi z dne 17.5.1991. Sodišče je tožnico pozvalo, naj sporoči, ali je z odločbo tožene stranke zadovoljna oziroma ali vztraja pri zahtevi po 64. členu zakona o upravnih sporih. Tožnica je odgovorila, da pri vloženi zahtevi vztraja ter da je zoper odločbo tožene stranke vložila upravno tožbo.

Po določbah 64. člena zakona o upravnih sporih izda sodišče na zahtevo stranke sklep, s katerim nadomesti akt pristojnega organa, zato, da se doseže izvršitev sodbe, na podlagi katere bi moral upravni organ izdati namesto odpravljenega akta nov upravni akt ali izdati akt, katerega izdaja mu je bila naložena s sodbo. V obravnavani zadevi tožeča stranka odločbe, katere izdaja ji je bila naložena s sodbo z dne 9.10.1991, sicer ni izdala v roku, določenem s sodbo in tudi ne v sedmih dneh po prejemu tožničine vloge za izdajo odločbe z dne 18.12.1991 (1. odstavek 64. člena zakona o upravnih sporih), izdala pa jo je med sodnim postopkom, ki je tekel na podlagi obravnavane tožničine zahteve. Zahteva, pri kateri tožnica vztraja, čeprav je bila navedena sodba izvršena, in s katero zahteva več, kot bi bila po določbah 64. člena zakona o upravnih sporih glede na vsebino sodbe dolžna storiti tožena stranka, pa nima pravne podlage niti v 64. členu zakona o upravnih sporih niti v kateri drugi njegovi določbi, zato jo je moralo sodišče zavrniti.

Sodišče je zakon o upravnih sporih v skladu s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 232/93-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-26

denacionalizacija stavbnih zemljišč - neizpolnjevanje pogojev za uvedbo postopka - zakon o razlastitvi in prisilnem prenosu pravice uporabe

Premoženje ni bilo podržavljeno po predpisih, navedenih v zakonu o denacionalizaciji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep Sekretariata za družbeno planiranje, gospodarstvo in proračun občine z dne 6.9.1992, s katerim je bila zavržena predlagateljičina zahteva za vzpostavitev lastninske pravice na stavbnem zemljišču, ker je bilo v postopku ugotovljeno, da niso izpolnjeni pogoji za uvedbo postopka.

V tožbi tožeča stranka ponavlja navedbe, ki jih je dala že tudi v predhodnem postopku, da ji je bilo zemljišče odvzeto zato, da je bilo oddano v uporabo JLA oziroma sedaj TO. Ker pa je objekt prešel v zasebno lastnino in ga TO ne bo več uporabljala meni, da ji je bilo zemljišče odvzeto protipravno. Smatra, da je bila dovolj osiromašena, ker ji je bil odvzet edini košček kruha oziroma njen zasebni vrt in zato predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožbene trditve. Vztraja pri razlogih izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91 - ZDEN) v 3., 4. in 5. členu natančno določa, koga se po določbah tega zakona lahko šteje kot upravičenca do denacionalizacije. Upravičenci do denacionalizacije so namreč lahko samo tiste fizične osebe, ki jim je bilo premoženje podržavljeno po predpisih, naštetih v zakonu oziroma na podlagi predpisov, ki sicer v zakonu niso navedeni, bili pa so izdani do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963 oziroma, če so jim stvari ali premoženje prešle v državno last na podlagi pravnega posla, sklenjenega zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa oziroma predstavnikov oblasti.

Kot je na podlagi dokazov v spisu razvidno, je bil osnova za razlastitev in prenos v družbeno lastnino predlagateljičinih nepremičnin zakon o razlastitvi in prisilnem prenosu pravice uporabe (Uradni list SRS, št. 27/72). Ta zakon pa ni naštet v 3. členu zakona o denacionalizaciji in ni bil izdan do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963. Zato je že tožena stranka pravilno ugotovila, da ni pogojev za uvedbo postopka za denacionalizacijo nepremičnin, kot jih uveljavlja tožeča stranka, saj ta ni upravičenka do denacionalizacije niti po 3. niti po 4. členu zakona o denacionalizaciji.

Ker je izpodbijana odločba po presoji sodišča zakonita, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 237/93-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-02

prometni davek - oprostitev plačila - pogoji

Tožeča stranka ne more biti oproščena plačila prometnega davka, ker kupci, katerim je prodajala svoje proizvode, do oprostitve prometnega davka niso bili upravičeni.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper odločbo Republiške uprave za javne prihodke z dne 20.8.1992, s katero ji je bil odmerjen prometni davek za leto 1991, zaradi nepravilnega obračuna. Tožena stranka je namreč ugotovila, da je tožeča stranka v letu 1991 prodajala proizvode z oprostitvijo prometnega davka na podlagi naročilnic in izjave, čeprav za to ni izpolnjevala zahtevanih pogojev.

V tožbi tožeča stranka navaja, da je odločba tožene stranke nepravilna in nezakonita. Tožeča stranka namreč ni bila seznanjena z zakonsko določbo, da ne sme prodajati proizvodov z oprostitvijo prometnega davka, saj je za tak predpis izvedela šele pri pregledu poslovnih knjig v mesecu oktobru leta 1991. Od takrat dalje je prometni davek tudi pravilno obračunavala. Ker je po novem zakonu o prometnem davku, ki je stopil v veljavo 1.2.1992 bilo določeno, da tudi zasebni trgovci lahko prodajajo po olajšavah iz 5., 7. in 10. člena in ker je sama v letu 1991 prodajala v dobri veri in poštenju, da dela pravilno, poleg tega pa državi tudi ni naredila nobene škode, predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Zakon o začasnih ukrepih o davku od prometa proizvodov in storitev (Uradni list SFRJ, št. 4/91 - ZZUDPPS), ki se je uporabljal v letu 1991, je v 1. odstavku 7. člena določal, da lahko proizvode, ki so našteti v predhodnem členu istega zakona, kupcem pod določenimi pogoji prodajajo z oprostitvijo prometnega davka proizvajalna podjetja ali proizvajalne obratovalnice, trgovska podjetja, ki so registrirana za promet na debelo in podjetja, ki so registrirana za uvoz. Zasebniki, kar je bila predlagateljica, pa v letu 1991 take možnosti ni imela, saj jim je tako prodajo omogočil šele zakon o prometnem davku (Uradni list RS, št. 4/92), ki velja od 26.1.1992. Ta je namreč v 7. členu določil, da lahko proizvajalna pravna oseba ali zasebnik - proizvajalec, trgovska pravna oseba, registrirana za promet na debelo in pravna oseba, registrirana za uvoz, prodaja proizvode, ravno tako naštete v predhodnem členu in pod določenimi pogoji po znižani davčni stopnji. Zato je tožena stranka pravilno ugotovila, da je dolžna tožeča stranka naknadno plačati prometni davek, ki ga ni obračunala in ji je bil ta davek tudi pravilno odmerjen z izpodbijano odločbo.

Ker je po presoji sodišča izpodbijana odločba zakonita, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zveznih zakonov je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 7/93-7
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-13

davek iz dobička od kapitala - prodaja osebnega avtomobila - navedba vrednosti kapitala

Vrednost kapitala je dejanska okoliščina, ki je za odmero davka na dobiček od kapitala bistvena. Iz odmerjene odločbe mora biti zato razvidno, kako je bila ugotovljena.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Republiške uprave za javne prihodke z dne 16.11.1992.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo proti odločbi izpostave Republiške uprave za javne prihodke, s katero je bil tožniku odmerjen davek od dobička iz kapitala, dosežen s prodajo osebnega avtomobila. V obrazložitvi je navedla, da je tožnik s pogodbo prodal osebni avto Jugo 55 Skala za kupnino v znesku 200.000,00 SIT, pridobil pa ga je za 210.000,00 SIT. Prvostopni organ je od v odmernem postopku ugotovljene vrednosti vozila v vrednosti 263.000,00 SIT odštel valorizirano nabavno vrednost v višini 214.107,00 SIT in ob prodaji plačani prometni davek v višini 13.150,00 SIT, od razlike pa je odmeril davek od dobička iz kapitala po veljavni stopnji 20 % v znesku 7.148,00 SIT. Odmera davka je bila torej izvršena v skladu z veljavnimi predpisi.

Tožnik je v tožbi navedel, da se z izpodbijano odločbo ne strinja, kajti organ prve stopnje je njegov avto 10.8.1992 ocenil na vrednost 263.000,00 SIT, čeprav je bil malo pred tem ocenjen na 210.000,00 SIT. Višja cenitev je nelogična, saj je bil avto ob prodaji pol leta starejši kot ob nakupu.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri razlogih izpodbijane odločbe.

Iz obrazložitve odločbe organa prve stopnje je razvidno, da je tožnik po kupoprodajni pogodbi prodal motorno vozilo Jugo 55 Skala za pogodbeno ceno 200.000,00 tolarjev. Davčni organ je ob predložitvi pogodbe ugotovil na podlagi 58. člena zakona o dohodnini (Uradni list RS, št. 14/92 - prečiščeno besedilo - ZDOH) prometno vrednost vozila v znesku 263.000 tolarjev. Vendar niti iz upravnih spisov niti iz odločbe organa prve stopnje niti iz izpodbijane odločbe ni razvidno, kako je davčni organ takšno vrednost vozila ugotovil. Vrednost kapitala je dejanska okoliščina, ki je za odmero davka na dobiček iz kapitala bistvena. Ker sodišče na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku, ne more rešiti spora, ker so v bistveni točki nepopolno ugotovljene, je moralo tožbi ugoditi in izpodbijano odločbo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih odpraviti.

V nadaljevanju postopka bo morala tožena stranka razjasniti, ali je bila vrednost vozila, ki je bila podlaga za odmero davka, ugotovljena pravilno ali ne, ter odločiti o pritožbi glede na rezultat svojih ugotovitev v skladu z 242. členom zakona o splošnem upravnem postopku.

Sodišče je zakon o splošnem upravnem postopku pri svojem odločanju smiselno uporabilo kot republiški predpis v skladu s 4. členom ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listin o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 249/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-30

V predhodnem postopku sodišče ni samo ugotavljalo dejanskega stanja, zato ni podan obnovitveni razlog 1. točke 1. odstavka 52. člena ZUS.

Tožba za obnovo sodnega postopka se zavrže.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sodbo z dne 7.1.1993 zavrnilo tožnikovo tožbo proti odločbi Ministrstva za notranje zadeve z dne 9.7.1992, s katero ni bilo ugodeno njegovi vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

V tožbi za obnovo postopka tožnik navaja, da jo vlaga na podlagi 1. točke 1. odstavka 52. člena zakona o upravnih sporih. Iz sodbe Vrhovnega sodišča z dne 7.1.1993 je izvedel, da sodišče pri oceni, ali dejansko živi s svojo družino, ni imelo vrste dokazov. Tako ni imelo dokaza, da se je ob upokojitvi 31.12.1989 uradno prijavil kot rezervni vojaški obveznik pri Mestnem sekretariatu za ljudsko obrambo, da je uradno prijavil svojo začasno odsotnost Mestnemu sekretariatu za ljudsko obrambo, da se je na območju začasnega bivališča redno prijavljal vsaka dva meseca pristojnemu sekretariatu za notranje zadeve, da je v vojaški osebni izkaznici naslov stalnega prebivališča ... in da mu je Mestni sekretariat za notranje zadeve izdal potni list. Vsa ta dejstva, ki jih lahko izkaže z ustreznimi listinami, razlogi, zaradi katerih je bil začasno odsoten iz Ljubljane in že vsi izvedeni dokazi vsekakor kažejo na to, da izpolnjuje pogoje za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Zato predlaga, da sodišče dovoli obnovo, razveljavi prejšnjo odločitev ter njegovemu zahtevku z novo sodbo ugodi.

Po določbi 1. točke 1. odstavka 52. člena zakona o upravnih sporih se postopek, ki je bil končan s sodbo ali sklepom na strankin predlog obnovi, če stranka izve za take nove dejanske okoliščine, ali če najde take nove dokaze ali dobi možnost uporabiti take nove dokaze, na podlagi katerih bi bil spor zanje ugodneje rešen, če bi se bila nanje sklicevala ali če bi jih bila uporabila v prejšnjem sodnem postopku. Vendar pa je takšen obnovitveni razlog podan le, če je sodišče postopalo po 3. odstavku 39. člena zakona o upravnih sporih in samo ugotavljalo dejansko stanje ter na podlagi tega dejanskega stanja odločilo v upravnem sporu. V konkretnem primeru pa je tožnik vložil tožbo za obnovo sodnega postopka v stvari, v kateri je predhodna sodna odločba zasnovana na 1. odstavku 39. člena zakona o upravnih sporih, to je na dejanskem stanju, ki je bilo ugotovljeno že v upravnem postopku.

Ker ni podan obnovitveni razlog iz 1. točke 1. odstavka 52. člena zakona o upravnih sporih, je sodišče tožbo zavrglo na podlagi določb 2. odstavka 56. člena zakona o upravnih sporih. Pri tem je sodišče zakon o upravnih sporih uporabilo kot predpis Republike Slovenije na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.