Sodba II Ips 220/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-20

premoženjska razmerja med zakonci - skupno premoženje - delitev skupnega premoženja - delež na skupnem premoženju zakoncev

Opazno večji priliv denarja v skupno premoženje s strani enega od zakoncev se ob izenačitvi drugih obremenitev mora odraziti v večjem solastninskem deležu.

Revizija se zavrne kot neutemeljena. Vsaka stranka nosi svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da spada v skupno premoženje pravdnih strank, ki sta razvezana zakonca, kupnina za prodane nepremičnine in del premičnin ter ostale premičnine, ki so posebej navedene, pri čemer znaša solastninski delež toženca na takšnem premoženju 6/10 od celote, tožnice pa 4/10. Ugotovilo je tudi izključno lastnino toženca na nekaterih premičnih predmetih, tožencu pa je naložilo, da mora tožnici iz naslova prodanega premoženja plačati znesek 194,00 SIT z zamudnimi obrestmi od 1.1.1987 dalje do plačila ter znesek 3.609,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od 20.6.1988 dalje do plačila.

Pritožbo tožeče stranke proti takšni sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo.

Proti takšni sodbi vlaga revizijo tožeča stranka zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 2. odstavka 354. člena tč. 13 ter zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga njeno spremembo tako, da bo določen enakovreden delež pravdnih strank na skupnem premoženju, podrejeno pa razveljavitev sodb nižjih sodišč ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Sklepanjem izpodbijane sodbe očita nelogičnost in medsebojno nasprotje. Po eni strani priznava zakoncema enako udeležbo na delu v času trajanja zakonske zveze, po drugi strani pa tožencu priznava večji solastninski delež na pridobljenem premoženju. Tožnica je napram tožencu diskriminirana, ker je očitno njeno delo premalo vrednoteno. Zaradi nekoliko višjih osebnih dohodkov toženca ta ne more dobiti kar 20% večji delež na premoženju. Sicer pa je toženec prodal vse premoženje, ki je kaj veljalo. Kupoprodajnih pogodb ni pokazal zaradi cene, ki je bistveno višja, kot je uradna. Zaradi inflacije je tožnica ob dejansko vrednost svojega deleža na kupnini. Primerjava vrednosti v nemških markah pokaže očitno prikrajšavo na strani tožnice.

Tožnica je na revizijo odgovorila in predlagala, naj jo revizijsko sodišče zavrne, Javni tožilec Republike Slovenije pa se o reviziji ni izjavil (3. odstavek 390. člena ZPP).

Ob nesporni, tudi v reviziji sprejeti ugotovitvi o znatno višjih osebnih dohodkih, ki jih je toženec prejemal v času pridobivanja skupnega premoženja, ni razumljiva sicer posplošena revizijska teza o nelogičnosti in medsebojnih nasprotjih razlogov izpodbijane sodbe in s tem o obstoju bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 13. točki 2. odstavka 354. člena ZPP. V ostalem sta namreč po sprejetih dejanskih ugotovitvah prispevka pravdnih strank k ustvarjanju premoženja praktično enaka. Pri tem so ustrezne dejanske ugotovitve v tej smeri obrazložene tudi s stališča uporabe materialnega prava (2. odstavek 59. člena zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih - Uradni list RS, št. 15/76 in 14/89). Zavrnitev zakonske presumpcije o enakih deležih in za 10% od polovice večji toženčev delež imata torej dejansko (in pravno) podlago. V reviziji prikazani matematični izračun, ki naj bi pojasnjeval nelogičnost razlogov sodb nižjih sodišč, je navidezen; za 10 % večji delež toženca ima namreč logično posledico v ugotovitvi, da je ravno toliko manjši delež tožnice. Sodbeni razlogi, ki podpirajo izračun deležev pravdnih strank v razmerju 60% za toženca in 40% za tožnico, so torej razumljivi in sposobni preizkusa. Revizijsko sodišče tako v izpodbijani sodbi ne najde zatrjevane bistvene kršitve določb pravdnega postopka, poleg tega pa tudi ne eventualne kršitve pravdnega postopka po 10. točki 2. odstavka 354. člena ZPP, na kar mora po 386. členu ZPP paziti po uradni dolžnosti.

Pravna presoja, ki jo sprejema izpodbijana sodba, izhaja iz dejanske (in pravne) ocene, da je ob neupoštevanju osebnih dohodkov pravdnih strank mogoče njun prispevek k pridobivanju skupnega premoženja izenačiti. To bo vsekakor držalo, saj je tožničini nesporni prizadevnosti v gospodinjstvu in vzgoji otrok ob bok treba postaviti iznajdljivost, podjetnost in praktičnost toženca, ki je bila očitno pridobitniško usmerjena. Gre torej za izenačitev prispevkov na splošni ravni vsakdanjega življenja in dela prizadetih strank. Če bi ob tem še osebni dohodki bili približno enaki, bi bilo težko omajati zakonsko predpostavko o enakih deležih na skupnem premoženju. Ob zanesljivi ugotovitvi o najmanj tretjini višjih toženčevih osebnih dohodkih pa sta nižji sodišči pravno pravilno šteli, da je vendarle dana podlaga, ki vpliva na večji toženčev delež na skupnem premoženju. Zato ne drži revizijska teza, da izpodbijana odločitev pomeni diskriminacijo ženskega napram moškemu delu. Opazno večji priliv denarja v skupno premoženje s strani enega od zakoncev se ob izenačitvi drugih obremenitev mora odraziti v večjem solastninskem deležu. Z ugotovitvijo, da ta delež za toženca predstavlja 10% preko polovice, nižji sodišči nista pretiravali.

Ostale revizijske navedbe, ki se vsebinsko nanašajo na odločitev o višini tožničinega obligacijskega zahtevka, pa pomenijo poskus izpodbijanja dejanskega stanja, kar pa ni dovoljen revizijski razlog (3. odstavek 385. člena ZPP). Povsem nejasna pa je revizijska primerjava dosojenega zneska z vrednostjo tuje valute. Revizijska trditvena podlaga v tem pogledu celo prekoračuje dejansko in pravno podlago, ki jo je tožnica v postopku z oblikovanjem dajatvenega denarnega zahtevka jemala za izhodišče, pri čemer ta zahtevek sloni na izračunih izvedencev, ne pa "na pogodbah, ki jih toženec na sodišču ni hotel pokazati".

Ker niso bili podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena in ne razlogi, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti, jo je bilo treba zavrniti kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Izrek o stroških revizijskega postopka temelji na določbah 1. odstavka 154. člena, 1. odstavka 155. člena in 1. odstavka 166. člena ZPP. Tožeča stranka nosi stroške revizije, ker z njo ni uspela, tožena stranka pa stroške odgovora na revizijo, ker z navedbami v njem ni prispevala k odločitvi o reviziji.

Določbe zakona o pravdnem postopku, na katerih temelji odločitev revizijskega sodišča, se uporabljajo na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.