Sodba U 337/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-14

Če se ugotovi, da bi sprejem aktivnega pripadnika bivše JA predstavljal nevarnost za varnost ali obrambo države, se lahko njegova vloga zavrne; pred izdajo odločbe mora upravni organ ravnati po pravilih splošnega upravnega postopka.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije z dne 16.3.1992.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva, ki ga tožnik uveljavlja na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. V obrazložitvi odločbe tožena stranka navaja, da je tožniku kot aktivni vojaški osebi prenehalo delovno razmerje v jugoslovanski armadi šele 31.12.1991, zato ni bilo mogoče zanesljivo ugotoviti, če tožnik sploh izpolnjuje pogoj, da dejansko živi v Republiki Sloveniji. Ker pa je tožnik v času agresije na Republiko Slovenijo aktivno deloval zoper njeno neodvisnost in samostojnost, bi po oceni tožene stranke njegov sprejem v državljanstvo Republike Slovenije predstavljal nevarnost za varnost države, zato je po 3. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I) njegovo vlogo zavrnila.

V tožbi tožnik uveljavlja nepravilno uporabo zakona in nepopolno ugotovljeno dejansko stanje. Navaja, da je bil v času agresije v vojašnici v Sloveniji, kjer je opravljal le redne delovne naloge (finančne posle) in naloge, ki mu jih je naložil komandant enote, dokler ni prestopil v TO. Zanika, da bi aktivno deloval zoper Republiko Slovenijo, saj že po svojem položaju sam ni mogel nič odločati. Navaja, da med njegovo enoto v kasarni in krajani ter TO medsebojnega obstreljevanja sploh ni bilo. Tudi ni res, da tožena stranka ne bi mogla ugotoviti, kje je dejansko prebival od septembra do 31.12.1991.

Živel je v Sloveniji, kar lahko s pričami dokaže. Res pa je moral vmes odpotovati v Beograd zaradi ureditve delovnega razmerja, ki mu je prenehalo po lastni želji. Živi v izvenzakonski skupnosti, ima 2 mladoletna otroka, iz prejšnjega zakona pa še enega, vsi otroci so slovenski državljani. Trdi, da je brez državljanstva; v Bosni in Hercegovini ni vpisan v državljansko knjigo, kar izhaja iz potrdila z dne 20.9.1991. V dopolnitvi tožbe uveljavlja še kršitev pravil postopka (143. člena ZUP), ker mu tožena stranka ni omogočila, da se izjasni o pribavljenih dokazih. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka navaja, da je prav zaradi tega, ker ni mogla ugotoviti, kdaj je tožnik prekinil dejansko prebivanje v Sloveniji, izvedla dokazni postopek o obstoju razlogov iz 8. točke 10. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Iz predloženih upravnih spisov je razvidno, da je tožena stranka tožnikovo vlogo, vloženo na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, obravnavala po 3. odstavku istega člena. Čeprav enega od bistvenih pogojev za pridobitev državljanstva po 1. odstavku navedenega člena (da oseba, ki uveljavlja pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi, v Republiki Sloveniji tudi dejansko živi) posebej niti ni ugotavljala, dejansko stanje ne bi ostalo nepopolno ugotovljeno, če bi pravilno in popolno ugotovila dejansko stanje za uporabo 3. odstavka 40. člena istega zakona, na katerega je oprla svojo odločitev. Tudi če je tožnik dejansko, brez prekinitve, pogojene z odhodom njegove vojaške enote iz Republike Slovenije, živel v Sloveniji, na odločitev o stvari ne bi moglo vplivati izvajanje dokazov z zaslišanjem prič, ki bi morda izpovedale, da je dejansko ves čas živel v Sloveniji in sploh ni odšel s svojo vojaško enoto iz Slovenije. Glede tega torej dejansko stanje za odločbo, ki temelji na 3. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, ni bistveno nepopolno ugotovljeno. Po določbi 3. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije ima tožena stranka pravico, da po prostem preudarku zavrne vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, čeprav vlagatelj izpolnjuje vse pogoje po 1. odstavku navedenega člena, če so podani razlogi iz 8. točke 1. odstavka 10. člena tega zakona - to je, da bi sprejem take osebe v državljanstvo Republike Slovenije predstavljal nevarnost za javni red, varnost ali obrambo države.

Ko tožena stranka v tem primeru ugotavlja obstoj razloga nevarnosti za državo, v obrazložitvi odločbe navaja le, da je tožnik v času agresije aktivno deloval zoper njeno samostojnost in neodvisnost, ne pove pa, na podlagi katerih dejstev in okoliščin tako zaključuje in kako, s katerimi dokazi je tako dejansko podlago ugotovila. Tako nepopolno ugotovljeno dejansko stanje pa ne more biti dejanska podlaga za uporabo navedenih določb 3. odstavka 40. člena zakona.

Ker zakon o državljanstvu Republike Slovenije za postopke po 40. členu nima posebnih določb o ugotovitvenem postopku in dokazovanju, o sodelovanju strank v postopku in o vsebini obrazložitve odločbe, veljajo pač določbe zakona o splošnem upravnem postopku (ZUP), kar med drugim pomeni, da bi morala tožena stranka, preden je odločila po prostem preudarku, pravilno in popolno ugotoviti dejansko stanje ter v obrazložitvi odločbe navesti vsa bistvena dejstva in okoliščine ter dokaze, na podlagi katerih ugotavlja obstoj razloga, ki je dejanska podlaga za zavrnitev vloge, vložene po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu. V odločbi, ki se izda po prostem preudarku, je treba navesti tudi razloge, zakaj je po prostem preudarku tako odločeno (2. in 3. odstavek 209. člena ZUP). V tem primeru izpodbijana odločba take vsebine nima.

Tudi sicer iz predloženih upravnih spisov ni razvidno, da je tožena stranka ugotovitveni in dokazni postopek izpeljala po pravilih postopka. Med drugim so bila tudi kršena pravila postopka, ki jih vsebuje 143. člen ZUP. Iz predloženih spisov namreč ni razvidno, da bi bilo tožniku, ki zanika vsakršno aktivnost v okviru Jugoslovanske armade med njeno agresijo na Republiko Slovenijo, omogočeno, da sodeluje pri izvedbi dokazov oziroma se z njimi seznani.

Ker torej v upravnem postopku dejanske okoliščine v bistvenih točkah niso bile popolno ugotovljene in niso bila dovolj upoštevana pravila postopka, kar bi lahko vplivalo na rešitev zadeve, sodišče ne more rešiti spora. Zato je tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih in zakona o splošnem upravnem postopku je uporabilo kot republiške predpise na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

ZUP člen 40, 40/1, 40/3, 143, 209, 209/1, 209/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.