TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 546/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-24

pridobitev - državljan druge republike - prosti preudarek - odklonilno stališče do slovenščine - nevarnost za javni red

Odklonilno stališče do slovenščine, ki je v javnosti povzročilo ogorčenje, je podlaga za uporabo 3. odstavka 40. člena ZDS; na tej podlagi se državljanstvo lahko odkloni.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vlogo, s katero je tožnik uveljavljal pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem državljan druge republike pridobi slovensko državljanstvo, če je imel na dan 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi.

V tožbi tožnik smiselno predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na določbi 3. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I), po kateri ima tožena stranka pravico, da po prostem preudarku zavrne vlogo za pridobitev državljanstva, čeprav vlagatelj izpolnjuje pogoje po 1. odstavku istega člena, če so podani razlogi iz 8. točke 1. odstavka 10. člena tega zakona - to je, da bi sprejem take osebe v državljanstvo Republike Slovenije predstavljal nevarnost za javni red, varnost ali obrambo države.

Ko tožena stranka v tem primeru ugotavlja dejansko stanje, izhaja iz tožnikovega odklonilnega stališča do slovenščine, ki se očitno tudi po osamosvojitvi Republike Slovenije ni spremenilo in pomeni zaradi ogorčenja, ki ga je v času po osamosvojitvi povzročilo v javnosti, nevarnost za javni red. Tožnik temu sicer oporeka in trdi, da so nekatere okoliščine zamolčane ali polresnične ter poudarja, da se slovenščina uporablja pri eni maši ob nedeljah in praznikih, pri drugih verskih obredih pa na zahtevo stranke, vendar tudi po presoji sodišča ni vseeno, če mora slovenski vernik uporabo svojega jezika zahtevati, to je zahtevati nekaj, kar bi se moralo razumeti samo po sebi. Tožnik tudi ne more uspeti v tem upravnem sporu s sklicevanjem na okoliščine iz preteklih let; bistvene so okoliščine ob osamosvojitvi in po njej. Zato sodišče v tožbenih navedbah, ki se vse nanašajo na okoliščine iz let pred letom 1975, ni našlo podlage za kakršenkoli dvom glede obstoja razloga, ki je bil podlaga za uporabo 3. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, izpodbijana odločitev pa je tudi sicer v skladu z namenom, zaradi katerega je toženi stranki pooblastilo za odločitev po prostem preudarku dano.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 42. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 12/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

Zahteve za sodno varstvo ni mogoče vložiti zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali zaradi neprimernosti izrečene sankcije.

Zahteva zagovornikov kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z odločbo republiške devizne inšpektorice je bil kaznovani spoznan za odgovornega za prekršek po čl. 86/I točka 2 Zakona o deviznem poslovanju (Uradni list RS št. 1/91-I) in kaznovan z denarno kaznijo 9.000,00 SIT. Po čl. 87/I Zakona o deviznem poslovanju mu je bila odvzeta tudi tuja valuta. Pritožbo zagovornikov je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, ki jo vlagata zaradi kršitve materialnega prava in zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, zagovornika predlagata, naj se odločbi o prekršku prve in druge stopnje razveljavita ter zadeva vrne organu prve stopnje v novo odločitev. Zahteva za sodno varstvo ni utemeljena.

Zahteva za sodno varstvo je izredno pravno sredstvo, ki ga je mogoče vložiti le zaradi kršitev materialnega prava in nekaterih kršitev določb postopka o prekršku (čl. 203 Zakona o prekrških), ne pa tudi zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ali zaradi neprimernosti izrečene sankcije. Zato v tem postopku ni bilo mogoče obravnavati navedb zagovornikov:

- da je kaznovani cariniku prijavil prenos tujega denarja, saj mu je pokazal listek, kjer je imel napisano, koliko denarja v tuji valuti je imel pri sebi in mu nato v carinarnici pokazal tudi ves denar,

- da izrek varstvenega ukrepa ni pravilen, ker kaznovani doslej še ni bil kaznovan, z odvzetim denarjem pa bi si v tujini kupil marke, da bi jih investiral v svojo obrt, saj se z njimi uveljavlja le, da dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno oziroma, da izrek varstvenega ukrepa ni bil primeren.

Končno pa tudi trditev zagovornikov, da naj bi bil kaznovani v pravni zmoti, češ da ni vedel, da je kot tuj državljan s stalnim prebivališčem v Republiki Sloveniji po Zakonu o deviznem poslovanju - domača oseba, ne pomeni uveljavljanje kršitve materialnega zakona (čl. 13 Zakona o prekrških), kot to menita zagovornika, marveč gre tudi tu za uveljavljanje zmotne ugotovitve dejanskega stanja. V napadeni odločbi je namreč, izhajajoč iz drugačno ugotovljenega dejanskega stanja, kot se sedaj zatrjuje v zahtevi (kaznovani namreč že prek 20 let prebiva v Republiki Sloveniji, po letu 1983 tudi brez prekinitev, vložil je tudi prošnjo za pridobitev slovenskega državljanstva, zaradi česar je tudi moral poznati ustrezne predpise), ugotovljeno, da se kaznovani ne more sklicevati na upravičene razloge, da ni vedel, da je njegovo dejanje prepovedano. Drugačno zatrjevanje zagovornikov pomeni zato zgolj uveljavljanje zmotne ugotovitve dejanskega stanja, ki pa se, kot že zgoraj povedano, v tem postopku ne more uveljavljati.

Po povedanem zahteva za sodno varstvo ni utemeljena in jo je bilo treba zavrniti (čl. 204/4 Zakona o prekrških).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 67/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-16

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi - sklicevanje na navedbe v pritožbi

Vloge, ki so bile podane v postopku pred izdajo pravnomočne sodbe, ne morejo biti obravnavane kot zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe, zato je sklicevanje vlagatelja, da je "vse ostalo navedel v dopolnitvi pritožbe", šteti kot brezpredmetno.

Zahteva obsojenčevega zagovornika za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

S sodbo sodišča prve stopnje, navedeno v uvodu, sta bila obsojenca spoznana za kriva kaznivega dejanja ropa po 1. odstavku 168. člena KZ RS in obsojena na kazen 6 mesecev zapora oziroma na kazen 8 mesecev zapora. S sodbo sodišča druge stopnje, ki je prav tako navedena v uvodu, sta bili pritožbi zagovornikov obeh obtožencev zavrnjeni kot neutemeljeni in potrjena sodba sodišča prve stopnje.

Zagovornik obs. je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe, v kateri navaja: "Obsojenec meni, da je njegova vloga v celotni zadevi brez nobenega pomena in važnosti saj pravzaprav pri dejanju ni sodeloval. Sam "odškodovanec" se mu je silil iz razlogov, ki jih je obs. navedel v pritožbi. Pri samem dejanju sploh ni bil zraven in ni naredil prav nič nezakonitega. Vse ostalo je navedel v svoji dopolnitvi pritožbe z dne 25.11.1992, predvsem to da niti s strani drugega soobsojenca ni bila uporabljena sila. Zato obsojenec predlaga da naslovno sodišče še enkrat preizkusi njegove navedbe v pritožbi, katero pritožbo smatra sestavnim delom te zahteve in izpodbijano sodbo spremeni tako, da se postopek zoper njega ustavi." Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Iz vložene zagovornikove zahteve ni videti, da bi vlagatelj uveljavljal katero izmed kršitev zakona, zaradi katerih se po 1. do 3. točki 427. člena ZKP sme vložiti zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe. Z navajanjem, da obs. sploh ni sodeloval pri dejanju oziroma sploh takrat ni bil zraven ter da niti soobsojenec proti oškodovancu ni uporabil sile, vlagatelj pravzaprav samo zanikuje nekatera ugotovljena dejstva, na podlagi katerih je bil obsojenec spoznan za krivega, izpodbijanje dejanskega stanja pa v zakonu ni predvideno kot razlog, iz katerega se more vložiti zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe.

Sklicevanje vlagatelja, da je "vse ostalo navedel v dopolnitvi pritožbe", je senat Vrhovnega sodišča štel za brezpredmetno glede na to, da vloge, ki so podane v postopku pred izdajo pravnomočne sodbe, ne morejo biti obravnavane kot zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe.

Glede na to, da zagovornikova zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ne navaja nobenega utemeljenega razloga iz 1. do 3. točke 427. člena ZKP, jo je bilo treba v skladu s členom 421 in 429 ZKP v zvezi s 4. členom ustavnega zakona Republike Slovenije zavrniti kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 69/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-07

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V zahtevi za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno uveljavljati zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja in tudi ne primernosti izrečene sankcije.

Zahteva obsojenega izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega nadaljevanega kaznivega dejanja goljufije po 1. in 3. odstavku 171. člena KZ RS v zvezi s 22. členom KZ SFRJ in nadaljevanega kaznivega dejanja ponarejanja listin po 1. in 3. odstavku 186. člena KZ RS v zvezi z 22. členom KZ SFRJ, za kaznivi dejanji pa mu je bila izrečena enotna kazen 5 let zapora.

Obsojeni je z zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe uveljavljal, da je sodišče zmotno ugotovilo njegov goljufiv namen pri poslovanju podjetja d.o.o. Obsojenec zatrjuje, da sta kaznivo dejanje storila soobsojena, njega pa bi sodišče lahko kaznovalo samo za prikrivanje. Poleg tega naj bi mu sodišče izreklo previsoko kazen glede na vrsto olajševalnih okoliščin na njegovi strani.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno uveljavljati razloga zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, saj takšen razlog v 427. členu ZKP ni predviden. Tako obsojenčeva zahteva v tem delu ni utemeljena, isto pa velja tudi za drugi del zahteve, ko obsojenec izpodbija višino izrečene zaporne kazni. Sodišče je namreč kazen izreklo v okviru kazni za kaznivi dejanji, za kateri je bil obsojenec spoznan za krivega, tako da pri tem ni kršilo zakona, primernosti izrečene kazni pa v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno ocenjevati.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 15/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-07

V postopku za sodno varstvo ni mogoče uveljavljati zmotne ugotovitve dejanskega stanja in primernosti izrečenega ukrepa.

Zahteva kaznovanega sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega za prekršek po 28. točki 1. odstavka 226. člena ZTVCP ter kaznovan z denarno kaznijo, izrečen pa mu je bil tudi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo treh mesecev.

Kaznovani je vložil zahtevo za sodno varstvo. V njej uveljavlja, da avtomobila ni vozil, saj so mu ga prijatelji porinili jarek in mu s tem preprečili vožnjo. Poleg tega zatrjuje, da mu je bil izrečen prestrog ukrep, saj sicer alkohola ne pije, mora pa skrbeti za duševno bolno hčerko, staro 10 let, ki jo vsak dan vozi v šolo in iz šole.

V svoji zahtevi kaznovani uveljavlja razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja in primernost izrečenega varstvenega ukrepa. V postopku za sodno varstvo glede na določbo 203. člena zakona o prekrških nobenega od navedenih razlogov ni možno uveljavljati. Vrhovno sodišče torej ne more posegati v ugotovljeno dejansko stanje, prav tako pa tudi ne more ocenjevati primernosti izrečenega varstvenega ukrepa v pravnomočni odločbi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 94/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-05

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - kršitev določb kazenskega postopka - kršitev obsojenčeve obrambe na glavni obravnavi

Obsojenčeva pravica do obrambe na glavni obravnavi ni bila kršena, ker sodišče ni izvedlo predlaganega dokaza - rekonstrukcije, saj ima sodišče pravico zavrniti dokazni predlog; do takšne kršitve bi prišlo le, če sodišče obrambi sploh ne bi dopustilo, da predlaga nove dokaze.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja umora po 1. odstavku 46. člena KZ RS v zvezi z 19. členom KZ SFRJ ter mu je bila izrečena kazen 1 leto in 10 mesecev zapora.

Obsojenčev zagovornik je vložil zahtevo za izreden preizkus pravomočne sodbe. V zahtevi je uveljavil, da je bila pred sodiščem prve stopnje kršena njegova pravica do obrambe, ker sodišče ni ugodilo njegovemu dokaznemu predlogu za izvedbo rekonstrukcije, sodišče druge stopnje pa je kršilo določbe 3. točke 427. člena v zvezi s 1. odstavkom 388. člena ZKP, ker je v drugostopenjski sodbi na posplošen način presodilo pritožbene navedbe, poleg tega pa je sodba sodišča druge stopnje neprepričljiva. Iz teh razlogov obsojenčev zagovornik predlaga, da naj vrhovno sodišče sodbi sodišč prve in druge stopnje razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Iz zapisnika o glavni obravnavi temeljnem sodišču je razvidno, da je sodišče dokazni predlog za rekonstrukcijo zavrnilo. Sodišče zavrnitve tega dokaznega predloga v prvostopni sodbi sicer ni obrazložilo, medtem ko sodišče druge stopnje v obrazložitvi drugostopne odločbe ugotavlja, da v razlogih sodbe sicer ni pojasnjeno, iz katerih razlogov dokaznemu predlogu za rekonstrukcijo dogodka ni bilo ugodeno, da pa je iz obširne dokazne ocene drugih izvedenih dokazov razvidno, na podlagi česa je sodišče ugotovilo odločilna dejstva. V tej zvezi je torej potrebno ugotoviti, da na glavni obravnavi pred sodiščem prve stopnje obsojenčeva pravica do obrambe ni bila kršena. Sodišče je imelo pravico, da zavrne dokazni predlog za rekonstrukcijo dogodka, do kršitve obsojenčeve pravice do obrambe bi prišlo le v primeru, če sodišče obrambi sploh ne bi dopustilo, da predlaga nove dokaze.

Tudi sodišče druge stopnje ni kršilo določb kazenskega postopka z obrazložitvijo drugostopne sodbe, kot meni zagovornik. Kolikor sodi, da je ta obrazložitev skopa in posplošena, je pač to njegova ocena obrazložitve, ne more pa predstavljati kršitve določb kazenskega postopka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 71/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-16

izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

Zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni mogoče vložiti zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in tudi ne zaradi primernosti kazni.

Zahteva obsojenega za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obsojeni spoznan za krivega kaznivega dejanja velike tatvine po 3. odst. 166. člena KZ RS ter mu je bila izrečena kazen treh let zapora.

Obsojenec je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V njej uveljavlja, da je sodišče druge stopnje izpovedbi prič, ki sta potrdili njegov zagovor, obrnilo zoper njega tako, da naj bi se z zaslišanjem teh prič, na katere se je skliceval, izkazalo, da njegov zagovor ni resničen. Poleg tega meni, da bi zlati predmeti kot dokazni material morali biti na glavni obravnavi, ko je izvedenec ocenjeval te predmete. Več kot 80 predmetov je bilo zaseženih in bi jih izvedenec moral oceniti. Resnična naj bi tudi ne bila izjava javnega tožilca, da je vlomil v zlatarno, ki je bila zaščitena z alarmom, kajti alarm ni bil priklopljen, ker so zlatarno adaptirali. Iz teh razlogov obsojenec sklepa, da je sodišče druge stopnje storilo napako z izrekom tako visoke kazni, zato predlaga, da vrhovno sodišče izrečeno sodbo še enkrat pretehta in jo reši v njegovo korist.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Iz obrazložitve sodbe sodišča prve in druge stopnje je razvidno, da bi priči nista izpovedali drugače, kot je v teh sodbah navedeno. Sodišči se na pričevanje prve priče nista oprli, glede priče V. T. pa sta povzeli njeno izpovedbo, da se ne spominja verižice, ki bi naj bila zlata ter da vsakič opravi preizkus, ali gre za zlat predmet, pred stranko. Niti sodišče prve stopnje, niti sodišče druge stopnje v tej zvezi ni kršilo določb kazenskega postopka, kot to uveljavlja obsojenec.

Kršitev določb kazenskega postopka, ki naj bi bila storjena v zvezi z izvedenčevim delom ni predvidena med kršitvami določb kazenskega postopka, ki se upoštevajo v postopku za izreden preizkus pravnomočne sode po 427. členu ZKP. Poleg tega izvedenec sporne verižice, za katero obsojenec zatrjuje, da ni bila zlata, sploh ni mogel pregledati, ker te verižice ni bilo več.

Ostali obsojenčevi ugovori se nanašajo na vprašanje ugotovljenega dejanskega stanja, česar pa v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno uveljavljati, kar velja tudi za vprašanje primernosti izrečene kazni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 11/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

zahteva za sodno varstvo - obnova postopka

Zoper odločbo, izdano o zahtevi za obnovo postopka, ni mogoče vložiti zahteve za sodno varstvo zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva kaznovane za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Medobčinska sodnica za prekrške je z odločbo zavrgla zahtevo za obnovo postopka, ki jo je vložila kaznovana glede odločbe medobčinske sodnice za prekrške zvezi z odločbo Republiškega senata za prekrške. Pritožbo kaznovane zoper odločbo o zavrženju zahteve za obnovo je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V svoji laično napisani vlogi, ki jo je, ker je bila vložena v roku, treba šteti kot pravočasno zahtevo za sodno varstvo, kaznovana smiselno uveljavlja, da dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno in da v napadeni odločbi ni bilo odgovorjeno na pritožbene navedbe. Smiselno se zavzema za ugoditev svoji zahtevi. Dopolnitev vloge kaznovane, v kateri prav tako uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, pa je bila vložena prepozno, tako da je ni bilo mogoče obravnavati. Odločbo druge stopnje je namreč kaznovana prejela dne 22.2.1993 in bi torej lahko vložila zahtevo za sodno varstvo do 9.3.1993 (čl. 201/I Zakona o prekrških). Ker je omenjeno dopolnitev zahteve vložila šele 10.3.1993, jo je vložila prepozno.

Zahteva za sodno varstvo z dne 1.3.1993 pa ni utemeljena.

Kaznovani je bilo že v sodbi Vrhovnega sodišča RS, izdano na njeno zahtevo za sodno varstvo proti prvotni odločbi o prekršku, pojasnjeno, da po določbi čl. 203 Zakona o prekrških, zahteve za sodno varstvo ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato tudi v tem postopku, za katerega veljajo enaki pogoji za dopustnost zahteve (čl. 212 Zakona o prekrških), ni bilo mogoče obravnavati njenih trditev, s katerimi izpodbija izpovedbe policista ter priče, vključno z izvlečkom iz mnenja izvedenca cestno prometne stroke, ki ga je očitno podal v odškodninski pravdi, saj se z njimi uveljavlja le, da v napadenem sklepu dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno.

Končno pa tudi to, da napadena odločba naj ne bi bila obrazložena, ker v njej ni odgovora na pritožbene trditve, ni taka kršitev določb postopka o prekrških, ki bi jo bilo mogoče uveljavljati v tem postopku. Določba čl. 198/II Zakona o prekrških, ki med drugim predpisuje, da mora organ druge stopnje oceniti (to je konkretno in ne zgolj pavšalno) navedbe pritožbe, namreč ni navedena v členu 203 točka 2 Zakona o prekrških, kjer so navedene kršitve določb postopka, ki jih je edino mogoče upoštevati v tem postopku.

Po povedanem zahteva za sodno varstvo ni utemeljena in jo je bilo treba po čl. 204/IV Zakona o prekrških zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 22/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-26

zahteva za sodno varstvo - kršitev zakona - varstveni ukrep odvzema vozila

Na podlagi 2. odst. 385. člena carinskega zakona je odvzem vozila obvezen varnostni ukrep ne glede na vrednost vozila in vrednost tihotapljenega blaga.

Zahteva zagovornika kaznovanih ... za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z odločbo Zveznega senata za prekrške v Beogradu je bila v času, ko je še obstajala SFR Jugoslavija, zavrnjena pritožba kaznovanih ter je bila potrjena odločba komisije za prekrške Carinarnice. S to odločbo sta bila spoznana za odgovorna in sicer prvokaznovani za prekršek po 2. točki 1. odstavka 370. člena v zvezi s 380. b členom Carinskega zakona, drugokaznovani pa za prekršek po 2. točki 1. odstavka 370. člena v zvezi s 380. b členom Carinskega zakona ter v zvezi s 16. členom zakona o prekrških, s katerimi se kršijo zvezni predpisi. Vsakemu od kaznovanih je bila izrečena denarna kazen, izrečen pa je bil tudi varstveni ukrep odvzema blaga kot predmeta prekrška, ki ga je storil prvokaznovani. Na temelju 2. odstavka 385. člena Carinskega zakona pa je bil izrečen varstveni ukrep odvzema potniškega vozila. Zagovornik obeh kaznovanih je zoper navedeno odločbo Zveznega senata za prekrške v Beogradu vložil zahtevo za sodno varstvo. Zvezno sodišče v Beogradu, ZR Jugoslavija, je s sodbo zavrnilo zahtevo za sodno varstvo kot neutemeljeno, pri čemer pa ta odločba nima nikakršne pravne veljave, saj je bila v tem času Republika Slovenija že samostojna država in organi tuje države niso mogli več odločati o zadevah z območja Republike Slovenije.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je iz gornjih razlogov samo obravnavalo zahtevo za sodno varstvo zagovornika obeh kaznovanih, v kateri zagovornik uveljavlja, da je vrednost pušk, ki so bile predmet prekrška, nepravilno ocenjena, kot tudi ocena vrednosti avtomobila, ki je ugotovljena znatno pod realno vrednostjo. Iz tega razloga je zagovornik predlagal razveljavitev odločbe.

V postopku je bilo dejansko stanje pravilno ugotovljeno, iz ugotovljenega dejanskega stanja pa je razvidno, da je prvokaznovani poskušal na skrit način prepeljati prek mednarodnega mejnega prehoda 10 kosov avtomatskih pušk v vrednosti 60.000 din, ki jih je skril v desna prednja vrata, v zadnji branik, pri motorju pod plastično tapeto in pod zadnjim sedežem v osebnem avtomobilu, kaznovani pa mu je pri tem pomagal. Takšno dejansko stanje je bilo ugotovljeno iz zapisnika o carinskem prekršku ter izjav kaznovanih, ki so jih dali pred organi, ki so vodili postopek zaradi prekrškov. Tudi pravna opredelitev prekrškov je pravilna.

V postopku sta bila tudi izrečena kazen in varstveni ukrep zakonito izrečena. Odvzem vozila je obvezen varstveni ukrep ne glede na vrednost vozila in vrednost tihotapljenega blaga ter glede na določbo 2. odstavka 385. člena carinskega zakona ni važno, ali je vrednost blaga, ki je predmet prekrška, večja od tretjine carinske osnove vozila.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.