TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 1119/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-21

ukrep urbanističnega inšpektorja - odstranitev objekta - investitor ni zaprosil za lokacijsko dovoljenje

Investitor si po ustavitvi gradnje ni pridobil lokacijskega dovoljenja, zato je ukrep po čl. 74/3 ZUN utemeljen.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper odločbo urbanističnega inšpektorja z dne 20.7.1992, po kateri je tožnik dolžan v 15 dneh odstraniti obodni zid zunanjega stopnišča v dolžini 7 m, vertikalnega gabarita pritličje in nadstropje, ter streho dvokapnico v tlorisni izmeri 7 x 9 m, katero gradi na zemljišču s parc. št. 325/7, 325/4 ter vzpostaviti prejšnje stanje na lastne stroške. Ugotovila je, da je organ prve stopnje pravilno in zakonito odločil o odstranitvi objekta, ker tožnik kljub izdani odločbi o ustavitvi del ter obvezni zaprositvi za lokacijsko dovoljenje tega ni napravil v predpisanem roku. Dejansko je res 27.11.1991 podal vlogo za izdajo lokacijskega dovoljenja, ki pa ni bila popolna in je bila zavržena, ker v roku ni bila ustrezno dopolnjena. Šteje se torej, da vloga za izdajo lokacijskega dovoljenja sploh ni bila vložena.

Tožnika v tožbi navajata, da je solastnica parcel 325/7 in 325/4 tudi tožnica, kar v postopku ni bilo upoštevano. Zato uveljavljata ugovor pomanjkanja pasivne legitimacije v postopku. Za spremembe na hiši menita, da ni potrebno lokacijsko dovoljenje, ker se zunanji videz ni prav nič spremenil. Tožnika predlagata, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri napadeni odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Po določbi 3. odstavka 74. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (ZUN - Uradni list SRS, št. 18/84 in 29/86 ter RS, št. 26/90) organ urbanistične inšpekcije odredi, da se objekt oziroma del objekta odstrani na investitorjeve stroške ter vzpostavi prejšnje stanje, če investitor nadaljuje delo kljub ukrepu o ustavitvi gradnje, ali če za urejanje prostora pristojni upravni organ lokacijsko dovoljenje zavrne, ali če investitor v določenem roku ne zaprosi za lokacijsko dovoljenje oziroma ne priglasi nameravane graditve. Ni sporno, da si investitor lokacijskega dovoljenja ni pridobil, njegova vloga za izdajo lokacijskega dovoljenja pa je bila zavržena. Urbanistični inšpektor je tedaj utemeljeno izdal ukrep o odstranitvi nezakonito zgrajenega dela objekta.

Kar zadeva tožbeni ugovor o pomanjkanju pasivne legitimacije, sodišče opozarja, da se inšpekcijski ukrep po 74. členu ZUN izreče investitorju, to pa je bil le tožnik, kar nesporno izhaja iz upravnih spisov.

Izpodbijana odločba je zakonita in sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 714/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-30

pridobitev - državljan druge republike - nebivanje v Sloveniji - rešitev upravnega spora brez upravnih spisov - pomanjkljiva obrazložitev

Sodišče je tožbi ugodilo, ker tožena stranka ni predložila upravnih spisov in ker iz obrazložitve izpodbijane odločbe ni razvidno, na katera dejstva in okoliščine je oprta odločitev.

Tožbi se ugodi in se odločba Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije z dne 20.7.1992 odpravi.

Tožena stranka z izpodbijano odločbo ni ugodila prošnji tožnika, državljana Republike Srbije, za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Ugotovila je, da tožnik ne živi v Sloveniji in da torej ne izpolnjuje enega od pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po prvem odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnik v tožbi navaja, da ne more biti sporno, da je ob plebiscitu imel prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji. Ugotovitev tožene stranke, da ne izpolnjuje drugega pogoja, je zmotna. Res je zaposlen v Avstriji, vendar je njegovo delo ključavničarja terensko delo in je v zimskem času kar 4 mesece doma. Z ženo sta kupila manjše posestvo, kjer živita s sinom. Vse njegovo življenje, z izjemo dela v Avstriji, se odvija v Sloveniji. Domov prihaja vsak teden, vse praznike in dopuste. Predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka je bila z dopisom z dne 18.2.1993 pozvana, da predloži vse upravne spise, ki se nanašajo na zadevo. Tega doslej ni storila, čeprav je bila 29.6.1993 ponovno pozvana, da spise predloži. Tožba je utemeljena.

Po določbi prvega odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih (ZUS) sodišče odloči o sporu praviloma na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku. Ker tožena stranka ni predložila upravnih spisov in ker iz obrazložitve izpodbijane odločbe ni razvidno, na katera dejstva in okoliščine je tožena stranka oprla svojo odločitev, je sodišče izpodbijano odločbo odpravilo na podlagi drugega odstavka 39. člena ZUS. Tožena stranka bo morala ugotoviti, kje tožnik pretežno opravlja svoje življenjske potrebe in ali mu značaj dela in bližina delovnega mesta dejansko omogočata tedensko vračanje domov k družini.

Določbe ZUS je sodišče uporabilo kot republiške predpise na podlagi 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

ZDRS člen 40, 40/1. ZUS (1977) člen 33, 33/3, 39, 39/2.ZUP člen 209, 209/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 466/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-18

dovoljenje za začasno prebivanje - zamuda pritožbenega roka - pogoji za vrnitev v prejšnje stanje

Sodišče ne more v upravnem sporu presojati ali je tožnik iz opravičenega vzroka zamudil rok za pritožbo, če ni hkrati z vložitvijo pritožbe predlagal vrnitev v prejšnje stanje.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrgla kot prepozno pritožbo, ki jo je tožnik po svojem pooblaščencu vložil zoper odločbo prvostopnega upravnega organa, s katero mu je bila zavrnjena prošnja za izdajo dovoljenja za začasno prebivanje v Republiki Sloveniji in hkrati izrečena odpoved prebivanja v Sloveniji za dobo dveh let. Tožena stranka je ugotovila, da je bila tožniku odločba prvostopnega organa vročena dne 18.2.1993, pritožbo pa je vložil dne 23.2.1993, torej po preteku tridnevnega pritožbenega roka po 3. odstavku 21. člena zakona o tujcih (Uradni list RS, št. 1/91-I).

Zoper to odločbo je tožnik sprožil upravni spor. V tožbi navaja, da je bil istega dne, ko mu je bila vročena odločba prvostopnega organa, deportiran iz Republike Slovenije in tako sploh ni imel možnosti vložiti pritožbe. Odločbo je iz Srbije poslal svojim sorodnikom v Slovenijo, ki so jo takoj odnesli k odvetniku, da je ta vložil pritožbo. Predlaga razveljavitev izpodbijane odločbe ter odločbe prvostopnega organa.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev tožbe iz razlogov, ki so navedeni v njeni odločbi.

Zakonski tridnevni rok za vložitev pritožbe zoper odločbo prvostopnega organa je prekluzivni procesni rok, ki se ne more podaljšati. Če je stranka iz opravičenega vzroka zamudila rok za vložitev pritožbe, je možna vrnitev v prejšnje stanje, če so izpolnjeni zakonski pogoji (členi 103 do 106 zakona o splošnem upravnem postopku).

Sodišče na podlagi podatkov spisa v tej upravni zadevi ugotavlja, da je bila tožnikova pritožba vložena prepozno in da tožnik ni hkrati z vložitvijo pritožbe predlagal vrnitev v prejšnje stanje, da bi lahko prvostopni organ ocenil, ali gre za opravičen vzrok zamude. Zato je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita, tožbene navedbe, da tožnik ni imel možnosti prej vložiti pritožbe pa so v tem upravnem sporu pravno neupoštevne. V obravnavo ostalih tožbenih navedb, s katerimi se izpodbija odločitev prvostopnega organa glede tožniku izrečenega ukrepa odpovedi prebivanja, se sodišče ni spuščalo. Predmet tega upravnega spora je namreč le presoja zakonitosti izpodbijane odločbe tožene stranke, s katero pa toženi organ, zaradi prepozne pritožbe, ni meritorno odločal v stvari.

Iz navedenih razlogov je sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Določbe tega zakona kot tudi zakona o splošnem upravnem postopku je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 953/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-28

obvestilo upravnega organa ni upravni akt

Izpodbijani akt, s katerim se tožnika obvešča o pravnem mnenju tožene stranke glede možnosti razveljavitve odločb po nadzorstveni pravici, ni upravni akt.

Tožena stranka je z dopisom z dne 3.11.1992 odgovorila tožnikom na njihov predlog za razveljavitev odločbe urbanistične inšpekcije mestne uprave za inšpekcijske službe mesta z dne 20.2.1992 in ostalih odločb istega organa po nadzorstveni pravici. Pojasnila jim je, da po določbi 2. odstavka 264. člena zakona o splošnem upravnem postopku lahko izda odločbo o razveljavitvi po nadzorstveni pravici samo po uradni dolžnosti ali pa na zahtevo javnega tožilca ali družbenega pravobranilca samoupravljanja. Pojasnila jim je tudi, da glede konkretno navedene odločbe ni podan razlog za razveljavitev po nadzorstveni pravici.

Tožniki v tožbi navajajo, da je tožeča stranka v upravni odločbi z dne 3.11.1992 odločila, da ni podan zakoniti razlog za razveljavitev odločb po nadzorstveni pravici v skladu z 2. odstavkom 264. člena zakona o splošnem upravnem postopku. Menijo, da je odločba sprejeta na podlagi zmotne uporabe materialnega prava. Po 3. odstavku 74. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor so investitorji dolžni odstraniti le del objekta, dograjen po sprejemu odločbe o ustavitvi gradnje, ne pa celega objekta, kot jim nalagajo sporne odločbe. Zato predlagajo, naj sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Po določbi 6. člena zakona o upravnih sporih je upravni spor mogoč samo zoper upravni akt. Upravni akt po tem zakonu je akt, s katerim državni organ odloča o kakšni pravici ali obveznosti nekega posameznika ali organizacije v kakšni upravni stvari. Po presoji sodišča izpodbijani akt, s katerim se tožnike obvešča o pravnem mnenju tožene stranke glede možnosti razveljavitve odločb po nadzorstveni pravici, ni upravni akt. Odločbe o inšpekcijskih ukrepih, na katere se tožniki pavšalno sklicujejo v predlogu za razveljavitev po nadzorstveni pravici in v obravnavani tožbi, so se nanašale na posamezne tožnike in bi jih lahko izpodbijali samo individualno. Tožniki pa so dali tožeči stranki skupni predlog z nekonkretiziranim zahtevkom glede posameznih odločb. Odgovor tožene stranke tožnikom z dne 3.11.1992 torej nima lastnosti upravnega akta, zato je sodišče tožbo zavrglo na podlagi 2. točke 1. odstavka 30. člena zakona o upravnih sporih. Sodišče je ta zakon v skladu s 4. členom ustavnega zakona o izvedbi temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1019/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-10

pridobitev - državljan druge republike - delo v tujini - dejansko življenje v Sloveniji - kumulativna izpolnitev pogojev

Tisti, ki ne živi v Republiki Sloveniji, ne izpolnjuje pogoja za pridobitev slovenskega državljanstva po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vlogo tožnikov za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z utemeljitvijo, da tožnika živita in delata v tujini, v Nemčiji, da torej dejansko ne živita v Republiki Sloveniji,zato ne izpolnjujeta enega izmed pogojev za pridobitev državljanstva po določbi 40.člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnika s tožbo izpodbijata navedeno odločbo. Navajata, da sta sicer res na začasnem delu v Nemčiji, da pa živita v Sloveniji, kjer imata hišo, ki sta jo kupila leta 1979. Tožnika imata tudi 2,75 ha kmetijskega zemljišča. Domov prihajata najmanj enkrat mesečno in postorita, kar je potrebno, v času njune odsotnosti pa nujna dela opravijo sosedi. Predlagata, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi. Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov njene obrazložitve in še navaja, da sta tožnika odšla na delo v tujino iz Republike Hrvaške in da v Sloveniji nista bila nikoli zaposlena. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno. Tožba ni utemeljena.

V obravnavanem primeru gre za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po določbi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91, 30/91 in 38/92 - ZDS). Na tej pravni podlagi pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita, to je dne 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi. Kumulativno morata biti torej izpolnjena oba predpisana pogoja. Tožnika tako v vlogi kot tudi v tožbi navajata, da sta zaposlena v Nemčiji. Pravilna je zato ugotovitev tožene stranke, da tožnika dejansko ne živita v Sloveniji, zato z zakonom predpisanega pogoja za pridobitev slovenskega državljanstva ne izpolnjujeta. Na drugačno odločitev o stvari ne morejo vplivati navedbe tožnikov, da imata v Sloveniji hišo in da prihajata v Slovenijo enkrat mesečno na dopust. Pojem dejanskega življenja v Sloveniji je treba razlagati glede na to, kje tožnika opravljata večino svojih življenskih aktivnosti, ki pa jih glede na to, da sta zaposlena v Nemčiji, v Sloveniji niti ne moreta opravljati.

Glede na navedeno je sodišče moralo neutemeljeno tožbo zavrniti na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 784/92-7
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-03

odpis davka - stvarno pristojen organ za odpis - pogoji

Davčni dolg lahko odpiše le občinski izvršni svet na predlog davčnega organa.

Tožnik je z vlogo z dne 28.3.1992 podal organu prve stopnje vlogo za preložitev plačila obveznosti za dobo treh mesecev in ureditev stanja obresti, nastalih od 1.1.1991 do 28.3.1992. Republiška uprava za javne prihodke - izpostava je z odločbo z dne 23.4.1992 delno ugodila tožbenemu zahtevku in dovolila odlog plačila prispevkov iz zavarovalne osnove za mesece marec, april, maj in junij 1992 in davka iz obrtne dejavnosti za mesec april, maj, junij in julij 1992 do 31.7.1992. V obrazložitvi je še navedla, da ni osnove za odpis obresti iz dosedaj nastalih obveznosti.

Tožena stranka je tožnikovo pritožbo zavrnila. Med drugim je navedla, da mu davčni organ ni mogel odpisati obresti, ker za odpis že zapadlih davčnih obveznosti in obresti ni imel zakonske podlage. Le izvršni svet občinske skupščine lahko namreč na obrazložen predlog davčnega organa odloči, da se zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov.

Tožnik v tožbi navaja, da bi svoje obveznosti do davčne uprave poravnal, če bi njegovi naročniki redno poravnavali svoje obveznosti. Smiselno predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev tožbe iz razlogov, razvidnih iz izpodbijane odločbe.

Tožena stranka je v izpodbijani odločbi tožniku pravilno pojasnila, da le izvršni svet občinske skupščine lahko na obrazložen predlog davčnega organa odloči, da se zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov (1. odstavek 114. člena zakona o dohodnini, Uradni list RS, št. 48/90, 34/91-I in 14/92 - prečiščeno besedilo - ZDOH). V 2. odstavku 114. člena je še določeno, da lahko občinski izvršni svet predlaga, da se pri zavezancih, ki so lastniki nepremičnega premoženja, davčni dolg zavaruje z vknjižbo zastavne pravice na njihovih nepremičninah.

Iz citiranih zakonskih določb torej izhaja, da prvostopni davčni organ (in ne zavezanec) lahko predlaga občinskemu izvršnemu svetu odpis davčnega dolga, seveda pa to lahko stori le, če bi ugotovil, da bi bilo z izterjavo ogroženo nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov. Ker prvostopni organ ni našel osnove za odpis obresti oziroma za predložitev ustreznega predloga izvršnemu svetu, tožnik ne more iz tega razloga izpodbijati odločbe tožene stranke. Izrek sodbe temelji na določbi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1102/92-4
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-11-17

dovolitev priglašenih del - dokazilo o razpolaganju z zemljiščem

Brez dokazila o razpolaganju z zemljiščem ni mogoče dovoliti priglašenih del.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo sekretariata za urbanizem, gradbene in komunalne zadeve občine z dne 27.2.1992, s katero je navedeni upravni organ zavrnil tožnikovo vlogo za dovolitev priglašenih del - postavitev lesenega garažnega provizorija na zemljišču parc. št. 60/1. V obrazložitvi odločbe se tožena stranka sklicuje na določbo 62. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor in navaja, da je bila tožnikova vloga za dovolitev priglašenih del utemeljeno zavrnjena, ker tožnik ne razpolaga z zemljiščem,na katerem je priglasil dela. Iz zemljiškoknjižnega izpiska je namreč razvidno, da je zemljišče družbena lastnina, na katerem ima pravico uporabe občina.

Tožnik v tožbi navaja, da na zemljišču parc. št. 60/1 že vrsto let stoji lesen provizorij, ki ga ni postavil tožnik, ampak ga je pridobil od prejšnjega lastnika zemljišča. Tožnik je le pobudnik za legalizacijo navedenega objekta ter pobudnik za uvedbo postopka za postavitev garaž za stanovalce bližnjih stanovanj, ki imajo na navedenem zemljišču vrtove. Navaja še, da je želel zemljišče odkupiti. Predlaga, da sodišče odpravi tako prvostopno kot tudi izpodbijano odločbo.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov njene obrazložitve in predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

Sodišče ugotavlja, da je izpodbijana odločba zakonita in pravilno obrazložena. Dovolitev priglašenih del ureja 62. člen zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84, 37/85, 29/86 in Uradni list RS, št. 26/90 - ZUN). Po navedeni določbi mora tisti, ki priglasi dela, vlogi priložiti tudi dokazilo o razpolaganju z zemljiščem, na katerem naj bi stal objekt. Brez dokazila o razpolaganju z zemljiščem priglašenih del ni mogoče dovoliti. Ker v obravnavanem primeru ni sporno, da tožnik nima pravice razpolaganja z zadevnim zemljiščem, ki je družbena lastnina, in na katerem ima po zemljiškoknjižnih podatkih vpisano pravico uporabe občina, so bila tožniku priglašena dela utemeljeno zavrnjena, kar pravilno ugotavlja že tožena stranka. Razlogi za priglasitev del, ki jih tožnik navaja v tožbi, so brezpredmetni in ne morejo vplivati na drugačno odločitev o stvari.

Glede na navedeno je moralo sodišče neutemeljeno tožbo zavrniti na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 434/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-12-15

Če upravni organ druge stopnje v predpisanem roku ne izda odločbe o strankini pritožbi zoper odločbo prve stopnje in če je tudi na novo zahtevo ne izda v naslednjih 7 dneh, so izpolnjeni vsi pogoji za vložitev tožbe po 26. členu zakona o upravnih sporih.

Tožbi se ugodi in se Republiški geodetski upravi naloži, da odloči o tožnikovi pritožbi z dne 1.3.1989 zoper odločbo komisije za izvedbo komasacijskega postopka na komasacijskih območjih občine z dne 2.2.1989.

Tožnik je dne 23.6.1992 pri tem sodišču vložil tožbo po 26. členu zakona o upravnih sporih (ZUS), zaradi molka tožene stranke. V tožbi navaja,da mu je bilo z odločbo komisije za izvedbo komasacijskega postopka občine z dne 2.2.1989 iz komasacijskega sklada dodeljeno zemljišče, parc. št. 2994 in parc. št. 3079 v izmeri 26910 m2. Zoper navedeno odločbo je dne 1.3.1989 vložil pritožbo. Ker tožena stranka o njegovi pritožbi ni odločila v predpisanem roku, je dne 16.1.1992 in dne 8.5.1992 ponovno zahteval, da tožena stranka izda odločbo o njegovi pritožbi, ki pa vse do danes ni bila izdana. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi in toženi stranki naloži, da odpravi prvostopno odločbo in zadevo vrne organu prve stopnje v ponovno odločanje.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da o pritožbi ni odločila zato, ker ji prvostopni organ ni poslal upravnih spisov.

Po določbi 26. člena ZUS sme stranka sprožiti upravni spor zaradi molka upravnega organa druge stopnje, če ta organ v šestdesetih dneh ali pa v krajšem predpisanem roku ne izda odločbe o strankini pritožbi zoper odločbo prve stopnje in če je tudi na novo zahtevo ne izda v nadaljnjih sedmih dneh. Iz tožbenih navedb tožnika, ki jim tožena stranka ne oporeka, izhaja, da je predpisani rok za izdajo odločbe o tožnikovi pritožbi potekel, da je tožnik po preteku predpisanega roka ponovno zahteval, da tožena stranka izda odločbo in da tožena stranka tudi na ponovno tožnikovo zahtevo odločbe ni izdala. Ker so glede na navedeno v obravnavanem primeru izpolnjeni vsi pogoji za vložitev tožbe po 26. členu ZUS, je sodišče tožbi ugodilo in na podlagi zadnjega odstavka 42. člena ZUS naložilo toženi stranki, da odloči o tožnikovi pritožbi zoper navedeno prvostopno odločbo. Sodišče je določbe ZUS uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.