Sodba I Ips 75/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-07-06

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

izreden preizkus pravnomočne sodbe - velika tatvina - sostorilstvo - pomoč

Ravnanje obtoženca, ki se je z ostalimi storilci vnaprej dogovoril, da bodo kradli avtomobile in si razdelili vloge, pri čemer je obtoženi priskrbel lažno dokumentacijo in kupce za avtomobile, pomeni pomoč h kaznivemu dejanju velike tatvine po 3. odstavku 166. člena KZ RS v zvezi s 24. členom KZ SFRJ.

Sostorilec ne more biti tisti, ki ne sodeluje pri fizični izvršitvi kaznivega dejanja.

Zahtevi zagovornikov obsojenega za izreden preizkus pravnomočne sodbe se delno ugodi in se pravnomočna sodba temeljnega sodišča v zvezi s sodbo višjega sodišča pod točko I. izreka sodbe spremeni tako, da se dejanje obsojenega B.B. pravno opredeli kot kaznivo dejanje pomoči h kaznivemu dejanju po III. odstavku v zvezi s 1. in 2. tč. 1. odstavka 166. člena KZ RS v zvezi s 24. členom KZ SFRJ in v zvezi s I. odstavkom 4. člena ustavnega zakona RS ter se mu po III. odstavku 166. člena KZ RS ob uporabi 1. odstavka 24. člena in 1. točke 1. odstavka 43. člena KZ SFRJ določi kazen 2 (dveh) let in 6 (šest) mesecev zapora ter izreče nova enotna kazen 4 (štirih) let zapora.

Z uvodoma navedenima sodbama sta bila obsojena F.T. in B.B. spoznana za kriva za nadaljevano kaznivo dejanje velike tatvine po III. odstavku 166. člena v zvezi s 1. in 2. točko I. odstavka 166. člena KZ RS in I. odst. 165. člena KZ RS ter v zvezi z 22. členom KZ SFRJ in 4. členom ustavnega zakona Republike Slovenije. Obsojeni F.T. je bil spoznan za krivega še kaznivega dejanja goljufije po I. in III. odstavku 171. člena KZ RS, obsojeni B.B. pa kaznivega dejanja ponarejanja listin po I. in III. odstavku 186. člena KZ RS in goljufije po I. odstavku 171. člena KZ RS. Obsojenemu F. T. je bila izrečena enotna kazen 3 let in 6 mesecev zapora, obsojenemu B.B. pa 4 leta in 5 mesecev zapora.

Zagovornika obdolženega B.B. sta vložila zahtevo izreden preizkus pravnomočne sodbe. Zahtevo sta vložila zaradi kršitve kazenskega zakona v obsojenčevo škodo iz 4. točke 365. člena ZKP v smislu določil 1. točke 427. člena ZKP ter predlagala, da vrhovno sodišče spremeni pravnomočno sodbo tako, da obsojenega oprosti storitve kaznivih dejanj pod točko I. in III.izreka prvostopne sodbe, podrejeno pa ga obsodi za milejše kaznivo dejanje oziroma razveljavi sodbo sodišča prve in druge stopnje ter zadevo vrne v novo odločanje. Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe je delno utemeljena. Obsojeni B.B. je glede na opis dejanja pod točko I. izreka prvostopne sodbe spoznan za krivega, da je storil v sostorilstvu nadaljevano kaznivo dejanje velike tatvine po III. odstavku 166. člena KZ RS v zvezi s 1. in 2. točko I. odstavka 166. člena KZ RS. To naj bi storil tako, da se je v neugotovljenih dneh v začetku leta 1992 združil poleg soobsojenega F. T. še z mladoletnikom tako, da so se v naprej dogovorili, da bodo kradli avtomobile, vloge pa si razdelili tako, da so F.T., I.Š. mladoletnik avtomobile kradli, B.B. pa je priskrbel lažno dokumentacijo in kupce za avtomobile. Pod točko I.1. izreka prvostopne sodbe je dejanje storil F.T. tako, da so po naročilu B.B. v noči na 2.9.1992 skupaj z I.Š. in mladoletnikom po naročilu obsojenega B.B., da ima kupca za avtomobil v V., odvzeli tuje vozilo in ga odpeljali na K., kjer so ga s posredovanjem obsojenega B.B. prodali K.K. Pod točko II.1. izreka prvostopne sodbe sta F.T. in I.Š. iz Italije odpeljala osebni avtomobil ter ga pripeljala v Sl. in izročila B.B. za 8.000 DEM, nakar je le-ta izpisal številko šasije motorja, in od osebe, predstavljene z "M. V.", pridobil krivo prometno dovoljenje in kupoprodajno pogodbo ter avto prek posrednikov prodal za 20.000 DEM I.A.. Pod točko I.3. izreka prvostopne sodbe pa je obsojeni F.T. v oktobru 1992 vzel v Italiji osebni avto, ga pripeljal v C., kjer je obsojeni B.B. izročil prometno dovoljenje za pridobitev krivega prometnega dovoljenja, vendar jima avtomobila ni uspelo prodati. Iz takšnih opisov kaznivih dejanj je torej razvidno, da v nobenem od treh dejanj v okviru nadaljevanega kaznivega dejanja obsojeni B.B. ni bil navzoč pri odvzemu avtomobila, torej pri sami izvršitvi kaznivih dejanj ni sodeloval. Ravnanje obsojenega B.B. torej glede na opis dejanja ni mogoče opredeliti kot sostorilca, kajti sostorilec ne more biti tisti, ki ne sodeluje pri fizični izvršitvi kaznivega dejanja, čeprav sicer sodeluje pri pripravi kaznivega dejanja. Iz opisa kaznivega dejanja izhaja, da se je obsojeni B.B. z ostalimi storilci vnaprej dogovoril, da bodo kradli avtomobile in si razdelili vloge, pri čemer je obsojeni B.B. priskrbel lažno dokumentacijo in kupce za avtomobile. Iz takšnega opisa kaznivega dejanja izhajajo zakoniti znaki kaznivega dejanja pomoči h kaznivemu dejanju velike tatvine po III. odstavku 166. člena v zvezi s 1. in 2. točko I. odstavka 166. člena KZ RS v zvezi s 24. členom KZ SFRJ in I. odstavkom 4. člena ustavnega zakona Republike Slovenije. Pomoč pri izvršitvi kaznivega dejanja po II. odstavku 24. člena KZ SFRJ je namreč podana tudi v primeru, če nekdo naprej obljubi, da bo prikril kaznivo dejanje ali predmete, pridobljene s kaznivim dejanjem, takšna oblika pomoči pa je nedvomno podana pri vnaprejšnji obljubi, da bo pomočnik ob vnaprejšnji obljubi prodal s kaznivim dejanjem pridobljena osebna vozila.

Vrhovno sodišče je za kazniva dejanja pod točko I. drugostopne sodbe, ki jih je opredelilo kot kaznivo dejanje pomoči h kaznivemu dejanju po 3. odstavku 166. člena v zvezi s I. odstavkom istega člena točka 1 in 2 KZ RS ter v zvezi s členom 24 KZ SFRJ in I. odstavkom 4. člena ustavnega zakona Republike Slovenije obsojenemu B.B. po III. odstavku 166. člena KZ RS določilo kazen 2 let in 6 mesecev zapora, pri čemer je kazen omililo pod spodnjo mejo predpisane kazni po III. odstavku 166. člena KZ RS, kar omogoča določilo 1. odstavka 24. člena KZ SFRJ. Za uporabo omilitvenih določil se je vrhovno sodišče odločilo, ker je bil delež obs. B. manjši, kot sama izvršitev kaznivega dejanja. Po 3. točki II. odstavka 48. člena KZ SFRJ v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona Republike Slovenije mu je vrhovno sodišče nato izreklo enotno kazen 4 let zapora.

Ostalemu delu zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe vrhovno sodišče ni sledilo. Obsojenčeva zagovornika sta namreč uveljavila v zahtevi, da je bil obsojeni B.B. glede kaznivega dejanja pod točko 3 prvostopne sodbe za isto dejanje obsojen dvakrat, namreč pod točko III. kot tudi pod točko I. točka 2 izreka prvostopne sodbe. Pri tem sodišče po mnenju zagovornikov tudi ni ugotavljalo in iz izreka ne izhaja, da bi obsojenec uporabil listino, ki ne izvira od izdajatelja, ki je bil naveden. Takšno izpodbijanje pravnomočne sodbe ni utemeljeno, saj je pod točko I. 2 izreka prvostopne sodbe naveden opis ravnanja z ukradeno stvarjo in pridobitve dokumentov za ukraden avto, medtem ko je pri kaznivem dejanju navedenim pod točko III. izreka prvostopne sodbe opisana predložitev krive javne listine pri upravnem organu in se torej opisa pod točko I.2 in pod točko III. bistveno razlikujeta. V ostalem se zagovornika opirata na zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, kar pa po določbi 427. člena ZKP v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljeno. Prav tako ni možno upoštevati sklicevanja zagovornikov na pritožbo zoper odločbo prvostopne sodbe, saj se v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe lahko upošteva le tisto, kar je v sami zahtevi neposredno uveljavljeno.

ZKP člen 427, 427-1, 365, 365-4. KZS člen 166, 166/3. KZJ člen 22, 24.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.