Sodba  Ur 11/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-12

Oproščena  davka  je  lahko samo socialna pomoč, namenjena prejemniku glede na njegov osebni socialni položaj, ne morejo  pa  biti  deležni davčne  oprostitve  prejemki  vseh  delavcev  v podjetju, izplačani v enakih zneskih ne glede na socialni položaj vsakega od njih.

Tožbi se ugodi. Odločba Službe družbenega knjigovodstva  v  Republiki Sloveniji, Centrala ..., št. ... z dne 8.4.1992 se odpravi.

Služba družbenega knjigovodstva, Podružnica ... je z odločbo št. ... z dne 17.12.1991 naložila tožeči stranki, da plača prispevke fizičnih oseb za socialno varnost z obrestmi do 7.10.1991, prispevke pravnih oseb za socialno varnost delavcev, plača davke od osebnih dohodkov in od naloženih zneskov kazenske obresti od 8.10.1991 do plačila. Ugotovila je, da je tožeča stranka dne 17.9.1991 izplačala svojim delavcem po 7.000,00 din kot socialno pomoč. Od izplačil tožeča stranka ni obračunala prispevkov in davkov, ker je menila, da gre za izplačilo iz sredstev skupne porabe po 16. členu zakona o dohodnini. Prvostopna služba družbenega knjigovodstva je zavzela stališče, da gre za izplačilo osebnih dohodkov, ker so vsi delavci prejeli enake zneske, ne glede na to, ali potrebujejo socialno pomoč ali ne. Ker gre za osebne dohodke, je izplačevalec dolžan obračunati davke po zakonu o dohodnini in prispevke po zakonu o prispevkih za pokojninsko in invalidsko zavarovanje.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožeče stranke proti tej odločbi, vendar pa je prvostopno odločbo po uradni dolžnosti v I. točki spremenila tako, da je naložila tožeči stranki, da izplačila v znesku 3.017.000,00 din izkaže kot terjatev do delavcev in za isti znesek poveča izredne prihodke, razen v primerih, ko posamezni delavci izpolnjujejo kriterije za dodelitev solidarnostne pomoči. Na podlagi 112. člena zakona o delovnih razmerjih in 38. člena splošne kolektivne pogodbe je ugotovila, da izplačila tožeče stranke ne predstavljajo solidarnostne pomoči. Zavrnila je sklicevanje tožeče stranke na 80. člen pravilnika o osnovah in merilih delitve sredstev za osebne dohodke in skupno porabo, ker ta pravilnik na dan izplačila ni bil več v veljavi. Vendar pa tožena stranka ni potrdila prvostopnega stališča, da gre za osebne dohodke, pač pa meni, da mora tožeča stranka izplačila izterjati od svojih delavcev, razen kadar v posameznem primeru ne ugotovi, da je solidarnostna pomoč utemeljena.

Proti tej odločbi vlaga tožeča stranka tožbo zaradi napačne uporabe zakona in napačno ugotovljenega dejanskega stanja. Predlaga, da sodišče odločbo odpravi. Sklicuje se na 9. točko 16. člena zakona o dohodnini, po kateri se davek iz osebnih dohodkov ne plača, če gre za začasne in enkratne denarne pomoči. Zanika, da bi šlo za izplačilo osebnih dohodkov. Opozarja, da je pravilnik ob času izplačila še veljal. Pravilnik ni v neskladju s kolektivno pogodbo, temveč jo dopolnjuje. Drugostopni izrek, s katerim tožena stranka po uradni dolžnosti spreminja prvostopno odločbo, pa šteje tožeča stranka kot kršitev prepovedi spremembe v škodo pritožnika. Za tako odločitev ni podlage v zakonu. Navaja, da je prispevke že plačala v skladu s prvostopno odločitvijo. Nasprotuje temu, da bi morala izplačane zneske izterjati od delavcev.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo zavrača navedbe tožbe in vztraja pri svoji odločbi.

Napačno je sicer stališče tožeče stranke, ki vztraja pri trditvi, da je šlo za izplačilo socialne pomoči. Sklep delavskega sveta tožeče stranke z dne 5.9.1991 se ne sklicuje na pravilnik o osnovah in merilih za delitev sredstev na osebne dohodke in skupno porabo delavcev, pač pa samo na uradni list št. 48/90, s čimer verjetno misli na zakon o dohodnini, ki je objavljen v tej številki Uradnega lista Republike Slovenije in ki v 16. členu določa, od katerih prejemkov se ne plača davek od osebnih prejemkov. Edina določba v tem členu, ki jo je mogoče spraviti v zvezo s stališčem tožeče stranke, je četrta alinea 9. točke, po kateri se davek ne plača od denarne pomoči kot edinega in dopolnilnega vira preživljanja ter od začasne in enkratne socialne pomoči. Vendar je treba to določbo razlagati v povezavi s celotnim 16. členom, iz katerega pa izhaja, da ureja posamične, natančno opredeljene primere, tako da je treba za vsak prejemek posebej ugotoviti, ali so podane z zakonom določene okoliščine, zaradi katerih izjemoma ni treba plačati davka od osebnega prejemka. Kot vse izjeme je treba tudi te, ki so določene v 16. členu zakona o dohodnini, razlagati ozko. Zato ni mogoče sprejeti stališča tožeče stranke, da so bili vsi njeni delavci upravičeni do enake socialne pomoči, ko pa je očitno, da je bil njihov socialni položaj različen. V tem pogledu je stališče, izraženo v obeh odločbah SDK, pravilno. Enako neutemeljeno se tožeča stranka zdaj sklicuje na 80. člen svojega pravilnika, katerega sklep delavskega sveta sploh ne omenja. Tudi ta določba ureja namreč le posamične primere upravičenosti do socialne pomoči. Zato ne more veljati enako za vse delavce, ne glede na konkretni socialni položaj vsakega od njih.

V dejanskem in pravnem pogledu pa je povsem neobrazloženo stališče izpodbijane odločbe, da mora tožeča stranka izplačila izterjati od svojih delavcev. Mogoče je, da je sporno izplačilo v nasprotju z določbami zakona o izplačevanju osebnih dohodkov in nekaterih drugih prejemkov delavcev za leto 1991 in prvo tromesečje 1992 (Uradni list RS št. 48/90 in 26/91), vendar manjkajo o tem potrebne ugotovitve, tako da izpodbijane odločbe v tem delu ni mogoče preizkusiti (2. odstavek 209. člena ZSUP).

Sodišče je izpodbijano odločbo odpravilo v celoti, ker sta oba dela izreka med seboj povezana. Ker pa tožeča stranka opozarja na to, da pomeni drugostopna odločitev spremembo v njeno škodo, bo morala tožena stranka pri ponovnem odločanju upoštevati tudi to okolnost in vskladiti svojo odločitev z določbo 2. odstavka 244. člena ZSUP.

Glede na navedeno je sodišče tožbi ugodilo in odpravilo izpodbijano odločbo tožene stranke (2. odstavek 42. člena zakona o upravnih sporih v zvezi z 68. členom zakona o službi družbenega knjigovodstva).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.