TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep IV Ips 47/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-09-28

Za vse zahteve za sodno varstvo, vložene po 27.3.1993 (Ur. l. RS št. 13/93) velja, da je zoper odločbo, izdano na drugi stopnji, po določbi čl. 202 točka 2 dovoljena zahteva za sodno varstvo le, če je bila kaznovanemu kot posamezniku, ki stori prekršek v zvezi s samostojnim opravljanjem dejavnosti, izrečena denarna kazen nad 30.000 SIT.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala A.B. za odgovornega za prekršek po čl. 70/I točka 4 zakona o prometnem davku (Uradni list RS št. 4/92 in 9/92) in ga kaznovala s 15.000,00 SIT denarne kazni. Na pritožbo izpostave Republiške uprave za javne prihodke, je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo odločbo organa prve stopnje spremenil tako, da je spoznal kaznovanega odgovornega kot zasebnika (zasebnega obrtnika) za prekršek po čl. 70/I točka 4 zakona o prometnem davku, kot je opisan v izreku prvostopenjske odločbe o prekršku in mu izrekel denarno kazen 30.000,00 SIT.

V zahtevi za sodno varstvo, v kateri je uveljavljal bistveno kršitev določb postopka ter nepopolno ugotovljeno dejansko stanje, je zagovornik predlagal, naj se odločbi organov prve in druge stopnje razveljavita in zadeva vrne organu prve stopnje v novo odločanje.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji je mogoče po določbi čl. 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu kot posamezniku, ki stori prekršek v zvezi s samostojnim opravljanjem dejavnosti, izrečena denarna kazen nad 30.000,00 SIT. Ta ureditev velja za vse zahteve za sodno varstvo, vložene od 27.3.1993 dalje (Uradni list RS št. 13/93). Zato ne prihaja v poštev ureditev, ki je veljala ob storitvi prekrška ali ob uvedbi postopka zanj, kot to napačno meni zagovornik v svoji zahtevi. Ker je bila torej kaznovanemu izrečena denarna kazen 30.000,00 SIT, zahtevo za sodno varstvo pa bi bilo mogoče vložiti šele, če bi mu bila izrečena denarna kazen nad tem zneskom, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po čl. 204/II zakona o prekrških zagovornikovo zahtevo zavrniti kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 59/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-09-21

Z zahtevo za sodno varstvo je mogoče izpodbijati odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnje le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000 SIT.

Zahteva zagovornika obs. za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala M.L. za odgovornega za prekršek po čl. 59/I točka 1 zakona o nadzoru državne meje (Uradni list RS št. 1/91-I) in ga kaznovala s 5.000,00 SIT denarne kazni. Zagovornikovo pritožbo je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, v kateri uveljavlja kršitve določb postopka ter materialnega prava, zagovornik predlaga, naj se napadena odločba odpravi.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče po določbi čl. 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 5.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je mejni znesek nad 15.000,00 SIT, pri katerem bi šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po čl. 204/II zakona o prekrških zagovornikovo zahtevo zavreči kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 34/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-16

zahteva za sodno varstvo - kršitev postopka

Vsi dokazi, na podlagi katerih je bil kaznovanemu po 39. členu zakona o prekrških izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije, so bili izvedeni, pri tem pa je bilo tudi ugotovljeno, da je vozil pod vplivom alkohola in da je bil že kaznovan zaradi istovrstnega prekrška, zato pri izreku varstvenega ukrepa ni bil kršen postopek, in tudi ni podan dvom o resničnosti odločilnih dejstev.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z odločbo občinskega sodnika za prekrške je bil D.U. zaradi prekrška po čl. 226/I tč. 28 ZTVCP kaznovan z denarno kaznijo 5.000 tolarjev. Na podlagi čl. 39 Zakona o prekrških pa mu je bil izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo 1 meseca.

Republiški senat za prekrške je z odločbo ugodil pritožbi postaje prometne policije in je prvostopno odločbo o prekršku spremenil tako, da je kaznovanemu izrekel varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo 8 mesecev.

Zagovornik se v zahtevi za sodno varstvo, s katero izpodbija izrek o varstvenem ukrepu, sklicuje na določilo člena 39 v zvezi s členom 203 tč. 1 Zakona o prekrških ter na določilo čl. 203 tč. 2 v zvezi s členom 186/I tč. 9 Zakona o prekrških. Po stališču zagovornika so bile kršene tako materialne kot tudi procesne določbe Zakona o prekrških. Predlaga, naj se odločba v izpodbijanem delu razveljavi in zadeva vrne drugostopnemu oziroma prvostopnemu organu v novo odločitev.

Zagovornik se v zahtevi sicer sklicuje na določbi 1. in 2. točke 203. člena Zakona o prekrških, vendar pa iz vsebine zahteve izhaja, da izpodbija odločbo pravzaprav zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar pa po določilu čl. 203 Zakona o prekrških ne more biti razlog za navedeno izredno pravno sredstvo. Sicer pa zagovornik v zahtevi za sodno varstvo niti ne navaja, na kakšen način naj bi bile kršene materialne določbe zakona, naštete v določilu člena 187 Zakona o prekrških. Ni tudi mogoče pritrditi stališču zahteve, da se odločba opira na dokaz, ki naj ne bi bil izveden pred občinskim sodnikom za prekrške. Vsi dokazi, na podlagi katerih je bil kaznovanemu po čl. 39 Zakona o prekrških izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije, so bili izvedeni, pri tem pa je bilo ugotovljeno, da je kaznovani vozil z osebnim avtomobilom po magistralni cesti, ko je bil pod vplivom alkohola (2,73 g/kg) ter da je bil že kaznovan zaradi istovrstnega prekrška. Ni torej podan niti dvom v resničnost odločilnih dejstev, pomembnih za uporabo oziroma za izrek varstvenega ukrepa po členu 39 Zakona o prekrških.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je torej ugotovilo, da v obravnavani zadevi niso podani razlogi iz 203. člena Zakona o prekrških, zaradi česar je zahtevo za sodno varstvo v skladu z določilom 4. odstavka 204. člena Zakona o prekrških zavrnilo kot neutemeljeno.

ZPR člen 39, 186, 186/1-9, 187, 203, 203-1, 203-2, 204/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 73/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-11

Zahtevo za sodno varstvo je mogoče vložiti le zoper odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji. Ker se je kaznovani prepozno pritožil zoper odločbo prve stopnje in je s tem postala pravnomočna odločba organa prve stopnje, zahteva za sodno varstvo ni dovoljena.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinski sodnik za prekrške je z odločbo spoznal za odgovornega za prekršek po členu 226/I točka 29 ZTVCP in ga kaznoval s kaznijo 5 dni zapora. Pritožba kaznovanega je bila z odločbo istega sodnika za prekrške v zvezi z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške zavržena kot prepozna.

V svoji laično napisani zahtevi za sodno varstvo kaznovani smiselno uveljavlja, da dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno ter predlaga ugoditev svoji zahtevi.

Zahtevo za sodno varstvo je mogoče vložiti le zoper odločbo, izdano na drugi stopnji, s katero je bila med drugim izrečena kazen zapora (člen 202 točka 1 zakona o prekrških). Taka odločba pa je bila v obravnavanem primeru izdana le na prvi stopnji, dočim na drugi stopnji ni bila, saj se kaznovani zoper odločbo prve stopnje, s katero mu je bila izrečena kazen zapora, ni pravočasno pritožil. Ker je torej zaradi prepozne pritožbe odločba o prekršku, s katero je bila izrečena kazen zapora, postala pravnomočna že z odločbo prve stopnje, v obravnavanem primeru ni pogojev za zahtevo za sodno varstvo in jo je bilo zato treba zavreči (204/II zakona o prekrških). Kaznovani je tudi predlagal, naj se odloži izvršitev odločbe o prekršku, dokler ne bo končan postopek o zahtevi za sodno varstvo. Temu predlogu senat Vrhovnega sodišča RS ni ugodil, ker ni bilo utemeljenih razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da bo zahtevi ugodeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 50/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-30

zahteva za sodno varstvo - zastaranje - kršitev zakona

Kaznovani je storil prekršek dne 15.3.1992, občinski sodnik za prekrške je izdal odločbo o prekršku dne 3.11.1992, Republiški senat za prekrške pa je o pritožbi zagovornika odločil dne 1.7.1993 in torej ni nastopilo absolutno zastaranje postopka.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške v Ljubljani je bila potrjena odločba občinskega sodnika za prekrške, s katero je bila kaznovanemu zaradi prekrška po členu 226/I točka 36 ZTVCP izrečena denarna kazen 2.800 tolarjev, na podlagi člena 35 in 39 Zakona o prekrških pa izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za čas 2 mesecev.

Zagovornik kaznovanega, sicer ne izrecno, vendar pa - kot izhaja iz razlogov zahteve za sodno varstvo - uveljavlja kršitev materialne določbe člena 187 točka 3 v zvezi s členom 55 Zakona o prekrških. V zahtevi za sodno varstvo namreč navaja, da je nastopilo absolutno zastaranje postopka za prekršek. Predlaga, da vrhovno sodišče izpodbijano odločbo razveljavi.

Zagovornik kaznovanega v zahtevi za sodno varstvo pravilno povzema določila člena 55 Zakona o prekrških, ki urejajo zastaranje postopka za prekrške. Zmotno pa je njegovo stališče, da je v obravnavanem primeru nastopilo absolutno zastaranje postopka. Kaznovani je storil prekršek dne 15.3.1992, občinski sodnik za prekrške je izdal odločbo o prekršku dne 3.11.1992, Republiški senat za prekrške pa je o pritožbi zagovornika, odločil dne 1.7.1993, torej znatno pred potekom absolutnega roka za zastaranje. Odločba Republiškega senata za prekrške torej ni nezakonita, saj niso podani razlogi iz 203. člena Zakona o prekrških. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je zato v skladu z določilom 4. odstavka 204. člena navedenega zakona zahtevo za sodno varstvo zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 66/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-16

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče po 2. točki 202. člena zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala G.P. za odgovornega za prekrška po členu 227/I točka 4 v zvezi s členom 227/II ter po členu 227/I točka 25 ZTVCP in ga kaznovala za prvi prekršek s 4.000,00 SIT, za drugega pa s 3.000,00 SIT denarne kazni in mu nato izrekla enotno denarno kazen 7.000,00 SIT. Zagovornikovo pritožbo je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, v kateri uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja, zaradi česar je prišlo do napačne uporabe materialnega prava, zagovornik predlaga, naj se izpodbijana odločba razveljavi in zadeva vrne v novo odločanje.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je mogoče po členu 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000,00 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 7.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je mejni znesek nad 15.000,00 SIT, pri katerem bi šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po členu 204/II zakona o prekrških zagovornikovo zahtevo zavreči kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 75/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-30

Drugostopenjsko odločbo o prekršku je po določbi 2. točke 202. člena zakona o prekrških mogoče izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000 SIT.

Po 1. točki 202. člena zakona o prekrških ni dovoljena zahteva za sodno varstvo zoper odločbo, s katero je bil kaznovanemu izrečen varstveni ukrep - odvzem tuje valute.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Republiška devizna inšpektorica je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekršek po členu 86/I točka 2 zakona o deviznem poslovanju (Uradni list RS št. 1/91-I) in ga kaznovala s 6.000,00 SIT denarne kazni, izrekla pa mu je tudi varstveni ukrep odvzema 12.000 ATS, 40 GBP in 30 DEM. Pritožbo kaznovanega je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa za prekrške prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, ki jo je vložil zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja, kaznovani predlaga ugoditev svoji zahtevi.

Drugostopenjsko odločbo o prekršku je mogoče po določbi člena 202 točka 2 zakona o prekrških izpodbijati le, če je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen nad 15.000 SIT. Ker je bila kaznovanemu izrečena denarna kazen 6.000,00 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je mejni znesek nad 15.000 SIT, pri katerem bi šele lahko vložil zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po členu 204/II zakona o prekrških zahtevo kaznovanega zavreči kot nedovoljeno. Tudi odvzem tuje valute, ki je bila predmet prekrška, ne more biti podlaga za vložitev zahteve za sodno varstvo. Pri tem gre namreč za varstveni ukrep odvzema predmetov, ki pa v določbi člena 202 točka 1 zakona o prekrških ni naštet med varstvenimi ukrepi, zaradi katerih je mogoče vložiti zahtevo za sodno varstvo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 54/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-11

zahteva za sodno varstvo - kršitev zakona - varstveni ukrep

Ni podana kršitev zakona po 5. točki 187. člena zakona o prekrških, saj je bila pri kaznovanem varstveni ukrep po 39. členu izrečen prav zaradi vožnje pod močnim vplivom alkohola.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani zaradi prekrška po členu 226/I tč. 28 ZTVCP kaznovan z denarno kaznijo 11.000 tolarjev in s katero mu je bil po členu 39 Zakona o prekrških izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za čas 1 meseca.

Kaznovani v zahtevi za sodno varstvo predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije odločbi o prekršku spremeni tako, da ga oprosti odgovornosti za prekršek ter da razveljavi izrečeni varstveni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije.

Iz vsebine zahteve za sodno varstvo izhaja, da kaznovani izpodbija le izrek varstvenega ukrepa prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo 1 meseca, pri čemer smiselno uveljavlja kršitev določila 5. točke 187. člena zakona o prekrških v zvezi s 1. točko 203. člena navedenega zakona. Pritrditi je sicer potrebno izvajanju kaznovanega, da se lahko varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila izreče storilcu, če se da iz narave kršitev predpisov o varnosti cestnega prometa ali pa iz njegovih prejšnjih kršitev teh predpisov sklepati, da je nevarno, če vozi motorno vozilo določene vrste ali kategorije. Vendar pa je bila taka nevarnost pri kaznovanemu ugotovljena, saj mu je bil navedeni varstveni ukrep izrečen prav zaradi vožnje pod zelo močnim vplivom alkohola (1,66 g/hg), za najkrajšo možno dobo pa mu je bil izrečen prav zaradi okoliščin, ki jih kaznovani navaja v zahtevi za sodno varstvo.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije je torej ugotovilo, da v obravnavani zadevi niso podani razlogi iz 203. člena Zakona o prekrških, zaradi česar je zahtevo kaznovanega v skladu z določilom 4. odstavka 204. člena navedenega zakona zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 120/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-12-22

izreden preizkus pravnomočne sodbe - kršitev določb kazenskega postopka - ime obtoženca - popravni sklep - prekoračitev obtožbe

S popravnim sklepom spremenjeno obtoženčevo ime v sodbi ne predstavlja kršitve določb postopka po 9. točki 1. odstavka 364. člena ZKP.

Zahteva zagovornice obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. A. spoznan skupaj z obs. B. za krivega kaznivega dejanja ugrabitve oseb po 1. odstavku 63. člena KZ RS v zvezi z 22. členom KZ SFRJ in 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije. Izrečena mu je bila kazen 1 leta zapora. Obsojen je bil pod imenom, vendar je nato temeljno sodišče, s sklepom o popravku sodbe v zvezi s sklepom višjega sodišča popravilo omenjeni pravnomočni sodbi s tem, da se ime obs. pravilno glasi.

Zagovornica obs. je vložila zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V zahtevi je predlagala, da vrhovno sodišče razveljavi odločbi sodišča prve in druge stopnje ter zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje glede obs. in soobsojena, poleg tega pa da odloži oziroma prekine izvršitev zaporne kazni. Zahtevo je vložila zaradi kršitve določb kazenskega zakona v obsojenčevo škodo, pri čemer je uveljavila, da oba obsojenca ob storitvi kaznivega dejanja nista vedela, da oškodovanec ni vzel vodovodnih pip, da bi sodišče prve stopnje moralo zaslišati še Z.B.in da sodišče ni raziskalo dejanskega stanja v smeri identitete storilca B.Š., ker se je zoper tega vodil postopek in je šele s popravkom sodbe kot obsojenec naveden F.Š., s čimer je kršena določba 9. točke 1. odstavka 364. člena ZKP, ker je bila tako obtožba prekoračena. Sodišče druge stopnje je pogojno kazen spremenilo v nepogojno, po mnenju zagovornice pa je to prehuda kazen glede na olajševalne okoliščine pri obeh obsojencih.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Zagovornica obs. F.Š. izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar pa v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe glede na razloge, predvidene v 427. členu ZKP, ni možno. S popravnim sklepom spremenjeno obsojenčevo ime ne predstavlja prekoračitev obtožbe, kot meni zagovornica obs. F.Š.. V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe tudi ni možno spreminjati izrečene kazni, ki je bila izrečena v okviru predpisane kazni za kaznivo dejanje po 1. odstavku 63. člena KZ RS in je torej izrečena kazen zakonita.

Po oceni vrhovnega sodišča torej ni podana pravna podlaga za spremembo pravnomočnih sodb, zato je zahtevo zagovornice obs. F.Š. kot neutemeljeno zavrnilo, hkrati pa tudi ocenilo, da niso podani pogoji za odložitev izvršitve zaporne kazni, ker iz same zahteve niso izhajali razlogi, zaradi katerih bi ji bilo možno ugoditi.

Uporaba določil zakona o kazenskem postopku temelji na določilu 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 160/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-12-22

izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

Po 427. členu ZKP izpodbijanje dejanskega stanu ni predvideno kot razlog v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe.

Zahteva zagovornice obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima pravnomočnima sodbama je bil obs. skupaj s še dvema obsojencema spoznan za krivega kaznivega dejanja prepovedanega prehoda čez državno mejo po 2. odstavku 249. člena KZ SFRJ. Izrečena mu je bila kazen 10 mesecev zapora.

Obsojenčeva zagovornica, je vložila zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V zahtevi je uveljavila, da sodišče ni pravilno ugotovilo okoliščine, da obsojenec "M."-ja pred dejanjem ni poznal in da je imel dogovorjeno plačilo. Izpodbijana sodba se tako opira le na zagovor soobs., ki pa tako govori le zato, ker bi rad razbremenil sebe. Ker ni drugih dokazov za obsojenčevo krivdo, bi moralo sodišče po načelu "in dubio pro reo" obs. oprostiti obtožbe. Iz tega razloga zagovornica predlaga, da vrhovno sodišče obsojenca oprosti obtožbe, podrejeno pa sodbi razveljavi in vrne zadevo v ponovno odločanje.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

V zahtevi obsojenčeva zagovornica izpodbija pravnomočni sodbi izključno iz razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. V 427. členu ZKP takšen razlog ni predviden kot razlog v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe. Zahteva zagovornice obs. torej ne temelji na takšnih razlogih, kot so predvideni v 427. členu ZKP, zato je vrhovno sodišče njeno zahtevo zavrnilo kot neutemeljeno, kot izhaja iz izreka te odločbe.

Določbe Zakona o kazenskem postopku in KZ SFRJ so uporabljene na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 52/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-30

Uveljavljanje zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa po določilu člena 203 Zakona o prekrških ne more biti razlog za zahtevo za sodno varstvo.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba Občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil zaradi prekrška po členu 227/II in I ZTVCP kaznovan z denarno kaznijo 3.900 tolarjev in s katero mu je bil po členu 39 Zakona o prekrških izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas enega meseca.

Zagovornik kaznovanega v zahtevi za sodno varstvo uveljavlja razlog iz 1. točke 203. člena Zakona o prekrških v zvezi s 1. in 2. točko 187. člena navedenega zakona. Predlaga, da Vrhovno sodišče Republike Slovenije odločbi spremeni tako, da postopek zoper ustavi, podrejeno pa predlaga, da obe odločbi razveljavi in zadevo vrne v novo odločanje.

Zagovornik kaznovanega se sicer v zahtevi za sodno varstvo sklicuje na določilo 1. točke 203. člena Zakona o prekrških, pri čemer navaja, da dejanje, ki naj bi ga storil kaznovani, ni prekršek, kakor tudi, da so podane okoliščine, ki izključujejo odgovornost za prekršek. Iz vsebine zahteve za sodno varstvo pa izhaja, da jo vlaga zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. V zahtevi namreč ponavlja zagovor kaznovanega, ponavlja pa tudi vse navedbe pritožbe zoper prvostopno odločbo o prekršku, ko navaja, da je vozilo kaznovanega zaradi nepravilne nastavitve vžiga zatajilo in obstalo, ponovni zagon avtomobila pa kaznovanemu ni uspel, zaradi česar je prišlo do trčenja. Uveljavljanje zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja pa po določilu člena 203 Zakona o prekrških ne more biti razlog za zahtevo za sodno varstvo. Sicer pa je Vrhovno sodišče Republike Slovenije preizkusilo izpodbijano odločbo tudi v okviru določila člena 207a v zvezi s členom 222 Zakona o prekrških ter pri tem ugotovilo, da ni podan nikakršen dvom o resničnosti odločilnih dejstev, ugotovljenih v odločbi, zoper katero je zahteva za sodno varstvo vložena.

V obravnavani zadevi torej niso podani razlogi iz 203. člena Zakona o prekrških, zaradi česar je zahtevo za sodno varstvo v skladu z določilom 4. odstavka 204. člena navedenega zakona zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.