Sodba Up 5/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-18

pritožba zoper sodbo vrhovnega sodišča - status vojaškega vojnega invalida - prepoved uporabe dokaza - zaslišanje prič - nasprotovanje pravnemu redu RS - načelo materialne resnice

V nasprotju s pravnim redom Republike Slovenije je zvezni predpis, ki prepoveduje uporabo dokaza - zaslišanje prič pri ugotavljanju določenih dejstev.

Pritožbi se ugodi in se sodba Vrhovnega sodišča Republike Slovenije spremeni tako, da se tožbi ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za borce in vojaške invalide Republike Slovenije z dne 28.2.1992.

Tožnik je dne 29.3.1991 vložil pri pristojnem prvostopnem upravnem organu zahtevo za priznanje statusa vojaškega vojnega invalida zaradi poškodbe (strelne rane), ki bi jo naj utrpel kot pripadnik Narodne zaščite dne 15.5.1945. Prvostopni organ je njegovo zahtevo zavrnil, drugostopni upravni organ - Ministrstvo za borce in vojaške invalide Republike Slovenije (tožena stranka) pa je z odločbo, navedeno v izreku te sodbe, zavrnil tožnikovo pritožbo.

Zoper dokončno odločbo tožene stranke je tožnik sprožil upravni spor. S sodbo z dne 15.10.1992 je Vrhovno sodišče Republike Slovenije to tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. V obrazložitvi sodbe sodišče ugotavlja, da je v 93. členu zakona o temeljnih pravicah vojaških invalidov in družin padlih borcev (Uradni list SFRJ, št. 31/86, 44/89, 87/89, 20/90 in 42/90), ki ga je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) dovoljeno uporabiti kot republiški predpis, določeno, kako je treba dokazovati dejstva, ki so povezana z okoliščinami, navedenimi v 5., 6., 8., 11. in 13. členu zakona. Prvi odstavek 93. člena izrecno določa, da se ta dejstva ugotavljajo samo s pismenimi dokaznimi sredstvi. Izjava stranke in drugih oseb, ne glede na to, v kakšni obliki je dana, se ne šteje za pismeno dokazno sredstvo. V upravnem postopku se je ugotovilo, da ne obstojajo takšni pismeni dokazi, ki bi potrjevali, da se je tožnik res poškodoval dne 15.5.1945 pri opravljanju narodne zaščite. Zato je odločba tožene stranke pravilna.

Zoper to sodbo je tožnik vložil pritožbo. V pritožbi navaja, da bi izjava priče A.M., ki je bila na kraju dogodka dne 15.5.1945 in je bila v upravnem postopku zaslišana kot priča, lahko bila dokaz in da bi izjava te priče morala imeti enako dokazno moč kot pismeni dokazi. Da je izjava priče A.M. resnična, lahko potrdi tudi L.G., po potrebi pa lahko tožnik sporoči še imena drugih prič.

Na podlagi 93. člena že citiranega zakona o temeljnih pravicah vojaških invalidov in družin padlih borcev (ZTPVI) se dejstvo, da je bila rana ali poškodba zadobljena v okoliščinah iz 5. člena tega zakona, ugotavlja samo s pismenimi dokaznimi sredstvi, pri čemer po tej zakonski določbi izjave strank in drugih oseb, ne glede na to, v kakšni obliki so dane, ne štejejo za pismeno dokazno sredstvo. Ker gre za zvezni zakon (predpis bivše SFRJ), se le-ta v Republiki Sloveniji lahko smiselno uporabi kot republiški predpis, vendar le ob pogoju, da ne nasprotuje pravnemu redu Republike Slovenije (1. odstavek 4. člena že citiranega ustavnega zakona).

Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tudi Republika Slovenija sprejela nekatere predpise s področja invalidskega in pokojninskega zavarovanja, ki imajo podobno določbo, kot je določba 93. člena citiranega zveznega zakona o temeljnih pravicah vojaških invalidov in družin padlih borcev. Tako je npr. v 308. členu zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92) določeno, da se od uveljavitve tega zakona pokojninska doba ne more dokazovati na podlagi izjav prič. Toda Ustavno sodišče Republike Slovenije je z odločbo z dne 12.11.1992 to določbo razveljavilo, ker je v neskladju z 2. in 22. členom ustave Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 56/92 - Ustava).

Po mnenju pritožbenega sodišča je določba 93. člena navedenega zveznega zakona v nasprotju s pravnim redom Republike Slovenije. Zato te določbe ni mogoče smiselno uporabiti kot republiški predpis. Pridobitev statusa vojaškega vojnega invalida je namreč podlaga za pridobitev določenih pravic iz invalidskega zavarovanja. To zavarovanje pa spada med z ustavo zagotovljene človekove pravice in temeljne svoboščine - pravica do socialne varnosti (50. člen ustave). Ustava tudi določa, da je Republika Slovenija pravna in socialna država (2. člen) ter da je vsakomur zagotovljeno enako varstvo njegovih pravic v postopku pred sodiščem in drugimi državnimi organi, ki odločajo o njegovih pravicah (22. člen). Da bi lahko sodišče in drugi državni organi pravilno in zakonito odločili o tem, ali je utemeljena zahteva, s katero se uveljavlja določena človekova pravica, mora biti v postopku predhodno pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje. Če dejansko stanje ni pravilno in popolno ugotovljeno, ni mogoče pravilno uporabiti materialnega prava. Zato je v upravnem in sodnem postopku predpisano kot eno temeljnih načel postopka - načelo materialne resnice, ki obvezuje državne organe, da ugotovijo resnično stanje stvari in to na podlagi proste presoje vseh dokazov. Po mnenju pritožbenega sodišča je v nasprotju s pravnim redom Republike Slovenije zvezni predpis, ki v škodo tistega, ki uveljavlja kako človekovo pravico ali temeljno svoboščino, vnaprej prepoveduje uporabo določenih dokazov, kot so izpovedbe prič. Takšen predpis je v nasprotju z načelom iskanja materialne resnice in zato ni v skladu z ustavno določbo o pravni državi in enakem varstvu pravic (2. in 22. člen ustave).

Ker je z izpodbijano sodbo sodišče uporabilo zvezni predpis, ki nasprotuje pravnemu redu Republike Slovenije, je zaradi napačne uporabe materialnega predpisa tudi dejansko stanje glede odločilnih dejstev v tej upravni zadevi nepopolno ugotovljeno. Zato je pritožbeno sodišče tožnikovi pritožbi ugodilo in odločilo, kot je razvidno iz izreka te sodbe (2. odst, 39., 2. odst. 42., 2. odst. 50., 4. odst. 51. in 60 člen zakona o upravnih sporih v zvezi s 4. točko 373. člena zakona o pravdnem postopku). Določbe zakona o upravnih sporih in zakona o pravdnem postopku je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena že citiranega ustavnega zakona.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.