TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba IV Ips 1/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-02

zahteva za sodno varstvo - kršitev zakona - izrek varstvenega ukrepa

Odvzem prevoznega sredstva po 2. odst. 386. člena carinskega zakona je res fakultativen, ko pa je uporabljen, ne gre za nezakonito uporabo, ampak gre za vprašanje primernosti takšnega ukrepa, ki pa se v postopku za sodno varstvo ne more presojati.

Zahteva zagovornika kaznovanega B.C. za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno pravnomočno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba o prekršku Carinarnice. S tema odločbama je bil kaznovani A.B. spoznan za odgovornega prekrška 1. odstavka 370. člena v zvezi s 1. odstavkom 380.b člena carinskega zakona, kaznovani B.C. pa za odgovornega za prekršek kot pomagač pri storitvi prekrškov A.B. ob uporabi 16. člena zakona o prekrških s katerimi se kršijo zvezni predpisi. B.C. je bila izrečena denarna kazen, poleg tega pa še varstveni ukrep odvzema blaga, s katerim je bil prekršek storjen in varstveni ukrep odvzema prevoznega sredstva - osebnega avtomobila, registriranega na ime B.C.

Zagovornik kaznovanega B. C. je vložil zahtevo za sodno varstvo in še dopolnitev te zahteve. V zahtevi je uveljavil, da je bilo osebno vozilo, ki je bilo odvzeto kaznovanemu B.C., last njegovega brata, zato mu ne bi smelo biti odvzeto, saj brat ni bil vpleten v prepovedan posel. Carinski zakon v 2. odstavku 386. člena predvideva neobvezen odvzem vozila, ki služi nezakonitemu poslu, zato zagovornik ocenjuje, da je stopnja družbene nevarnosti tista, ki odreja upravičenost tako strogega varnostnega ukrepa, v obravnavanem primeru pa 3 puške in 750 nabojev nimajo takšne stopnje družbene nevarnosti, ki bo to opravičevale. V tej zvezi zagovornik opozarja, da je šlo za prekršek, ki je bil storjen 14.5.1991 tako, da je ukrep celo nezakonit v konkurenci boja zvezne in republiške oblasti.

Odvzem prevoznega sredstva po 2. odstavku 386. člena carinskega zakona je res fakultativen, v primeru, ko je v postopku o prekršku ta ukrep uporabljen, pa ne moremo več govoriti o nezakoniti uporabi tega pooblastila temveč le o primernosti takšnega ukrepa. V postopku za sodno varstvo vrhovno sodišče ne more presojati primernosti uporabe 2. odstavka 386. člena, temveč le vprašanje zakonitosti izreka takšnega ukrepa. Nedvomno navedeno zakonsko določilo, ki daje v postopku o prekršku pooblastilo za odvzem prevoznega sredstva, ni bilo kršeno.

Prav tako ni utemeljena primerjava, ki jo zagovornik v zahtevi postavlja med ravnanjem kaznovanega in Države Republike Slovenije, ki naj bi prav tako uvažala orožje, saj ti zadevi nista povezani, poleg tega pa se v vsakem takšnem primeru lahko zastavi le vprašanje protipravnosti, ki pa glede kaznovanega v zvezi s tihotapljenjem orožja nedvomno obstaja.

ZPR člen 202, 203, 203-1. CZ člen 370, 370/1, 380b, 386/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 76/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-12

V postopku za sodno varstvo ni mogoče izpodbijati odločbe o stroških postopka.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z odločbo, navedeno v uvodu, je Republiški senat za prekrške zavrnil kot neutemeljeno pritožbo zagovornika in potrdil odločbo Občinske sodnice za prekrške, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega za prekršek po 28. točki 1. odstavka 226. člena ZTVCP in mu je bil poleg denarne kazni izrečen še varstveni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za čas enega meseca.

Zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je zagovornik kaznovanega vložil še zahtevo za sodno varstvo, v kateri pa ni navedel razlogov, s katerimi izpodbija pravnomočno odločbo. Predlaga pa, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije odločbi prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne prvostopnemu organu v novo odločitev.

Stališče, da je odločba Republiškega senata za prekrške nepravilna in nezakonita, zagovornik v zahtevi za sodno varstvo utemeljuje s trditvami, da je organ druge stopnje glede vinjenosti kaznovanega odločil kot da bi o tem izrazito strokovnem vprašanju odgovoril že izvedenec - alkoholog. Ob teh trditvah in ko se sklicuje na zagovor kaznovanega in meni, da bi glede koncentracije alkohola v krvi moral odgovoriti le ustrezni strokovnjak, pa ocenjuje, da stališče v izpodbijani odločbi glede pritožbenih navedb ne more držati. S tem pa zagovornik uveljavlja, da dejansko stanje ni bilo pravilno in popolno ugotovljeno. Enaka ugotovitev tudi velja glede navedb v zahtevi, da je ugotovitev v izpodbijani odločbi o tem, da je kaznovani vozil po dokaj frekventirani regionalni cesti brez sleherne podlage. Ti razlogi se nanašajo na izpodbijane dejanskega stanja. Tega pa v postopku z zahtevo za sodno varstvo po 203. členu zakona o prekrških ni mogoče upoštevati.

V postopku za sodno varstvo pa tudi ni mogoče izpodbijati odločbe o stroških pritožbenega postopka, glede katere zagovornik trdi, da ni obrazložena, s čimer uveljavlja tudi razlog iz 11. točke 1. odstavka 186. člena zakona o prekrških, ki pa tudi ni naveden v 203. členu zakona o prekrških, kot razlog, s katerim bi bilo mogoče uveljavljati zahtevo za sodno varstvo.

Na podlagi navedenih razlogov je Vrhovno sodišče Republike Slovenije ocenilo, da zahteva zagovornika kaznovanega ni utemeljena in jo je zato zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 70/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-30

V zahtevi za sodno varstvo ni možno uveljavljati razlogov za omilitev kazni.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Zveznega senata za prekrške v Beogradu (tedanja SFR Jugoslavija) je bila potrjena odločba Komisije za prekrške Carinarnice, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega za dva prekrška po 1. točki 1. odstavka 380. člena in po 3. točki 1. odstavka 370. člena Carinskega zakona ter mu je bila izrečena denarna kazen ter varstveni ukrep odvzema blaga kot predmeta prekrška po 3. točki 1. odstavka 370. člena carinskega zakona.

Zoper navedeno odločbo organa druge stopnje je kaznovani vložil zahtevo za sodno varstvo na Zvezno sodišče v Beogradu (tedanja SFR Jugoslavija). V zahtevi je uveljavil olajševalne okoliščine in slab socialni položaj njegove petčlanske družine, v kateri je samo eden zaposlen z osebnim dohodkom. Te okoliščine naj bi bile tudi edini vzrok, da je kaznovani storil prekršek. Iz teh razlogov predlaga, da se mu odvzeto vozilo vrne.

Republika Slovenija je dne 25.6.1991 postala samostojna država, Zvezno sodišče v Beogradu (sedaj ZR Jugoslavija) pa je dne 30.11.1993 zahtevo kaznovanega skupno s spisom poslalo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije kot Vrhovnemu sodišču republike, ki je bila v sestavu SFRJ, sedaj pa ni več članica Zvezne Republike Jugoslavije. Zahteva za sodno varstvo ni utemeljena.

Kaznovani je vložil zahtevo za sodno varstvo iz razlogov, ki niti po tedanjem zakonu o prekrških, s katerimi se kršijo zvezni predpisi, niti po zakonu o prekrških, ki velja v Republiki Sloveniji, niso predvideni kot razlog v postopku za sodno varstvo. Kaznovani namreč uveljavlja razloge za omilitev izrečene sankcije, vendar tudi po 149. členu navedenega zakona o prekrških, s katerimi se kršijo zvezni predpisi, ki je predvideval širše razloge kot republiški zakon, takšen razlog ni bil predviden. Zahteva za sodno varstvo je bila namreč lahko vložena le zaradi kršitve materialnega predpisa, zaradi bistvene kršitve določb postopka ali pa zaradi nepopolno ali zmotno ugotovljenega dejanskega stanja. Nobenega od teh razlogov v svoji zahtevi ne uveljavlja, zato je vrhovno sodišče njegovo zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 55/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-20

izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni mogoče izpodbijati izrečene kazni, če je ta izrečena v zakonskih okvirih.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja lahke telesne poškodbe po 1. in 2. odstavku 54. člena KZ RS ter mu je bila izrečena kazen zapora.

Obsojenčev zagovornik je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe, v kateri je uveljavil razloge iz 1., 2. in 3. točke 427. člena ZKP ter predlagal, da vrhovno sodišče sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Obsojenčev zagovornik zatrjuje, da je bila obsojencu izrečena stroga kazen zato, ker je bilo sodišče pod vplivom peticije občanov. V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno izpodbijati izrečene kazni, če je ta izrečena v zakonskih okvirih, v obravnavani zadevi pa je sodišče druge stopnje v obrazložitvi drugostopne odločbe celo posebej navedlo, da "dopisa vaščanov, ki ga v pritožbi navaja javni tožilec, pri odmeri kazni ni mogoče upoštevati, saj okoliščine, navedene v tem poročilu, na sodišču niso bile preverjene". V odločitvi sodišča prve in druge stopnje torej v zvezi z izrečeno kaznijo ni zazreti kršitev določb kazenskega zakona ali kazenskega postopka.

Prav tako iz spisnih podatkov ni možno ugotoviti, da bi bil celoten postopek voden tako, da so bile obsojenčeve pravice do obrambe na glavni obravnavi bistveno prizadete in kršene, kot v zahtevi navaja obsojenčev zagovornik. Pri tem ne navaja nobene konkretne kršitve obsojenčeve pravice do obrambe na glavni obravnavi, temveč navaja le, da naj bi se predsednik senata neustrezno vedel do obsojenca, kar pa iz zapisnika z glavne obravnave ni razvidno. Kršitve obsojenčeve pravice seveda tudi ne predstavlja odločitev o odškodninskem zahtevku, ko je sodišče odločalo tudi o materialni škodi, saj ima sodišče v okviru adhezijskega postopka takšna pooblastila.

V okviru zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe obsojenčev zagovornik tudi izpodbija pričevanje oškodovanca, s čimer izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar pa v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da zahteva obsojenčevega zagovornika ni utemeljena, zato jo je zavrnilo, kot izhaja iz izreka te odločbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 65/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-04-20

izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni mogoče predlagati izrek milejše kazenske sankcije, saj je za to predvideno posebno izredno pravno sredstvo - izredna omilitev kazni.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Obs. je bil z uvodoma navedenima sodbama spoznan za krivega kaznivega dejanja zatajitve po 1. in 5. odstavku 169. člena KZ RS ter mu je bila izrečena kazen 1 leta zapora.

Obsojenčev zagovornik je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe zaradi napačne uporabe določb kazenskega zakona, bistvene kršitve določb ZKP in zaradi izrečene kazenske sankcije ter izrečenega ukrepa odvzema premoženjske koristi. Predlagal je, da se obsojenca oprosti od obtožbe ali se izrečena kazen spremeni v pogojno obsodbo in se obsojenca oprosti plačila škode oškodovancu ali pa se izpodbijana sodba razveljavi in zadevo vrne prvostopnemu sodišču v novo odločanje. Prosil je tudi za odložitev izvršitve kazni do rešitve zadeve.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

S tem, ko obsojenčev zagovornik v zahtevi uveljavlja, da sta sodišči prve in druge stopnje napačno ocenili obsojenčev zagovor in izpovedbo priče, izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, kar pa v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno. Dejansko stanje izpodbija obsojenčev zagovornik tudi s trditvijo, da je obsojenec storil dejanje v skrajni sili.

Obsojenčev zagovornik tudi uveljavlja, da bi sodišče moralo obsojencu izbrati milejšo kazensko sankcijo, pri čemer navaja določene olajševalne okoliščine. V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe takšne zahteve ni možno uveljavljati, saj je za to predvideno posebno izredno pravno sredstvo - izredna omilitev kazni.

Prav tako ni utemeljeno izpodbijanje izrečenega odvzema premoženjske koristi, kjer oškodovanec v kazenskem postopku ni uveljavljal premoženjskopravnega zahtevka. Sodišče s tem ni kršilo kazenskega zakona ter je v tem pogledu stvar nadaljnjega postopka, kako bo zavarovalnica izterjala odškodnino, ki jo je plačala oškodovancu.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da v obravnavani zadevi sodišči prve in druge stopnje nista kršili določb kazenskega zakona ali kazenskega postopka, zato je zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo.

Iz omenjenih razlogov tudi ni prišla v poštev odložitev izvršitve kazni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 16/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-05-11

zahteva za sodno varstvo - razlogi - nerazumljiv izrek

Če je izrek odločbe nerazumljiv, kot to uveljavlja zagovornik, je sicer lahko podana kršitev iz 11. točke 1. odst. 186. čl. zakona o prekrških, ki pa ne more biti uveljavljena v postopku za sodno varstvo.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške v Ljubljani je bila potrjena odločba Carinarnice, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega prekrška po 1. točki 1. odstavka 371. člena v zvezi s 1. odstavkom 380.b člena carinskega zakona ter kaznovan z denarno kaznijo 70.000,00 SIT, izrečen pa mu je bil tudi varstveni ukrep odvzema osebnega avtomobila kot predmeta prekrška. Obsojenčev zagovornik je vložil zahtevo za sodno varstvo. V njej je uveljavil vse razloge iz 203. člena zakona o prekrških. V zahtevi je zatrjeval, da je odločba nepravilna in nezakonita, ker se v izreku prvostopne odločbe govori o "točno neugotovljenem dnevu" in ker kaznovani ni nikoli peljal prek mejnega prehoda nobenega osebnega avtomobila, pri čemer se kaznovani zaradi poškodbe glave najbolj natančno ne more spomniti dogodkov. Zagovornik je predlagal, da vrhovno sodišče obe odločbi razveljavi ter vrne zadevo organu prve stopnje v ponovni postopek z naročilom, da se vse priče, ki so predlagane, zaslišijo ter istočasno upoštevajo tudi danes priloženi dokazi.

Zagovornik sicer ni opredelil, za kakšno kršitev naj bi šlo zaradi opisa prekrška, ki po zagovornikovem mnenju ni natančen, pa kljub temu lahko ugotovimo, da je organ druge stopnje v obrazložitvi svoje odločbe pravilno zavzel stališče, da z navedbo "točno neugotovljenega dne koncem februarja 1992" ni kršen postopek. Če je izrek odločbe nerazumljiv, kot to uveljavlja zagovornik, pa je sicer lahko podana edino kršitev iz 11. točke 1. odstavka 186. člena zakona o prekrških, kar pa ne more biti uveljavljeno v postopku za sodno varstvo.

Isto velja za vse druge navedbe v zahtevi zagovornika kaznovanega, saj v preostalem delu izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. Takšnega razloga ni možno uveljaviti v postopku za sodno varstvo, zato je vrhovno sodišče zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 33/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-16

zahteva za sodno varstvo - kršitev zakona - varstveni ukrep

Iz odločbe 1. in 2. stopnje izhaja, da je imel kaznovani v krvi v času odvzema 2,45 g/kg alkohola, torej so bili razlogi za izrek varstvenega ukrepa ugotovljeni, zato ni podana kršitev zakona.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Občinski sodnik za prekrške je z odločbo spoznal M.V. za odgovornega za prekršek po čl. 226/I tč. 28 ZTVCP in ga kaznoval z denarno kaznijo 3.000 tolarjev. Po čl. 39 zakona o prekrških pa mu je izrekel tudi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo 1 meseca.

Republiški senat za prekrške je z odločbo ugodil pritožbi postaje prometne policije in je prvostopno odločbo spremenil tako, da je M.V. izrekel varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za dobo 6 mesecev.

Zagovornik v zahtevi za sodno varstvo uveljavlja, da sta bili z napadeno odločbo glede izreka varstvenega ukrepa prekršeni določili 39. člena in člena 186/I tč. 9 Zakona o prekrških. Predlaga, da se napadena odločba v izpodbijanem delu razveljavi in zadeva vrne v novo odločanje.

Ni mogoče pritrditi izvajanju zagovornika, da je bil kaznovanemu izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije na podlagi okoliščin, ki v postopku ne bi bile ugotovljene. Že iz izreka odločbe sodnika za prekrške izhaja, da je kaznovani, ko je bil pod vplivom alkohola, vozil z osebnim avtomobilom po P. cesti v I.B., ne pa po parkirnem prostoru, saj je bil tam le ustavljen in kontroliran. Iz razlogov odločb prve in druge stopnje pa tudi izhaja, da je imel v krvi v času odvzema 2,45 g/kg alkohola. Razlogi za izrek varstvenega ukrepa prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije, ki jih zahteva določilo člena 39 Zakona o prekrških, so bili torej ugotovljeni.

V obravnavanem primeru torej niso podani razlogi iz člena 203 Zakona o prekrških, zaradi česar je vrhovno sodišče zahtevo za sodno varstvo v skladu z določilom 4. odstavka 204. člena Zakona o prekrških zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 41/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-08

Zahteve za sodno varstvo ni mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala M.B. za odgovornega za prekršek po členu 226/I točka 36 ZTVCP in ga kaznovala z denarno kaznijo, izrekla pa mu je tudi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas enega meseca. Pritožbo kaznovanega je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, ki jo je vložil zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, je kaznovani predlagal, naj se njegovi zahtevi ugodi.

Zahteva za sodno varstvo je izredno pravno sredstvo, ki ga je po določbah člena 203 zakona o prekrških mogoče vložiti le zaradi kršitve materialnega zakona oziroma predpisa, ki določa prekršek in zaradi nekaterih kršitev postopka, ni pa ga mogoče vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato ni bilo mogoče obravnavati trditev kaznovanega, da je bilo dejansko stanje nepravilno ugotovljeno, ker da vozila ni upravljal, marveč je v njem spal, zaradi česar policija ni imela nobene podlage za kontrolo.

Po povedanem zahteva za sodno varstvo ni utemeljena in jo je bilo treba zavrniti (člen 204/IV zakona o prekrških).

Kaznovani je tudi zahteval, naj se odloži izvršitev odločbe o prekršku, dokler ne bo končan postopek o tej zahtevi. Temu predlogu senat Vrhovnega sodišča RS ni ugodil, ker ni bilo utemeljenih razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da bo zahtevi ugodeno (člen 200/II zakona o prekrških).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 17/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

zahteva za sodno varstvo - nedovoljenost - varstveni ukrep - odvzem predmetov

Zahteva za sodno varstvo ni dovoljena, če je bil kaznovanemu izrečen varstveni ukrep odvzema predmetov.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Republiški senat za prekrške je z uvodoma navedeno odločbo potrdil odločbo Republiškega deviznega inšpektorata, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega prekrška po 5. točki 177. člena Zakona o deviznem poslovanju (Uradni list SFRJ, št. 66/85 s spremembami in dopolnitvami) ter mu je bila izrečena denarna kazen v znesku 800,00 SIT in varstveni ukrep odvzema predmetov, to je 16.300 ATS. Od začasno zaseženega deviznega zneska je bil poleg tega kaznovanemu vrnjen znesek 30.000 ATS.

Zagovornik kaznovanega je vložil zahtevo za sodno varstvo, v kateri je uveljavljal kršitev materialnih določb Zakona o prekrških po 1. točki 302. člena ter predlagal, da Vrhovno sodišče RS odločbo o prekršku druge stopnje spremeni tako, da razveljavi odločbo prve stopnje in postopek zaradi prekrška ustavi.

Vrhovno sodišče RS je ugotovilo, da zahteva za sodno varstvo v obravnavani zadevi ni dovoljena. Po 2. točki 202. člena Zakona o prekrških lahko posameznik vloži zahtevo za sodno varstvo, če mu je izrečena za prekršek denarna kazen nad 15.000,00 SIT, odvzem predmetov pa glede na določilo 1. točke 202. člena Zakona o prekrških ni uvrščen med varstvene ukrepe, ki predstavljajo pravno podlago za vložitev zahteve za sodno varstvo. Z izrekom denarne kazni v znesku 800,00 SIT in odvzemom predmetov torej kaznovani ni izpolnjeval pogojev za vložitev zahteve za sodno varstvo, zato je Vrhovno sodišče RS zahtevo njegovega zagovornika v skladu z določilom 2. odstavka 204. člena Zakona o prekrških zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 29/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-30

V zahtevi za sodno varstvo ni možno izpodbijati dejanskega stanja.

Zahteva zagovornika kaznovane za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba občinskega sodnika za prekrške, s katero je bila kaznovana spoznana za odgovorno prekrška iz 7. točke 69. člena Zakona o prometnem davku ter ji je bila izrečena denarna kazen.

Zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je zagovornik kaznovane vložil zahtevo za sodno varstvo. V njej je uveljavil razloge iz 203. člena Zakona o prekrških, ki jih je utemeljil s tem, da naj kaznovana ne bi storila prekrška, saj mesečnih obračunov akontacij prometnega davka za sporne mesece ni predložila, ker takrat sploh še ni vedela, kolikšen je bil njen dohodek in koliko bo potrebno sploh prometnega davka plačati, ker se ukvarja s specifično turistično dejavnostjo, pri kateri se obračuni opravljajo po koncu letne sezone. Bila je torej prepričana, da ni zakonite potrebe in osnove za predložitev obračunov izpostavi v B. in se zato sklicuje tudi na določbo 12. člena Zakona o prekrških, ki govori o dejanski zmoti.

V zahtevi zagovornik izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, češ da kaznovana sploh ni vedela za svojo obveznost po Zakonu o prometnem davku oz. da je bila v dejanski zmoti. Po 203. členu Zakona o prekrških v postopku za sodno varstvo ni možno izpodbijati dejanskega stanja, ugotovljenega v odločbi organa druge stopnje. Iz tega razloga tudi ni možno sprejeti stališča zagovornika, da prvostopni in drugostopni organ nista upoštevala zagovornikovih ugovorov glede ugotovljenega dejanskega stanja, iz česar sledi tudi zagovornikov predlog, da naj bi Vrhovno sodišče RS odločbi organov prve in druge stopnje razveljavilo in vrnilo zadevo organu prve stopnje v novo odločanje. Kot je že omenjeno, iz razlogov zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, v postopku za sodno varstvo pravnomočnih odločb o prekršku ni možno razveljaviti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.