TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 875/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-07-06

molk drugostopnega organa - denarno nadomestilo med brezposelnostjo

Tožena stranka ni odločila o pritožbi tožnice zoper odločbo, s katero je prvostopenjski upravni organ zavrnil njen zahtevek za priznanje pravice do denarnega nadomestila med brezposelnostjo. Sodišče je zato na podlagi 5. odstavka 42. v zvezi s 26. členom ZUS tožbi ugodilo.

Tožbi se ugodi in se toženi stranki naloži, da odloči o pritožbi tožeče stranke z dne 16.3.1993.

Prvostopenjski upravni organ je z odločbo z dne 2.3.1993 zavrnil zahtevek tožnice na priznanje pravice do denarnega nadomestila med brezposelnostjo, ker je ugotovil, da ne izpolnjuje pogojev za pridobitev takšne pravice po prvi alinei 1. odstavka 19. člena zakona o zaposlovanju in zavarovanju za primer brezposelnosti.

Zoper takšno odločbo se je tožnica pritožila dne 16.3.1993. Ker tožena stranka ni odločila v šestdesetih dneh, ji je tožnica dne 7.6.1993 poslala dopis in zahtevala, da tožena stranka čimprej prouči pritožbo in jo v najkrajšem možnem roku seznani z vsebino odločitve. Tožena stranka o tožničini pritožbi tudi potem ni odločila.

V tožbi je tožnica navajala, da o njeni pritožbi ni bilo odločeno in da se z odločitvijo prvostopenjskega upravnega organa ne strinja. Smiselno je predlagala, da sodišče odloči v zadevi.

Tožena stranka je poslala upravne spise in predlagala, da sodišče tožbo zavrne zaradi razlogov, ki so navedeni v prvostopenjski odločbi.

Zakon o upravnih sporih (Uradni list RS, št. 4/77, 60/77, ZUS) se na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) uporablja kot republiški predpis, ker ne nasprotuje pravnemu redu Republike Slovenije in ker v navedenem ustavnem zakonu ni drugače določeno. V 1. odstavku 26. člena ZUS je določeno, da stranka lahko sproži upravni spor, če organ druge stopnje ne izda odločbe v roku šestdesetih dni potem, ko je bila vložena pritožba zoper prvostopenjsko odločbo in če tega ne stori tudi na novo zahtevo stranke v nadaljnjem roku sedmih dni. Sodišče ugotavlja, da so dani pogoji za sprožitev upravnega spora v smislu navedene določne zakona. Gre za molk drugostopenjskega upravnega organa, ki je izenačen z negativno odločbo. S takšnim ravnanjem so bile prizadete tožničine pravice.

Sodišče je glede na obrazloženo tožbi ugodilo in na podlagi 5. odstavka 42. člena v zvezi s 26. členom ZUS naložilo toženi stranki, da odloči o tožničini pritožbi z dne 16.3.1993.

ZUS (1977) člen 26, 42, 42/5.ZZZPB člen 19.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 817/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-29

odvzem otroka materi - dodelitev otroka v rejniško družino - tožba zaradi molka drugostopnega organa

Tožena stranka ni odločila o pritožbi tožnice zoper odločbo, s katero je prvostopenjski upravni organ odločil o odvzemu otroka. Sodišče je zato na podlagi 26. člena v zvezi s 5. odstavkom 42. člena ZUS tožbi ugodilo.

Tožbi se ugodi in se toženi stranki naloži, da odloči o pritožbi tožnice z dne 22.4.1993.

Center za socialno delo občine je z odločbo z dne 21.4.1993 na podlagi 120. člena zakona o zakonski zvezi in družinskih razmerjih in na podlagi 4. točke 1. odstavka 141. člena zakona o splošnem upravnem postopku odločil, da z dne 21.4.1993 odvzame materi M.V. dne 23.12.1980 rojeno hčerko S.V. Navedeni organ je tudi odločil, da se otrok izroči v varstvo in vzgojo L. in E.F., s katerima se sklene rejniška pogodba. V utemeljitvi odločbe je prvostopni organ navedel, da je zaradi spolnih napadov, grdega ravnanja z otrokom in na njegovo željo odločil, da mladoletno S. da v rejo starim staršem.

V pritožbi zoper takšno odločbo je tožnica navajala, da je prvostopni upravni organ odločil brez njene vednosti in da po nepotrebnem prihaja do vznemirjanja mladoletne S. Otrok se najboljše počuti pri tožnici in pri njenem partnerju. Pristojni organi so večkrat opravili razgovore s S. v odsotnosti matere. Otroku tožnica in L.M. nista grozila, nista z njo grobo ravnala ali jo kako drugače trpinčila. Tožnica je predlagala, da tožena stranka odločbo odpravi in ji vrne otroka.

V tožbi z dne 2.7.1993, ki jo je vložila potem, ko je drugostopni organ z dopisom z dne 21.6.1993 pozvala, da odloči o pritožbi, je tožnica predlagala, da sodišče tožbi ugodi in naloži toženi stranki, da odloči o pritožbi. Navajala je, da prvostopni upravni organ ni imel pravne podlage za odvzem otroka in da je nezakonito posegel v temeljne osebne pravice tožnice in njene družine.

Tožena stranka ni odgovorila na tožbo, poslala pa je upravne spise. Tožba je utemeljena.

Na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) se v Sloveniji uporablja kot republiški predpis zakon o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77, ZUS).

Sodišče ugotavlja, da so bili dani formalni pogoji za začetek upravnega spora po 1. odstavku 26. člena ZUS. Potekel je v zakonu določen rok za izdajo drugostopenjske odločbe, tožnica je s posebno vlogo z dne 21.6.1993 zahtevala, da tožena stranka odloči v nadaljnjih sedmih dneh. Tožena stranka kljub temu ni odločila. Gre torej za molk organa, ki je izenačen z negativnim upravnim aktom. S takšnim ravnanjem so bile prizadete tožničine pravice.

Sodišče je po obrazloženem na podlagi 26. člena v zvezi s 5. odstavkom 42. člena ZUS moralo tožbi ugoditi in naložiti toženi stranki, da odloči o tožničini pritožbi.

ZZZDR člen 120. ZUS (1977) člen 26, 42, 42/5.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 243/93-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-08

priglasitev del - služnost poti po investitorjevem zemljišču - vprašljivost dokaza o razpolaganju z gradbenim zemljiščem

Zaradi služnosti poti, ki naj bi jo sosedje imeli na investitorjevem zemljišču, je vprašljivo razpolaganje z zemljiščem, na katerem naj bi stala ograja.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odpravila sklep Sekretariata za urejanje prostora in varstvo okolja občine z dne 29.10.1992, s katero je bil prekinjen postopek priglasitve del postavitve ograje na parc. št. 131/1 investitorja, do rešitve predhodnega vprašanja poteka dovozne in dostopne poti do objektov na parc. št. 110/17, 110/7, 111/2, 131/1 in določeno, da se bo postopek nadaljeval po prejemu obvestila o ureditvi poti v skladu s prometno tehničnimi normativi in standardi.

V tožbi tožnik navaja, da gre v spornem primeru za tipično civilno pravno vprašanje, od katerega rešitve je odvisna tudi upravna odločitev. Zato meni, da je odločba prvostopnega organa pravilna in predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri ugotovitvah izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

Na podlagi listin v spisu sodišče ugotavlja, da je v spornem primeru vprašljivo samo razpolaganje z zemljiščem, na katerem želi investitor postaviti ograjo. Nesporno je, da je investitor lastnik celotne parcele št. 131/1, pojavlja pa se vprašanje, ali to parcelo lahko ogradi glede na zatrjevano služnost poti. Po določbi 62. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list št. 18/84, 37/85 in 29/86 ter Uradni list RS, št. 26/90) mora namreč priglasitev nameravanih del iz 51. člena zakona vsebovati opis nameravane graditve in zemljišča, na katerem naj bi objekt stal, kopijo katastrskega načrta z vrisanim predvidenim objektom ter dokazilo o razpolaganju z zemljiščem, na katerem naj bi objekt stal. Sodišče soglaša z zaključkom tožene stranke, da potek dovozne in dostopne poti do objektov na parcelah št. 110/17, 110/7, 111/2 in 131/1 ne predstavlja predhodnega vprašanja po določbi 144. člena zakona o splošnem upravnem postopku. Lahko pa bi ob določenih pogojih predhodno vprašanje predstavljalo vprašanje dokazovanja pravice razpolaganja z zemljiščem. Zato pa bo v postopku še potrebno ugotoviti, ali investitor dejansko razpolaga z zemljiščem, na katerem naj bi objekt stal, pri čemer bo seveda potrebno upoštevati tudi sklepa temeljnega in višjega sodišča z dne 30.3.1993 in z dne 27.10.1993, v zvezi z motenjem posesti na parceli št. 131/1.

Sodišče je svojo odločitev oprlo na 2. odstavek 42. člena zakona o upravnih sporih. Pri tem je določbe zakona o upravnih sporih in zakona o splošnem upravnem postopku smiselno uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 267/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-01

pridobitev državljanstva - državljan druge republike - dejansko nebivanje v Sloveniji

Ker tožnik dejansko živi v ZR Nemčiji, niso izpolnjeni pogoji za pridobitev državljanstva RS po 1. odstavku 40. člena Zakona o državljanstvu RS.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije na podlagi določb 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožena stranka je v postopku ugotovila, da je tožnik sicer imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji na dan 23.12.1990, da pa dejansko živi v tujini. S tem pa ni izpolnjen eden izmed kumulativno določenih pogojev iz 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, zato tožena stranka ni mogla ugoditi tožnikovi prošnji za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

V tožbi tožnik navaja, da je tožena stranka njegovo prošnjo zavrnila na podlagi nepopolno in nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja. Nesporno dejstvo je, da ima prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, to pa pomeni, da bi moral pristojni organ svojo odločitev dokumentirati in podpreti s konkretnimi dokazi. Ker pa odločba ne navaja konkretnih dokazov, je nezakonita in zato predlaga, da jo sodišče odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožnikove navedbe, vztraja pri odločitvi, ki jo je sprejela v izpodbijani odločbi in predlaga zavrnitev tožbe.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92), na katero se tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno sklicuje, pridobi državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, dne 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče. Ker že iz tožnikove vloge za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ki jo je vložil 11.11.1991, kot tudi iz njegove kasnejše urgence z dne 14.12.1992 izhaja, kar pravilno ugotavlja tožena stranka, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji, ampak v ZR Nemčiji, je tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno odločila, ko ni ugodila njegovi vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Dejansko življenje v Republiki Sloveniji je namreč eden od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ki ga določa zakon o državljanstvu Republike Slovenije.

Ker je izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 349/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-06-01

pridobitev državljanstva - državljan druge republike - dejansko nebivanje v Sloveniji

Tožnik ima stalno prebivališče v drugi državi, zato niso izpolnjeni pogoji za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo prošnjo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Tožena stranka je v postopku ugotovila, da je tožnik imel na dan 23.12.1990 v Republiki Sloveniji prijavljeno samo začasno prebivališče, poleg tega pa, da od 15.4.1992 dalje dejansko živi v Republki Hrvatski.

V tožbi tožnik navaja, da je tožena stranka nepravilno zavrnila njegov zahtevek, saj je napačno in nepopolno ugotovila dejansko stanje in napačno uporabila materialno pravo. Tožnik namreč kot invalid v Republiki Sloveniji živi neprekinjeno od 8.10.1979. Nahaja se v ustreznih zavodih in se kulturno udejstvuje. Ker že 14 let neprekinjeno živi v Republiki Sloveniji in je tudi netočna ugotovitev, da od 15.4.1992 živi v Republiki Hrvatski, predlaga sodišču, da izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožnikove navedbe, vztraja pri odločitvi izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-1, 30/91-I in 38/92), na katerega se tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno sklicuje, pridobi državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, dne 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče. Ker je na podlagi listin v spisu možno zaključiti, kar pravilno ugotavlja tožena stranka, da tožnik sploh ni imel stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, saj je naslov njegovega stalnega prebivališča v Republiki Hrvatski, je tožena stranka v izpodbijani odločbi pravilno odločila, ko ni ugodila njegovi zahtevi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ker tožnik ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji, namreč ni izpolnjen eden od pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, ki jih kumulativno določa zakon. Pri tem na zakonitost odločitve tožene stranke ne more vplivati niti morebitna nepravilna ugotovitev, da se je tožnik 15.4.1992 vrnil v Republiko Hrvatsko, saj ta okoliščina za odločanje v spornem primeru sploh ni pravno relevantna.

Ker je izpodbijana odločba zakonita, je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpise Republike Slovenije na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 254/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-07-20

molk drugostopnega organa - opravičenost tožbe

Tožena stranka bo morala odločiti o pritožbi tožnika ob upoštevanju relevantnih določb ZUP.

Tožbi se ugodi in se toženi stranki naloži, da odloči o pritožbi tožeče stranke zoper odločbo oddelka za obrambne in notranje zadeve občine z dne 11.8.1992.

Prvostopenjski upravni organ je z izpodbijano odločbo odločil, da mora tožnik, državljan ZRJ, zapustiti ozemlje Republike Slovenije dne 17.8.1992 do 22. ure, da nima pravice vrnitve v Republiko Slovenijo za dobo petih let in da pritožba ne zadrži izvršitve odločbe.

Zoper tako odločbo je tožnik vložil pritožbo 14.8.1992 na Ministrstvo za notranje zadeve Republike Slovenije. Tožena stranka o pritožbi v 60-ih dneh ni odločila, zato ji je tožnik 31.10.1992 poslal dopis, v katerem je zahteval, da se mu v naknadnem roku sedmih dni izda ustrezna odločba. Tožena stranka tudi na ta dopis ni odgovorila.

V tožbi tožnik navaja, da o njegovi pritožbi ni bilo odločeno niti v naknadnem sedem dnevnem roku in da zato v smislu določbe 26. člena zakona o upravnih sporih predlaga, da sodišče toženi stranki naloži izdajo ustrezne odločbe oziroma sama odloči o sporni zadevi.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da ji v zakonsko določenih rokih ni uspelo zbrati ustreznih dokazov, na podlagi katerih bi lahko ugotovila dejansko stanje in da zato o zadevi tudi ni mogla odločiti.

Po določbi 1. odstavka 26. člena zakona o upravnih sporih lahko stranka sproži upravni spor, če organ druge stopnje ne izda odločbe v roku 60 dni po tem, ko je bila vložena pritožba zoper prvostopenjsko odločbo in če tega ne stori, tudi na novo zahtevo stranke v nadaljnjem roku sedmih dni. Ker je iz predloženih upravnih spisov razvidno, da tožena stranka o tožnikovi pritožbi zoper odločbo prve stopnje, enako pa tudi na novo tožnikovo zahtevo, vloženo po poteku 60-ih dni ni odločila v nadaljnjih sedmih dneh, je tožba opravičena. Molk organa druge stopnje ima namreč v takem primeru značaj zavrnitve pritožbe, ta pa dovoljuje upravni spor.

Tožena stranka bo morala v postopku ravnati v skladu z določbami 242. člena zakona o splošnem upravnem postopku, pri čemer bo morala upoštevati tudi določbe 3. odstavka 209. člena ZUP. Prvostopni organ je v sporni zadevi odločal po prostem preudarku, ne da bi sploh ugotovil dejansko stanje. Zato, čeprav bi moral, tudi ni mogel navesti razlogov, ki so bili odločilni za presojo dokazov oziroma, ki so narekovali izdajo take odločbe, kot je bila izdana. Takšne kršitve postopkovnih določil pa lahko pripeljejo do nepravilne odločbe, kot je to tudi v konkretnem primeru.

Glede na obrazloženo je sodišče skladno z določbo 5. odstavka 42. člena ZUS odločilo, kot je navedeno v izreku odločbe. Pri tem je sodišče določbe zakona o upravnih sporih in zakona o splošnem upravnem postopku uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 311/93-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-07-20

Ker je tožnikovo sporno zemljišče prešlo v družbeno lastnino po določbah zakona o prenehanju lastninske pravice in drugih pravic, namenjenih za stanovanjsko in drugačno kompleksno graditev, ta pa ni naštet v 3. členu ZDen, ni pogojev za uvedbo postopka za denacionalizacijo nepremičnine.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke zoper sklep Sekretariata za varstvo okolja in urejanje prostora z dne 12.11.1992, s katerim je bil zavržen tožnikov zahtevek za denacionalizacijo stavbnega zemljišča.

V tožbi tožeča stranka navaja, da izpodbijana odločba tožene stranke ni v skladu z ustavo Republike Slovenije. Meni, da ni prav, da se v postopkih denacionalizacije rešujejo samo zahtevki tistih, katerih premoženje je bilo nacionalizirano pred letom 1963, saj taka praksa ustvarja neenakost, ki jo čutijo predvsem tisti, katerim je bilo premoženje nacionalizirano po letu 1963.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka navedbe tožnika, vztraja pri obrazložitvi izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

Zakon o denacionalizaciji (Uradni list RS, št. 27/91) v 3., 4. in 5. členu natančno določa, koga se po določbah tega zakona lahko šteje kot upravičenca do denacionalizacije. Upravičenci do denacionalizacije so namreč lahko samo tiste osebe, ki jim je bilo premoženje podržavljeno po predpisih, naštetih v zakonu, oziroma na podlagi predpisov, ki sicer v zakonu niso navedeni, bili pa so izdani do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963, oziroma, če so jim stvari ali premoženje prišle v državno last na podlagi pravnega posla, sklenjenega zaradi grožnje, sile ali zvijače državnega organa oziroma predstavnikov oblasti.

Iz predloženih upravnih spisov je razvidno, da je sporno tožnikovo zemljišče prešlo v družbeno lastnino na podlagi občinskega odloka o določitvi, katero zemljišče je namenjeno za stanovanjsko in drugačno kompleksno graditev - SŠ 12 Podutik I faza (Uradni list SRS, št. 10/80), ki je bil sprejet na podlagi zakona o prenehanju lastninske pravice in drugih pravic, namenjenih za stanovanjsko in drugačno kompleksno graditev (Uradni list SRS, št. 19/76). Ta zakon pa ni naštet v 3. členu zakona o denacionalizaciji in ni bil izdan do uveljavitve ustave SFRJ iz leta 1963. Zato je že tožena stranka pravilno ugotovila, da ni pogojev za uvedbo postopka za denacionalizacijo nepremičnine, kot jih uveljavlja tožnik, saj ta ni upravičen do denacionalizacije niti po 3. niti po 4. členu zakona o denacionalizaciji.

Ker je izpodbijana odločba po presoji sodišča zakonita, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo smiselno kot predpis Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.