Sodba Ur 22/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-12

Leasing  je  posebna  oblika  zakupa. Zato je bilo treba tudi v letih 1990 in 1991 plačati  od  plačil  za  storitve  dajanje  predmetov  v leasing davek od prometa storitev.

Na podlagi ugotovitve, da tožeča stranka v letih 1990 in 1991 ni plačevala prometnega davka od prometa storitev - dajanja vozil v leasing, je tožena stranka z izpodbijano odločbo v upravnem postopku dokončno odločila, da mora tožeča stranka:

- obračunati in plačati temeljni prometni davek od prometa storitev za leto 1991 v znesku 221.699,91 SIT z zamudnimi obrestmi od 18.10.1991 do plačila;

- obračunati in plačati posebni republiški prometni davek za leto 1990 in januar 1991 v znesku 11,931.217,20 SIT z zamudnimi obrestmi 29,003.353,61 SIT, obračunanimi od zapadlosti do 15.1.1992 ter od zneska 11,931.217,20 SIT obračunati in plačati zamudne obresti še od 15.1.1992 do plačila;

- opraviti v svojem knjigovodstvu ustrezna knjiženja.

Odločbo tožene stranke izpodbija tožeča stranka s pravočasno vloženo tožbo. V njej navaja, da je leasing posebna pogodba blagovnega prometa, pri kateri preide lastnina po preteku leasinga v last jemalca leasinga. Zato ni dolžna plačati prometnega davka tako, kot je to odločila tožena stranka z izpodbijano odločbo. Z izpodbijano odločbo je dejansko prišlo tudi do dvakratne obdavčitve. V upravnem postopku je bilo kršeno načelo prepovedi odločanja "in peius". Ni bilo upoštevano, da je tožeča stranka iz naslova obresti plačala več, kot je bilo odločeno s prvo prvostopno odločbo, ki je bila v upravnem postopku odpravljena. Za čas po 28.3.1992 je bilo nepravilno odločeno o obrestni meri, po kateri je treba plačati obresti. Sodišču predlaga, naj tožbi ugodi in izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo predlaga tožena stranka zavrnitev tožbe kot neutemeljene.

Leasing ni pogodba blagovnega prometa, kot to zmotno meni tožeča stranka. Je posebna oblika zakupa. Njegova posebnost, ki ga loči od navadnega zakupa, je v tem, da lahko zakupnik po koncu zakupne dobe stvar zakupodajalcu vrne, se z njim sporazume za podaljšanje zakupa, ali pa stvar odkupi proti plačilu preostale cene. Zanje navedena odločitev zakupnika je za zakupodajalca obvezna. Omenjena posebnost pa leasingu značaja zakupa ne jemlje.

Po ugotovitvah, ki so bile podlaga za izpodbijano odločitev tožene stranke, je ta tožeči stanki dokončno naložila plačilo prometnih davkov od plačil, prejetih za dajanje vozil v leasing. Da je šlo res za takšno storitev, izhaja tudi iz listin, ki jih je tožeča stranka sama priložila svoji pritožbi zoper prvo prvostopno odločbo in na katere se tudi sklicuje - iz "splošnih pogojev o leasingu", zlasti iz točk 7 a, 9. 10. in 11. ter iz " pogodbe o leasingu št. 676/90 " zlasti iz členov 8 in 13. Iz omenjenih listin izhaja, da ni šlo za prodajo na obroke s pridržkom lastninske pravice (540. in 542. ter sledeči členi ZOR), kjer je prehod lastinske pravice na kupca dogovorjen s pogodbo (primerjaj: 454. člen ZOR), ampak za posebne vrste zakup - leasing - kjer prehod lastninske pravice ni dogovorjen, ampak je dogovorjeno samo upravičenje jemalca leasinga, da lahko po preteku dobe, za katero je bila leasing pogodba sklenjena, zahteva od dajalca leasinga, da mu predmet leasinga proda. Od plačil za storitve dajanja premičnin v zakup ali najem je bilo treba v letih 1990 in 1991 plačevati davek od prometa storitev. Za leto 1990 ter januar 1991 je to določal zakon o posebnem prometnem davku (Uradni list SRS, oziroma RS, št. 24/88 .... 10/91; v nadaljevanju: ZPPD), za preostalo leto 1991 pa zakon po začasnih ukrepih o davku od prometa proizvodov in storitev (Uradni list SFRJ št. 4/91; v nadaljevanju: ZDPPS).

ZPPD sicer ni izrecno uporabil izraza "leasing". To pa niti ni bilo potrebno. Po ZPPD je bilo treba plačati davek od plačil za dajanje stvari v zakup (3. člen ZPPD v zvezi s tarifno številko 13. njegove tarife) tudi ne glede na to, če je morda šlo za posebne vrste zakupa - leasing. Pri tem tudi okoliščina, da uporabi tarifna številka 13 tarife posebnega republiškega prometnega davka samo izraza "najem ali podnajem" na odločitev ne more vplivati. ZOR namreč med pojmoma "najem" in "zakup" ne dela razlike. ZDPPS pa v 9. točki 19. člena izrecno določa obveznost plačila davka od prometa storitev tudi od storitev dajanja stvari v leasing. Pri tem je (bila) davčna osnova vedno celoten znesek plačila za opravljeno storitev in ne samo njegov del (3. odstavek 4. člena ZPPD in 1. odstavek 23. člena ZDPPS).

Tožeča stranka prvič v tožbi navaja, da naj bi bila za isto storitev dvakrat obdavčena. To je novo dejstvo, ki ga s tožbo ni mogoče uspešno uveljavljati (primerjaj: 1. odstavek 39. člena zakona o upravnih sporih - Uradni list SFRJ, št. 4/77) . Če pa je morda tožeča stranka plačala prometni davek v zvezi z nabavo vozil, ki jih je dajala v leasing (tako je razumeti njeno uveljavljanje dvakratne obdavčitve v upravnem postopku), ga je pa plačala od prometa proizvodov ne pa od prometa storitev v zvezi z dajanjem vozil v leasing. V takšnem primeru pa gre za dva poslovna dogodka, ki pomenita vsak za sebe posebno podlago za obdavčitev. Zaradi tega o dvakratni obdavčitvi ni mogoče govoriti, čeprav je bil pri obeh poslovnih dogodkih udeležen isti predmet.

Odločanja "in peius" ni bilo. Ne glede na okoliščino, na katero je opozorila že tožena stranka v izpodbijani odločbi, je tožeča stranka prezrla, da je služba družbenega knjigovodstva I stopnje z drugo prvostopno odločbo naložila tožeči stranki odpravo nezakonitosti in nepravilnosti v zvezi z neplačevanjem davka od prometa storitev v letu 1990 in v januarju 1991, o čemer bi služba družbenega knjigovodstva I. stopnje lahko odločila tudi s posebno odločbo, če ne bi tožena stranka prve prvostopne odločbe odpravila.

Trditev, da ni bilo upoštevano, da je tožeča stranka iz naslova obresti plačala več, kot je bilo odločeno s prvo prvostopno odločbo tudi ni točna. V prvi prvostopni odločbi sploh ni bilo tožeči stranki naloženo koliko mora plačati. Obveznost mora namreč biti razvidna iz izreka. To pa ni bila. Ne glede na to je predstavljal v obrazložitvi prve prvostopne odločbe navedeni znesek obresti, obračunane do 10.9.1991, medtem ko je tožeča stranka dolžna po izpodbijani odločbi (upoštevajoč drugo prvostopno odločbo) plačati od še neplačanega prometnega davka obresti ne od 10.9.1991 dalje , ampak od 18.10.1991 dalje.

Končno tožeča stranka tudi ne more uspeti s tožbo, sklicujoč se na zakon o obrestni meri zamudnih obresti (Uradni list RS, št. 14/92). Ta zakon je začel veljati 28.3.1992. Pri presoji zakonitosti in pravilnosti odločbe službe družbenega knjigovodstva I. stopnje pa je morala tožena stranka izhajati iz vidika predpisov, ki jih je moral uporabiti prvostopni organ. Z vidika teh pa je bilo glede višine obrestne mere pravilno odločeno. Vendar to ne pomeni, da bo (je) morala tožeča stranka plačati obresti po višji obrestni meri od predpisane za konkretno časovno obdobje (primerjaj še: odlok o poračunu zamudnih obresti za davke, prispevke, carine in druge uvozne davščine - Uradni list RS, št. 47/92).

Glede na vse navedeno se izkaže, da tožba ni utemeljena. Zato jo je sodišče zavrnilo.

ZOR člen 540, 542, 454. Zakon o začasnih ukrepih o davku od prometa proizvodov in storitev člen 19, 19-9. ZPPD člen 3, 3/4. ZPPD tarifna številka 13.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.