Sklep II Ips 334/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-17

zahteva za varstvo zakonitosti - nastanek etažne lastnine - solastnina - skupni prostor - posamezen del stavbe - postopek za delitev stvari in skupnega premoženja

Namembnost posameznih prostorov na podstrešju, v kleti (v konkretnem primeru tudi v pritličju ter medetaži med prvim nadstropjem in podstrešjem) je v posameznih stavbah lahko različna. Če ni jasno, kateri del kleti ali podstrešja je skupni prostor, kateri pa posamezni del stavbe, potem o stavbi v etažni lastnini ni mogoče govoriti (primerjaj 26. člen zakona o pravicah na delih stavb, Ur.l. SRS, št. 19/76. Etažna lastnina posameznega dela in solastnina na tej isti stavbi ne moreta obstajati hkrati, ker se ti dve "lastnini" izključujeta. Solastninski delež je po 1. odstavku 13. člena zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih vselej določen v sorazmerju s celoto (idealni del), etažna lastnina pa obstaja na posameznem delu stavbe.

Zahteva za varstvo zakonitosti se zavrne kot neutemeljena.

Sodišče prve stopnje je ugodilo predlogu predlagateljice in skupno hišo razdelilo na dva fizično ločena dela. Pri tem je upoštevalo, da je hiša v solasti udeležencev vsakega do 1/2. Upoštevalo je tudi, da sta udeleženca pridobila vsak po eno stanovanje v tej hiši na podlagi prej sklenjenih pogodb. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo nasprotnega udeleženca glede odločitve o razdelitvi in prvostopno odločitev v tem delu potrdilo.

Proti obema sklepoma je vložil Javni tožilec Republike Slovenije zahtevo za varstvo zakonitosti. Uveljavlja zmotno uporabo materialnega prava in sicer 2., 3. in 4. člena zakona o pravicah na delih stavb ter zmotno uporabo določb zakona o nepravdnem postopku in sicer določb 118. - 127. člena (sodišči bi morali uporabiti določbe 112. - 117. člena ZNP). Podrejeno uveljavlja tudi bistveno kršitev določb postopka in sicer kršitev po 13. točki 2. odstavka 354. člena ZPP v zvezi s 37. členom ZNP. V zahtevi trdi, da je predlagateljica pridobila lastninsko pravico na podlagi darilne pogodbe z dne 20.3.1970, v kateri je bil predmet pogodbe točno določen. Ker etažne lastnine še ni bilo mogoče vknjižiti, je v pogodbi tudi klavzula, da predstavlja podarjeno stanovanje eno polovico hiše. Pogodba o etažni lastnini je bila sklenjena v skladu s tedaj veljavnimi določbami 1., 2. in 5. člena zakona o lastnini na delih stavb (Ur.l. SFRJ, št. 43/65). Nasprotni udeleženec je s kupno pogodbo kupil eno stanovanje in nato dobil z darilno pogodbo še preostali del hiše. Ugotovitve sodišč, da ne gre za etažno lastnino so tako v direktnem nasprotju z 2., 3. in 4. členom zakona o pravicah na delih stavb in s pogodbami, na podlagi katerih je prišlo do vknjižbe. Sodišči sta delili nepremičnino, ki je že bila razdeljena. Namesto, da bi se oprli na določbe 112. - 117. člena ZNP sta se oprli na 118. - 127. člen ZNP. Morali bi odločiti le o načinu uporabe skupnih delov stavbe. Sodišče druge stopnje pa je storilo tudi bistveno kršitev po 13. točki 2. odstavka 354. člena ZPP. Med odločitvijo o razdelitvi solastne stvari in ugotovitvijo, da pogodbe niso dovolj jasne glede tega, kateri prostori v kleti in na podstrešju pripadajo eni ali drugi stranki, je nasprotje. Javni tožilec zato predlaga, da vrhovno sodišče oba sklepa razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Zahteva za varstvo zakonitosti je bila vročena obema udeležencema (3. odstavek 390. v zvezi z 2. odstavkom 408. člena ZPP). Predlagateljica je na zahtevo odgovorila. Predlaga, da jo vrhovno sodišče kot neutemeljeno zavrne. Nasprotni udeleženec je odgovoril na odgovor predlagateljice. Trdi, da je zahteva za varstvo zakonitosti utemeljena iz razlogov, ki so v njej navedeni.

Zahteva za varstvo zakonitosti ni utemeljena.

Vrhovno sodišče uvodoma ugotavlja, da sta sodišči odločali o predlogu za razdelitev skupne nepremičnine ob upoštevanju enakih solastninskih deležev in ne več o prvotnem predlogu na ugotovitev načina in obsega souporabe skupnih prostorov. Spremembo prvotnega predloga je sodišče dovolilo s posebnim sklepom z dne 7.10.1994, ki je postal pravnomočen. Zato vrhovno sodišče ni moglo odločati o tistem delu zahteve, ki se zavzema za odločitev o načinu souporabe skupnih delov stavbe. V tem postopku to ni več mogoče. Odločalo je zato le o tem, ali je bila odločitev obeh sodišč o predlogu za razdelitev skupne nepremičnine pravilna ali ne.

Sodišči prve in druge stopnje sta izhajali iz stanja v zemljiški knjigi, v kateri sta udeleženca vpisana na sporni nepremičnini vsak do ene idealne polovice. Do takšnega vpisa je prišlo na podlagi darilnih pogodb z dne 20.3.1970 in 9.5.1974. Predlog predlagateljice na razdelitev skupne stavbe temelji na tem vpisu.

Med postopkom je nastal spor o tem, kaj je bil predmet teh darilnih pogodb in kakšen je bil obseg posameznega darila. V postopku je bilo ugotovljeno, da so bili predmet pogodbe med predlagateljico in njenim očetom z dne 20.3.1970 stanovanje v prvem nadstropju (severni del) ter klet, drvarnica, pralnica in podstrešje (kar je bilo opredeljeno in tudi dejansko ustreza 1/2 hiše). S pogodbo z dne 9.5.1974 pa je oče nasprotnemu udeležencu podaril "svojo polovico hiše", pri čemer v tej pogodbi predmet ni bil fizično opredeljen. Samostojni predmet pogodbe je bilo še eno stanovanje v tej stavbi. Oče udeležencev je 2.12.1960 prodal A.H. stanovanje v prvem nadstropju (južni del), s pravico do souporabe dela kleti in podstrešja, dne 20.2.1980 pa ga je od nje odkupil nasprotni udeleženec.

Ob takšnem stanju stvari se zastavlja vprašanje ali je s temi pogodbami sploh lahko nastala etažna lastnina ali pa le solastnina. Etažna lastnina lahko nastane vsaj na dva načina. Prvič tako, da dosedanji solastniki s pogodbo ali sodišče v nepravdnem postopku spremenijo solastne deleže v etažno lastnino. V tem primeru se s pogodbo ali v nepravdnem postopku določijo posamezni deli in skupni prostori ter medsebojne pravice na njih. Drugič pa tako, da dosedanji izključni lastnik cele stavbe stavbo odsvoji po posameznih delih. V tem primeru on sam določi (razdeli stavbo na) posamezne dele in pripadajoče skupne prostore.

Če pa lastnik stavbe z eno pogodbo odsvoji stanovanje in nekatere druge dele stavbe, ki so po svoji funkciji ponavadi skupni prostori, pri tem pa določi, da predstavlja odsvojeni del 1/2 stavbe, ni več jasno ali želi ustanoviti etažno lastnino ali ne. Še posebej, če nato odsvoji "svojo" polovico hiše, ne da bi navedel kaj ta polovica zajema in če izven teh dveh polovic razpolaga še z enim stanovanjem, za katero določi, da predstavlja 1/5 hiše (pa čeprav je v 2. odstavku II. člena pogodbe z dne 20.2.1980 navedeno, da sodi v tisto polovico, katere lastnik je nasprotni udeleženec). Da so pogodbe nejasne potrjujejo tudi trditve udeležencev. Tako je nasprotni udeleženec med postopkom zatrjeval, da je del kleti, drvarnice in podstrešja, prostor v medetaži ter cel lokal njegova izključna last ter, da je predlagateljica upravičena le do 1/5 podstrešja, kleti in drvarnice (trditve na narokih dne 12.12.1989 in 21.5.1990). Predlagateljica pa je bila mnenja, da je vse navedene prostore razen lokala pridobila ona, ter da je lokal v pritličju ostal v solastnini obeh. Med udeležencema torej ni šlo le za spor glede uporabe skupnih prostorov, kot zmotno meni Javni tožilec Republike Slovenije.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da je namembnost posameznih prostorov na podstrešju, v kleti (v konkretnem primeru tudi v pritličju ter medetaži med prvim nadstropjem in podstrešjem) v posameznih stavbah lahko različna. Če ni jasno, kateri del kleti ali podstrešja je skupni prostor, kateri pa posamezni del stavbe, potem o stavbi v etažni lastnini ni mogoče govoriti (primerjaj 26. člen zakona o pravicah na delih stavb, Ur.l. SRS, št. 19/76 ter 37. člen zakona o lastnini na delih stavb, Ur.l. FLRJ, št. 16/59, preč. b. Ur.l. SFRJ, št. 43/65 in 57/65).

Vrhovno sodišče nadalje ugotavlja, da etažna lastnina posameznega dela in solastnina na tej isti stavbi ne moreta obstajati hkrati, ker se ti dve "lastnini" izključujeta. Solastninski delež je po 1. odstavku 13. člena zakona o temeljnih lastninskopravnih razmerjih vselej določen v sorazmerju s celoto (idealni del), etažna lastnina pa obstaja na posameznem delu stavbe.

Sodišči prve in druge stopnje sta zato po tem, ko na pravdo napoteni nasprotni udeleženec ni vložil tožbe, materialnopravno pravilno ravnali, ko sta o predlogu za razdelitev skupne stavbe v dva samostojna dela meritorno odločili in sicer na podlagi podatkov v zemljiški knjigi (2. odstavek 10. člena zakona o nepravdnem postopku (Ur.l. SRS, št. 30/86 - ZNP). Pri razdelitvi sta pravilno upoštevali tudi pogodbi o stanovanjih v prvem nadstropju, saj sta udeleženca vsaj glede teh dveh stanovanj izkazala obstoj sporazuma. S tem sta v celoti spoštovali merila, ki jih določa 13. poglavje ZNP o postopku za delitev stvari in skupnega premoženja (118. do 127. člen).

Javni tožilec Republike Slovenije le podrejeno uveljavlja bistveno kršitev določb postopka po 13. točki 2. odstavka 354. člena ZPP v zvezi s 37. členom ZNP. Neutemeljenost tega ugovora je bila že obrazložena v delu obrazložitve o vsebini pogodb med udeležencema in njunim očetom.

Glede na navedeno zahtevi za varstvo zakonitosti ni bilo mogoče ugoditi in jo je vrhovno sodišče zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen v zvezi z 2. odstavkom 408. člena ZPP).

ZTLR člen 13.ZNP člen 118 - 127. ZPDS člen 26.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.