Sodba U 506/92-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-16

uvozne dajatve - obveznost plačila dajatev garanta kot prevoznika zaradi ne v roku predanega uvoženega blaga namembni carinarnici

Če uvoženo blago ni v roku predano prevzemni carinarnici, je dolžan plačati uvozne dajatve tisti, ki je z garancijsko izjavo prevzel obveznost plačila uvoznih dajatev.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila pritožbo tožeče stranke proti odločbi carinarnice z dne 16.10.1991, po kateri je bila tožeča stranka kot garant dolžna plačati uvozne dajatve, ker blago - 14 kartonov, ni bilo v roku predano namembni carinarnici. Tožena stranka v obrazložitvi odločbe navaja, da se je tožeča stranka z garancijsko izjavo zavezala plačati vse uvozne davščine v primeru, da uvoženo blago ne bo predano namembni carinarnici. Ker blago - 14 kartonov, ni bilo predano namembni carinarnici v predvidenem roku, je bilo tožeči stranki utemeljeno naloženo plačilo uvoznih dajatev, pri čemer se tožena stranka sklicuje na določbo 2. odstavka 249. člena carinskega zakona. Ko tožena stranka zavrača pritožbene ugovore, navaja, da so z ustavnim zakonom za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije pristojnosti zvezne carinske uprave prešle na republiško carinsko upravo, ter da je dne 28.5.1991, ko bi moralo biti blago predano prevzemni carinarnici, carinsko območje zajemalo območje Jugoslavije.

Tožeča stranka v tožbi navaja, da je bila garancijska izjava dana zvezni carinski upravi, ki je razpadla, odločbo o plačilu uvoznih dajatev pa je izdala carinska uprava Republike Slovenije, ki v času spornega dogodka še ni delovala, pa tudi sicer je prevzela pristojnosti le za območje Republike Slovenije, blago pa je bilo v celoti prepeljano iz Slovenije.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

V obravnavanem primeru gre za uvoz blaga v tranzitu in bi uvoženo blago moralo biti predano prevzemni carinarnici. Po določbi 1. odstavka 200. člena carinskega zakona (Uradni list SFRJ, št. 10/76, 36/79, 52/79, 12/82, 61/82, 7/84, 25/85, 36/86, 28/88, 40/89, 70/89, 21/90 in 34/90 p.b. - CZ), mora prevoznik, če se blago pošilja prevzemni carinarnici s cestnimi prevoznimi sredstvi, predložiti vhodni carinarnici carinsko deklaracijo in kot varščino plačati znesek, enak obračunani carini in druge uvozne davščine, ki se zaračunavajo pri uvozu takega blaga. Iz predloženih upravnih spisov izhaja, da varščina v smislu navedene določbe ni bila plačana, ker je za tranzit preko Jugoslavije garantirala tožeča stranka z garancijsko izjavo z dne 25.5.1991, s katero je prevzela obveznost plačila uvoznih davščin v primeru, da uvoženo blago, ne bo predano prevzemni carinarnici v nespremenjenem stanju. Ker iz predloženih listin, in sicer iz zapisnika carinarnice z dne 27.5.1991, izhaja in tudi ni sporno, da navedeno blago v celoti ni bilo predano prevzemni carinarnici, manjkalo je namreč 14 kartonov, je bilo tožeči stranki glede na njeno garancijsko izjavo utemeljeno naloženo plačilo carine. Ugovor nepristojnosti tožene stranke za odločanje v obravnavani zadevi, ki ga smiselno uveljavlja tožeča stranka v tožbi, je neutemeljen. Tožena stranka je namreč odločbo izdala dne 1.6.1992, torej potem, ko je 25.6.1991 začel veljati ustavni zakon za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) in je z dnem njegove uveljavitve začela z delom republiška carinska uprava (5. člen navedenega zakona). Tožbena navedba, da je blago zapustilo območje Slovenije v nespremenjenem stanju, je brezpredmetna. Tranzit blaga je bil namreč opravljen preko takrat enotnega carinskega območja Jugoslavije, v katerega je spadala tudi prevzemna carinarnica. Carinska obveznost je nastala s potekom roka, v katerem bi moralo biti uvoženo blago predano namembni carinarnici, pa ni bilo. Ne v carinskem zakonu in ne v navedenem ustavnem zakonu pa ni podlage, da bi že nastala carinska obveznost prenehala zaradi pozneje spremenjenega carinskega območja.

Ker je gleda na navedeno izpodbijana odločba zakonita, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče, tako kot carinski zakon, uporabilo kot republiški predpis na podlagi 1. odstavka 4. člena navedenega ustavnega zakona.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.