Sklep II Ips 492/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-28

omejitev dedovanja premoženja osebe, ki je uživala socialno pomoč

Pri 128. čl. ZD gre za vrednost dane pomoči, ki predstavlja vrednost tistega dela zapustnikovega premoženja (v trenutku smrti) ki je enaka prejeti družbeni pomoči - torej ne gre za nominalni seštevek plačanih oskbrnin.

Reviziji se ugodi, sodbi sodišč druge in prve stopnje se razveljavita in se zadeva vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke, ki je zahtevala ugotovitev, da obstoji po pokojni terjatev v višini 241.010,80 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od vložitve tožbe dalje v korist tožeče stranke, kar je toženka kot dedinja dolžna priznati in plačati v roku 15 dni.

Tožeča stranka se je pritožila, vendar je sodišče druge stopnje njeno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi, obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Socialna pomoč, katero je prejemala pok. je terjatev katero bi sodišče moralo obravnavati po obligacijskih predpisih. Upoštevati bi moralo, da je pokojna imela premoženje, in da bi bilo krivično, če bi dediči za 11-letno preživljanje plačali le nominalno vrednost terjatve.

Na vročeno revizijo (390.člen ZPP) tožena stranka ni odgovorila, Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil.

Po uradni dolžnosti upoštevne (386.člen ZPP) bistvene kršitve določb pravdnega postopka iz 10. točke 2.odstavka 354.člena ZPP v pravdi ni bilo. Druge se upoštevajo le, če so izrečno uveljavljene in tožeča stranka ne uveljavlja nobene.

Določilo 386. člena ZPP narekuje revizijskemu sodišču, da preizkusi sodbo sodišča druge stopnje po uradni dolžnosti in ne le v mejah revizijskih razlogov tudi glede pravilne uporabe materialnega prava. Iz tožbene podlage in iz dednega spisa, opr. št. D ..., katerega je tudi upoštevalo sodišče prve stopnje izhaja, da je tožeča stranka že v zapuščinskem postopku po pok. zahtevala, da dedinja pokojne oskrbovanke prizna obstoj terjatve tožeče stranke in ji povrne oskrbnino. Tožena stranka ne v zapuščinskem postopku ne v predmetni pravdi ni ugovarjala sami pravici tožeče stranke, ampak je trdila, da je valorizacija terjatve nedopustna in da je svoj dolg poravnala. Gre torej za dejansko podlago, ki jo rešuje, kot sta pravilno ugotovili sodišči prve in druge stopnje, 128. člen Zakona o dedovanju (ZD, Uradni list SRS št. 15/76 in 23/78), oz. za omejitev dedovanja premoženja osebe, ki je uživala socialno pomoč družbene skupnosti. Dedovanje se v takem primeru omeji do višine vrednosti prejete pomoči. Zapustnikovo premoženje, ki ustreza vrednosti prejete pomoči, ni predmet dedovanja, ampak se šteje za družbeno lastnino od trenutka zapustnikove smrti. Takoj ko družbenopravna oseba tako terjatev priglasi, mora zapuščinsko sodišče odločiti o prehodu zapustnikovega premoženja v družbeno lastnino. Zakon dopušča dve izjemi od načela, da postane premoženje, ki ustreza vrednosti prejete dužbene pomoči, družbena lastnina: v primeru odpovedi tej pravici (129. člen ZD) in v primeru soglasja med dedičem in dajalcem družbene pomoči, da dedič povrne vrednost dane pomoči (3. odstavek 128. člena ZD). Pri tem je potrebno ugotoviti, da tako 1. kot 3. odstavek 128. člena ZD določata, da gre za del zapustnikovega premoženja, ki ustreza "vrednosti dane pomoči", kar kaže na to, da je v primeru spora o omejitvi dedovanja, potrebno to vrednost ugotavljati. Tu ne gre le za nominalne zneske plačane oskrbnine, ampak je odločujoča tista vrednost, ki jo predstavlja ustrezni del zapustničinega premoženja (časovno gledano v trenutku njene smrti), ki je enak prejeti družbeni pomoči. Ni mogoče prezreti, da je po ugotovitvah sodišča prve stopnje tožeča stranka plačevala oskrbnino za pok. zapustnico od leta 1978 do leta 1989, in da je zato ostalo njeno premoženje za to vrednost večje oz. se ni zmanjševalo. Znano je tudi, da gre pri tem časovnem intervalu tudi za obdobje zelo visoke inflacije ter zato le nominalni znesek ne bi predstavljal tiste vrednosti prejete pomoči, za katero je bilo zapustničino premoženje ohranjeno.

Ker je bilo zaradi zmotne razlage 128. člena ZD dejansko stanje nepopolno ugotovljeno, ni pogojev za spremembo izpodbijane sodbe in je bilo potrebno odločiti kot je zapisano v izreku te sodbe (2. odstavek 395. člena ZPP).

Za pravilno uporabo 128.člena ZD bo potrebno v nadaljevanju postopka najprej ugotoviti, ali sta pravdni stranki v zapuščinskem postopku sklenili dogovor kot ga dopušča 3. odstavek 128. člena ZD ali ne oz. ali sta se dogovorili le za možnost povrnitve vrednosti dane pomoči (tako da dedinja deduje vse zapustničino premoženje) in je bil spor le v oceni te vrednosti. Pri tem je potrebno izhajati iz razlage 128. člena ZD, ki je podana v prejšnji obrazložitvi, v kateri je že vsebovano tudi stališče glede načina ugotavljanja višine sporne terjatve.

Če bo sodišče prve stopnje ugotovilo, da pravdni stranki sporazuma iz 3. odstavka 128. člena ZD nista sklenili, bo potrebno v mejah postavljenega tožbenega zahtevka ugotoviti terjatev tožeče stranke, tako da bo zapuščinsko sodišče v nadaljevanju zapuščinskega postopka lahko odločilo, kateri del zapustničinega premoženja, ki ustreza v pravdi ugotovljeni vrednosti prejete pomoči, postane družbena lastnina, kolikor ne bosta stranki naknadno sklenili dogovora iz 3. odstavka 128. člena ZD

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.