Sodba II Ips 276/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-12

varstvo lastninske pravice - lastninska tožba - vznemirjanje - negatorna tožba

Predmetna tožba je lastninska (rei vindicatio, 37. člen ZTLR), v kolikor se nanaša na vrnitev kleti, ki jo ima toženec v posesti in tožba na prepoved vznemirjanj t.j. opustitvena tožba (actio negatoria, 42.člen ZTLR). Pri obeh tožbah mora tožnik med drugim dokazati, da je lastnik. Ker v spisu ni podatkov o vpisu tožnikov kot lastnikov v zemljiško knjigo, je sodišče pravilno ugotavljalo, ali je sporna klet bila predmet prodajne pogodbe ali ne.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke in naložilo toženi stranki odstranitev zidu v dolžini 1,5 m in višini 2,4 m, katerega je zgradila v kletnem prostoru v stanovanjski hiši, in da izpraznjeni kletni prostor izroči tožeči stranki. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo.

Tožena stranka se je pritožila, vendar je sodišče druge stopnje njeno pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno.

Zoper to sodbo vlaga tožena stranka revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi tako, da tožbeni zahtevek stroškovno zavrne, oz. podrejeno da obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Sodišče ni ugotovilo bistvene okoliščine in sicer ali je tožeča stranka sploh pridobila lastništvo na spornem prostoru. Tožeča stranka ni predložila nobene odločbe o dodelitvi sporne kleti. Iz zapisnika o ugotovitvi vrednosti tožnikovega stanovanja iz leta 1965 ni mogoče ugotoviti, da bi klet pripadala tožeči stranki. V tem so protispisne ugotovitve sodišča druge stopnje. Enako velja za ugotovitev, da je bila tožeči stranki klet dodeljena leta 1965. Sicer pa zapisnik o točkovanju stanovanja ne more biti podlaga za pridobitev sporne kleti. Pač pa je toženec predložil odločbo iz leta 1987 o dodelitvi sporne kleti. Upravni postopek je sicer v fazi obnove, vendar je očitno, da se bo končal v korist toženca. Po stanovanjskem zakonu je tožeča stranka lahko kupila le prostor, za katerega je dokazala imetništvo stanovanjske pravice. Iz sklepa SSS je razvidno, da je bila klet leta 1986 odvzeta tožniku, zato tudi ni mogel kupiti tega prostora. V teku je pravda zaradi ničnosti aneksa k pogodbi, kjer občina zatrjuje, da tega prostora ni prodala. To okoliščino je toženec navajal tekom postopka, vendar sodišče tega ni ugotavljalo in je s tem zagrešilo bistveno kršitev določb ZPP iz 7.točke 354.člena ZPP v zvezi s 1.odstavkom 7.člena ZPP. Tožeča stranka je občino prinesla okrog, ko je predložila delilni načrt. Prav je, da se prodaja idealni del nepremičnine in se šele nato ustanovi etažna lastnina. Iz podatkov v spisu ne izhaja, da bi tožeča stranka plačala sporno klet. Opozoriti je tudi na protispisnost, ko sodišče druge stopnje ugotovi, da je bil osnova za cenitev stanovanja cenilni zapisnik o točkovanju stanovanja iz leta 1981, dejansko pa je bila podlaga cenitev sodnega izvedenca. Iz te cenitve je tudi razvidno, da klet ni bila predmet cenitve, in da ni bila plačana.

Na vročeno revizijo (390.člen ZPP) tožeča stranka ni odgovorila, Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil.

Po uradni dolžnosti upoštevne bistvene kršitve določb pravdnega postopka (386.člen ZPP) iz 10.točke 2.odstavka 354.člena ZPP v pravdi ni bilo. Druge se upoštevajo na revidentov ugovor.

Tožena stranka smiselno uveljavlja kršitve določila 13. točke 2.odstavka 354.člena ZPP, ko trdi, da je v sodbi sodišča druge stopnje vrsta protispisnih ugotovitev. Tako revident navaja, da iz zapisnika o ugotovitvi vrednosti stanovanja iz leta 1965 ne izhaja, da bi tožnik imel kakšno klet, sodišče druge stopnje pa je zapisalo, da to izhaja iz zapisnika. Revizijsko sodišče je opravilo primerjavo zapisnika o ugotovitvi vrednosti stanovanja iz leta 1981 (priloga A7), ker se sodišče druge stopnje sklicuje pri odgovoru na pritožbene navedbe na ta zapisnik, z ugotovitvami iz sodbe sodišča druge stopnje, in ugotovilo, da je med pripombami zapisano, da se klet nahaja v sosednji stavbi na tem naslovu. Zato ta očitek ni utemeljen. Nadalje tožena stranka trdi, da je protispisna ugotovitev sodišča druge stopnje, da je k tožnikovem stanovanju bila dodeljena sporna klet leta 1965. Pri tem tožena stranka spregleda, da se sodišče druge stopnje pri tej ugotovitvi ne sklicuje na vsebino kakšne listine ali zapisnika v postopku, saj je za uveljavljano kršitev potrebno, da je v obravnavani sodbi v odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin oz. zapisnikov ter med samimi temi listinami oz. zapisniki. Enako velja za trditev o protispisnosti med ugotovitvami sodišča druge stopnje, da je bila osnova za določitev kupnine zapisnik o cenitvi stanovanja iz leta 1981, ko je v resnici bila kupnina določena v izvedeniškem mnenju. Sodišče druge stopnje je namreč ugotovilo, kako je sicer potekal privatizacijski postopek po 121.členu Stanovanjskega zakona (Uradni list RS, št. 18/91-I), po katerem je tudi tožnik kupil stanovanje. Gre za kvalitativno oceno sodišča druge stopnje o tem dokazu. V resnici skuša tožena stranka skozi te revizijske navedbe ponovno odpreti vprašanja, ki se nanašajo na dejansko stanje, kar pa na revizijski stopnji ni več dovoljeno (3.odstavek 385.člena ZPP).

Revizija napada tudi uporabo materialnega prava in trdi, da tožena stranka ni kupila sporne kleti, saj je klet bila dodeljena toženi stranki oz. da je z delilnim načrtom, ki ga je priskrbel tožnik, občino spravil v zmoto.

Predmetna tožba je lastninska (rei vindicatio, 37. člen ZTLR), v kolikor se nanaša na vrnitev kleti, ki jo ima toženec v posesti in tožba na prepoved vznemirjanj t.j. opustitvena tožba (actio negatoria, 42.člen ZTLR). Pri obeh tožbah mora tožnik med drugim dokazati, da je lastnik. Ker v spisu ni podatkov o vpisu tožnikov kot lastnikov v zemljiško knjigo, je sodišče pravilno ugotavljalo, ali je sporna klet bila predmet prodajne pogodbe ali ne. Iz ugotovitev sodišča prve in druge stopnje (kar je podlaga za revizijsko sodišče, da preizkuša pravilno uporabo materialnega prava) sledi: tožniki so najprej z Občino ... sklenili kupoprodajno pogodbo, z dne 3.1.1992, katere predmet je bilo stanovanje, ter nato aneks, z dne 14.4.1992, v katerem je bil predmet prodaje ponovno določen na podlagi dveh delilnih načrtov. Obe sodišči sta tudi ugotovili, da je prostor, ki je v delilnem načrtu podjetja P., št. projekta 8/90, iz julija 1990 označen s svetlo zeleno barvo, ravno sporna klet. Na podlagi teh ugotovitev je sodišče druge stopnje naredilo pravilen zaključek, da je tudi sporna klet v ... hiši, bila predmet prodajne pogodbe. Pri tem ni odločilnega pomena, ali je tožeča stranka za ta prostor plačala kupnino, saj je to problem izpolnjevanja pogodbe in zadeva le pogodbeni stranki, ne pa toženca. Ker sta nižji sodišči ugotovili, da je ravno toženec tisti, ki je kletni prostor zagradil in onemogočil uporabo, odločitvi nižjih sodišč materialnopravno ni kaj očitati. Na tako odločitev v pravdi ne more vplivati toženčeva trditev, da je tožeča stranka prodajalca zapeljala v zmoto, ko je predložila delilni načrt. Udeleženci v obligacijskih razmerjih svobodno sklepajo pogodbe in so omejeni le z ustavnimi načeli, kogentnimi predpisi in moralo (10.člen ZOR). Zato se toženec ob ugotovljenih okoliščinah ne more uspešno sklicevati na domnevno zmoto ene izmed pogodbenih strank. Kar pa tožena stranka zatrjuje v zvezi s pravdo na ugotovitev neveljavnosti aneksa, pa je novota in je revizijsko sodišče ne sme upoštevati (387.člen ZPP).

Ker niso podani razlogi, zaradi katerih je bila revizija vložena in ne razlogi, na katere mora revizijsko sodišče paziti po uradni dolžnosti, jo je bilo potrebno zavrniti (393.člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.