TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 335/93-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-12-07

lokacijsko dovoljenje - sprememba pisarne v okrepčevalnico

Dejavnost okrepčevalnice ni sorodna dejavnost pisarnam.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo Občinskega sekretariata za urejanje prostora in varstvo okolja z dne 3.3.1992, s katero je bila zavrnjena izdaja lokacijskega dovoljenja za spremembo namembnosti pisarne v okrepčevalnico na parcelnih št. 2483 in 2486/7.

V tožbi tožeča stranka navaja, da izpodbijana odločba ni zakonita. Meni, da sporni prostori že sedaj ne funkcionirajo niti v stanovanjske namene, niti v pisarniško dejavnost, temveč so namenjeni trgovanju. Zato dodatna okrepčevalnica v ničemer ne bi spremenila že obstoječega stanja. Sama okrepčevalnica tudi ne bi posegla v skupne prostore, zlasti ne na dvorišču in stanovalci s tem ne bi bili v ničemer prizadeti. Zato predlaga, da sodišče tožbi ugodi in izpodbijano odločbo tožene stranke odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka prereka tožbene navedbe, vztraja pri razlogih izpodbijane odločbe in predlaga zavrnitev tožbe.

V 1. odstavku 54. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84, 37/85, 29/86 ter Uradni list RS, št. 26/90 - ZUN) se lokacijsko dovoljenje za objekte, naprave ali druge posege v prostor na območjih, za katere je sprejet prostorski izvedbeni načrt, izda v skladu s pogoji, ki jih določa ta načrt. Za območje sporne lokacije je bil sprejet odlok o sprejetju zazidalnega načrta starega mestnega jedra (Uradni list SRS, št. 42/86 - odlok), ki ga je potrebno upoštevati pri reševanju spornega primera.

Odlok o sprejetju zazidalnega načrta starega mestnega jedra v 3. členu določa, da se v 14. kareju, kamor spada tudi območje sporne lokacije, notranja dvorišča namenijo stanovalcem in, da je potrebno obnoviti vse stanovanjske površine. Odlok dalje tudi določa, da je tako v oblikovnem kot v vsebinskem smislu potrebno ohraniti specifično podobo starega mestnega jedra (4. člen), zato je v 8. členu citiranega odloka tudi določeno, da je sicer možno z lokacijskim dovoljenjem dopustiti toleranco pri gabaritih in namembnostih objektov, vendar je ta možna samo v okviru iste ali sorodne dejavnosti, če govorimo samo o namembnosti. Ker dejavnost okrepčevalnice zanesljivo ni sorodna dejavnost pisarnam, je sodišče prepričano, da je tožena stranka pravilno in v skladu z veljavnimi predpisi zavrnila izdajo lokacijskega dovoljenja za spremembo namembnosti pisarne v okrepčevalnico, saj za pozitivno rešitev ni imela nobene zakonske podlage.

Glede na povedano je sodišče zavrnilo tožbo kot neutemeljeno na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih. Določbe zakona o upravnih sporih je sodišče smiselno uporavilo kot predpis Republike Slovenije na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 185/93-5
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-12-08

Glede na določbo 11. člena samoupravnega sporazuma o uresničevanju socialnovarstvenih pravic, denarne pomoči ni mogoče dodeliti za nazaj, za čas pred vložitvijo zahteve.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila kot neutemeljeno tožnikovo pritožbo zoper odločbo Centra za socialno delo z dne 16.9.1992, s katero je bila tožniku odobrena stalna družbena denarna pomoč v znesku 9.400,00 SIT mesečno od 1.7.1992. V pritožbi je tožnik uveljavljal priznanje družbene denarne pomoči od dneva priznanja statusa invalida I. kategorije. Tožena stranka v razlogih izpodbijane odločbe navaja, da po 11. členu samoupravnega sporazuma o uresničevanju socialnovarstvenih pravic (Uradni list SRS, št. 27/89 - SS) gredo socialnovarstvene pomoči upravičencem od prvega dne naslednjega meseca po vložitvi zahtevka, razen v tistih primerih, ko okoliščine zahtevajo takojšnjo dodelitev pomoči ali kot to drugače določata zakon ali ta sporazum, in zato meni, da je prvostopni organ pravilno in zakonito odločil.

Tožnik je 18.2.1993 vložil tožbo zoper drugostopno odločbo, v kateri navaja, da je tožena stranka napačno uporabila 11. člen samoupravnega sporazuma o uresničevanju socialnovarstvenih pravic, ker da so v njegovem primeru podane okoliščine za uporabo izjeme in priznanje pravice do družbene denarne pomoči že od 30.3.1992, saj je bil brez sredstev za preživljanje, razen tega pa je že pred izdajo odločbe o invalidski upokojitvi dne 30.3.1992 bil nezaposlen.

V odgovoru na tožbo tožena stranka predlaga zavrnitev tožbe.

Sodišče ugotavlja, da je odločitev tožene stranke v skladu s predpisi, ki so ob odločitvi na prvi stopnji urejali socialnovarstvene pomoči, zato se sodišče strinja z odločitvijo tožene stranke, iz razlogov, ki jih v izpodbijani odločbi navaja. Že omenjeni 11. člen samoupravnega sporazuma o uresničevanju socialnovarstvenih pravic določa, da socialnovarstvene pomoči gredo upravičencem od prvega dne naslednjega meseca po vložitvi zahtevka; izjema so le tisti primeri, ko okoliščine zahtevajo takojšnjo dodelitev pomoči ali ko to drugače določata zakon ali ta sporazum. Socialnovarstvena pomoč se torej izjemoma lahko dodeli takoj po vložitvi zahteve, v nobenem primeru pa take pomoči ni mogoče dodeliti za nazaj, za čas pred vložitvijo zahteve.

Zaradi navedenega je sodišče na podlagi 2. odstavka 43. člena zakona o upravnih sporih tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Zakon o upravnih sporih je sodišče smiselno uporabilo kot predpis Republike Slovenije, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 1674/94-2
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-12-08

denarna pomoč - varstveni dodatek k invalidski pokojnini - stvarna pristojnost

Sodno varstvo o pravici do varstvenega dodatka k pokojnini kot socialno varstveni zadevi je po zakonu o delovnih in socialnih sodiščih zagotovljeno pred socialnim sodiščem in ne v upravnem sporu.

1. Vrhovno sodišče Republike Slovenije se izreče za stvarno nepristojno. 2. Zadeva se odstopi v reševanje Delovnemu in socialnemu sodišču v Ljubljani.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo zoper odločbo območne enote z dne 2.6.1994 ter v pravnem pouku pravilno navedla, da zavarovanec kot tožnik zoper izpodbijano drugostopno odločbo lahko uveljavlja sodno varstvo pred Delovnim in socialnim sodiščem v Ljubljani.

Po določbi prvega odstavka 260. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (Uradni list RS, št. 12/92 in 5/94 - ZPIZ) je zoper drugostopno odločbo zagotovljeno sodno varstvo. Po določbi 157. člena Ustave Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 33/91-I) o zakonitosti dokončnih posamičnih aktov, s katerimi državni organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali o obveznostih in pravnih koristih posameznikov in organizacij, odloča v upravnem sporu pristojno sodišče, če za določeno zadevo ni z zakonom predvideno drugo sodno varstvo. V sporni zadevi je predvideno drugo sodno varstvo pred drugim sodiščem in sicer pred Delovnim in socialnim sodiščem v Ljubljani, kar je določeno v določbah prve alinee prve točke prvega odstavka 5. člena in 3. točke prvega odstavka 7. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (Uradni list RS, št. 19/94 - ZDSS), kjer je predpisano, da je socialno sodišče pristojno odločati tudi o sporih socialne varnosti na področju pokojninskega in invalidskega zavarovanja - v sporih o pravici do in iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja, saj po določbi šeste alinee 3. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju sodi pravica do varstvenega dodatka k pokojnini med pravice iz pokojninskega in invalidskega zavarovanja. Ker je s tem sodno varstvo zagotovljeno izven upravnega spora, upravni spor ni mogoč po določbi prvega odstavka 9. člena Zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, popravek 60/77, v nadaljevanju ZUS), je sodišče odločilo, kot izhaja iz izreka na podlagi prvega odstavka 16. člena, prvega odstavka 17. člena in prvega odstavka 21. člena Zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 36/80, 69/82, 58/84, 74/87, 57/89, 20/90 in 27/90) v zvezi s 60. členom ZUS, ki se uporabljata kot republiška predpisa na podlagi prvega odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 45/I/94).

ZDSS člen 5, 5/1-1, 7, 7/1-3.ZPIZ člen 3, 3/1-3, 260. ZUS (1977) člen 9, 9/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 584/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-10-06

Pogoj za izdajo vozniškega dovoljenja v R Sloveniji izpolnjuje po določbi 102. člena zakona o varnosti cestnega prometa le oseba, ki je opravila vozniški izpit v R Sloveniji in sicer pred izpitno komisijo v izpitnem centru, na območju katerega ima stalno ali začasno prebivališče več kot 6 mesecev.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino pritožbo zoper odločbo Oddelka za notranje zadeve Občine Piran št. 226-17/92 z dne 5.7.1993, s katero je navedeni prvostopni upravni organ zavrnil tožničino vlogo za izdajo vozniškega dovoljenja.

V obrazložitvi izpodbijane odločbe se tožena stranka sklicuje na določbi 171. in 173. člena zveznega zakona o temeljih varnosti cestnega prometa in na določbi 101. in 102. člena republiškega zakona o varnosti cestnega prometa in navaja, da tožnica, ki je opravila vozniški izpit dne 24.10.1991 v Bujah v Republiki Hrvaški, ne more pridobiti vozniškega dovoljenja. Tožnica bi po navedenih določbah lahko pridobila vozniško dovoljenje le, če bi opravila vozniški izpit pred pristojno izpitno komisijo po kraju prebivališča, daljšega od šestih mesecev, to je pred izpitno komisijo v izpitnem centru Koper. Tožena stranka še navaja, da se po določbi 180. člena zakona o temeljih varnosti cestnega prometa izda vozniško dovoljenje v Republiki Sloveniji, ob izpolnjevanju ostalih pogojev le na podlagi tujega vozniškega dovoljenja, ki pa ga tožnica nima.

Tožnica s tožbo izpodbija navedeno odločbo. Ne strinja se s stališčem tožene stranke, da na podlagi vozniškega izpita, opravljenega v Republiki Hrvaški, ne more pridobiti vozniškega dovoljenja. Vozniški izpit je javna listina, ki glede na določila Haške konvencije, velja tudi v Republiki Sloveniji.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi zaradi razlogov njene obrazložitve in predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

V obravnavanem primeru gre, kot zmotno meni tožnica, za vprašanje veljavnosti tuje javne listine, ampak za vprašanje ali tožnica izpolnjuje pogoje za izdajo vozniškega dovoljenja. Teh pogojev tožnica tudi po presoji sodišča ne izpolnjuje. Iz podatkov spisa namreč izhaja, da ima tožnica stalno prebivališče v Piranu, vozniški izpit pa je opravila v Bujah na Hrvaškem. Glede na določbo 102. člena zakona o varnosti cestnega prometa bi tožnica lahko pridobila vozniško dovoljenje v Republiki Sloveniji in sicer pred izpitno komisijo v izpitnem centru, na območju katerega ima stalno ali začasno prebivališče več kot šest mesecev.

Glede na navedeno je izpodbijana odločba pravilna, tožba pa neutemeljena. Zato je moralo sodišče tožbo zavrniti na podlagi 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče uporabilo kot republiški predpis, skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba VI Ips 9/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-15

Napaka v dnevu rojstva (14. namesto 19.) in imenu Janez (namesto Ivan), je po mnenju sodišča šteti za formalno pomanjkljivost liste kandidatov, zato je volilna komisija pred ......... kandidatne liste dolžna predlagatelja liste pozvati, da se napaka v določenem roku odpravi (56/2 člen zakona o volitvah v Državni zbor).

Pritožbi se ugodi in se odločba Mestne volilne komisije Ljubljana št. 008-2/94-42 z dne 11.11.1994 v izreku pod II. odpravi.

Mestna volilna komisija Ljubljana je v zgoraj navedeni odločbi v izreku pod II zavrnila kandidaturo J.P., za člana Mestnega sveta Ljubljana v volilni enoti št. 6, na rednih volitvah, ki bodo 4.12.1994, z obrazložitvijo, ker da kandidat nima volilne pravice v volilni enoti v, kateri kandidira.

Zoper to odločbo se je pritožila predstavnica liste kandidatov D.S., ki v pritožbi navaja, da se pri kandidatu tudi v uradnih dokumentih uporablja enkrat ime Janez, drugič pa ime Ivan ter da je prišlo pri pisanju rojstnih podatkov do tipkarske napake tako, da je namesto številke 19 napisana številka 14. Kandidat I. (J.) P. je rojen 19.5.1952 in stalno stanuje na navedenem naslovu, zato tudi ima volilno pravico v 6. volilni enoti.

Pritožnica je k pritožbi priložila fotokopije večjega števila listin in dokumentov, iz katerih izhaja, da se pri predlaganem kandidatu dejansko uporablja ime J. in I., kar kaže na to, da je to ista oseba, saj so ostali osebni podatki (rojstni, stalno prebivališče) vedno isti. Očitno je tudi, da je pri pisanju dneva rojstva prišlo do strojepisne napake. Po mnenju sodišča gre v tem primeru za formalne pomanjkljivosti liste kandidatov, zato bi volilna komisija morala zahtevati od predlagatelja, da jih odpravi. Tako določa 2. odstavi 56. člena zakona o volitvah v Državni zbor (Uradni list RS, št. 44/92), ki se po določbi 4. člena zakona o lokalnih volitvah (Uradni list RS, št. 31/93, 7/94 in 33/94) smiselno uporablja tudi za lokalne volitve. Volilna komisija bo zato morala pozvati predlagatelja kandidatne liste, da v določenem roku omenjene neskladnosti pri osebnih podatkih obravnavanega kandidata odpravi, in potem ponovno odločiti o njegovi kandidaturi.

Glede na navedeno je sodišče ob primerni uporabi določb zakona o upravnih sporih, kot to določa 2. odstavek 102. člena zakona o lokalnih volitvah, pritožbi ugodilo in odločbo v izpodbijanem delu odpravilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 55/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-20

V postopku za sodno varstvo ni možno uveljavljati dejanske zmote, saj je bil z novelo zakona o prekrških (Uradni list SRS, št. 5/90) takšen razlog (izpodbijanje dejanskega stanja) za vložitev zahteve za sodno varstvo odpravljen.

Zahteva zagovornika kaznovane pravne osebe in odgovorne osebe za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba Medobčinskega sodnika za prekrške. S to odločbo sta bili kaznovani pravna in odgovorna oseba spoznani za odgovorni za prekršek iz 13. člena zakona o cenah. Pravna oseba je bila kaznovana z denarno kaznijo 150.000,00 SIT, odgovorna oseba pa z denarno kaznijo 150.000,00 SIT. Zagovornik kaznovane pravne in odgovorne osebe je vložil zahtevo za sodno varstvo zoper odločbo organa druge stopnje. V njej je predlagal, da se prvostopna in drugostopna odločba razveljavita in zadeva vrne v dopolnitev postopka in v ponovno odločanje organu prve stopnje. Z dodatno vlogo je zagovornik predlagal odložitev izvršbe do končanja postopka o zahtevi za sodno varstvo.

Kaznovani pravna in odgovorna oseba sta bili spoznani za odgovorni, ker sta cene kruha oblikovali v nasprotju z odlokom o načinu oblikovanja cen pšenice, moke in kruha. V zahtevi za sodno varstvo zagovornik kaznovanih pravne in odgovorne osebe uveljavlja, da pravna oseba nikoli ni prejela niti na vpogled obveznega navodila Ministrstva za trgovino, Republiškega tržnega inšpektorata z dne 8.10.1991 in se zato po njem ni mogla, niti bila dolžna ravnati. Zagovornik iz tega sklepa, da je bila glede na mnenje žitne skupnosti, to je specializirane organizacije, ki je vsem podjetjem mlinske in pekovske dejavnosti pismeno sporočila stališča glede oblikovanja cen, v opravičljivi dejanski zmoti in bi bilo potrebno iz tega razloga postopek zoper njo ustaviti, isto pa velja seveda tudi za odgovorno osebo. Z uveljavitvijo dejanske zmote na strani kaznovane pravne in odgovorne osebe zagovornik torej izpodbija ugotovljeno dejansko stanje. V postopku za sodno varstvo takšnega razloga ni možno uveljavljati, saj je bil z novelo zakona o prekrških (Uradni list SRS, št. 5/90) takšen razlog za vložitev zahteve za sodno varstvo odpravljen.

Vrhovno sodišče je torej v skladu z določbo 4. odstavka 204. člena zakona o prekrških zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo, prav tako pa ni prišla v poštev odložitev izvršitve kazni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 59/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-20

Ker je bila kaznovanemu v postopku za prekršek izrečena nižja denarna kazen, kot jo določa 2. odstavek 202. člena zakona o prekrških, zahteva kaznovanega za sodno varstvo ni dovoljena.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Z uvodoma navedeno odločbo je Republiški senat za prekrške potrdil odločbo Medobčinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega za prekršek po 6. točki 1. odstavka 226. člena ZTVCP ter kaznovan z denarno kaznijo 4.000,00 SIT.

Kaznovani je vložil zahtevo za sodno varstvo. V njej je uveljavljal, da ni storil prekrška ter da ni bil zaslišan niti pred organom prve niti pred organom druge stopnje.

V 2. odstavku 202. člena zakona o prekrških je določeno, da se zahteva za sodno varstvo lahko vloži zoper drugostopno odločbo v primeru, če je posamezniku izrečena za prekršek denarna kazen nad 15.000,00 SIT. V obravnavani zadevi je bila kaznovanemu izrečena kazen 4.000,00 SIT, zato niso izpolnjeni pogoji za vložitev zahteve za sodno varstvo. Vrhovno sodišče je iz tega razloga v skladu z določilom 2. odstavka 204. člena zakona o prekrških zahtevo kot nedovoljeno zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 74/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-09

Z zahtevo za sodno varstvo se ne more uveljavljati znižanja izrečene kazni, če je bila ta izrečena v okviru predpisane kazni.

Zahteva zagovornika kaznovanih za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenim sklepom Zveznega senata za prekrške v Beogradu sta bila kaznovana spoznana za odgovorna za prekršek po 1. točki 1. odstavka 371. člena v zvezi s 1. odstavkom 380.b člena carinskega zakona ter kaznovana vsak z denarno kaznijo 40.000,00 dinarjev, blago pa se je kot predmet prekrška vzelo na podlagi 1. odstavka 383. člena carinskega zakona. Zvezni senat za prekrške je s tem spremenil odločbo komisije za prekrške Carinarnice in sicer glede pravne opredelitve prekrška.

Zoper navedeno odločbo Zveznega senata za prekrške je zagovornik kaznovanih vložil zahtevo za sodno varstvo na Zvezno sodišče v Beogradu. To zvezno sodišče, ki je sedaj zvezno sodišče Zvezne republike Jugoslavije, je z dopisom z dne 29.1.1993 odstopilo zadevo Vrhovnemu sodišču Republike Slovenije, ki jo je prejelo 30.11.1993. V zahtevi za sodno varstvo zagovornik uveljavlja, da pred Zveznim senatom za prekrške ni bila upoštevana olajševalna okoliščina na strani kaznovanih. Oba kaznovana sta namreč ostala brez zaposlitve, poleg tega pa sta iskreno priznala vse okoliščine in tako omogočila, da se je dejansko stanje lahko hitro razčistilo in je bila zadeva hitro končana. Iz teh razlogov je zagovornik predlagal, da se izrečena kazen radikalno zmanjša in s tem spremeni izpodbijana odločba.

Glede na tedaj veljavni zakon o prekrških, s katerimi se kršijo zvezni predpisi, bi zagovornik kaznovanih lahko uveljavil le razloge iz 1., 2. ali 3. točke 149. člena tega zakona. Lahko bi torej uveljavil kršitev materialnega predpisa, kršitev določb postopka ali zmotno ali nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Z zahtevo za sodno varstvo torej ni mogel uveljavljati znižanja izrečene kazni, če je bila ta izrečena v okviru predpisane kazni. Z izpodbijano določbo so bili upoštevani okviri predpisanih kazni za navedeni prekršek po carinskem zakonu, zato ni podana kršitev materialnega predpisa, temveč je zahteva vložena izključno zaradi odločbe o kazni.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da niso podani razlogi za ugoditev zahtevi, zato jo je kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 7/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-02

izredna omilitev kazni - olajševalne okoliščine

V postopku za izredno omilitev kazni se ne more posegati v ugotovljeno dejansko stanje pravnomočne sodbe. Opravičevanje kaznivega dejanja z vinjenostjo in objestnostjo ne predstavlja nove olajševalne okoliščine.

Zahteva obsojenega za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedeno pravnomočno sodbo je bil obsojeni spoznan za krivega kaznivega dejanja povzročitve splošne nevarnosti po 1. odstavku 240. člena KZ RS. Sodišče mu je izreklo zaporno kazen, hkrati pa je preklicalo pravnomočno pogojno obsodbo, s katero mu je bila zaradi kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po 1. odstavku 53. člena KZ RS v zvezi z 2. odstavkom 12. člena KZ SFRJ določena kazen zapora, nakar mu je izreklo enotno kazen zapora.

Obsojeni je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni, v kateri uveljavlja, da sodišče ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja glede poškodb oškodovancev, načina streljanja ter uporabljalo v sodbi izraze, ki nimajo nič skupnega z realnostjo in so zgolj zlonamerni, prikažejo pa ga v luči krvoločnega terorista, kar je odločilno vplivalo na višino kazni. Vrhovnemu sodišču je predlagal, da pravilno ugotovi dejansko stanje in izreče temu primerno nižjo kazen, saj malo alkohola in objestnosti mladega človeka še ne pomeni ogrožanja človeških življenj, še posebno ne v tem primeru.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Vrhovno sodišče v postopku za izredno omilitev kazni ne more posegati v ugotovljeno dejansko stanje, prav tako pa kot podlaga za takšno omilitev kazni ne more služiti ocena izrazov, ki jih je sodišče uporabilo v obrazložitvi sodbe. Opravičevanje kaznivega dejanja z vinjenostjo in objestnostjo, kot v zahtevi uveljavlja obsojenec, pa ne more predstavljati nove olajševalne okoliščine, ki bi utemeljevala izredno omilitev kazni.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da ni zakonitih pogojev za izredno omilitev kazni, zato je obsojenčevo zahtevo zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.