TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 921/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

Investitor mora zaprositi za lokacijsko dovoljenje za zgrajeni hlev.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo proti odločbi urbanistične inšpektorice Uprave inšpekcijskih služb za Gorenjsko z dne 25.5.1992, po kateri mora tožnik v enem mesecu zaprositi za lokacijsko dovoljenje pri Sekretariatu za urejanje prostora občine za hlev tlorisnih dimenzij 4.70 x 8,80 m, ki ga je zgradil na zemljišču s parc.št. 792/21. Odločeno je tudi bilo, da pritožba ne zadrži izvršitve odločbe. Tožena stranka je ugotovila, da utemeljeno ni bil izdan ukrep o ustavitvi del, ker je investitor objekt že zgradil brez dovoljenja.

Tožnik v tožbi navaja, da je res zgradil navedeni objekt na podlagi dovoljenja, ki mu ga je dalo gozdno gospodarstvo. Prepričan je bil, da mora prošnjo za gradnjo vložiti lastnik zemljišča, to pa je gozdno gospodarstvo. Tožnik predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri napadeni odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Na podlagi predloženih upravnih spisov sodišče ugotavlja, da niso podani izpodbojni razlogi v smislu 10. člena zakona o upravnih sporih. Tožnik je bil investitor, kar ni sporno. Za gradnjo objekta bi si moral zagotoviti pravico razpolaganja z zemljiščem in pridobiti lokacijsko in gradbeno dovoljenje. Tožnik pa je objekt zgradil na tujem zemljišču brez lokacijskega dovoljenja oziroma odločbe o dovolitvi priglašenih del. Zato je prvostopni inšpekcijski organ utemeljeno izrekel ukrep po 1. in 2. odstavku 74. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84, 37/85, 29/86 in RS št. 26/90 in 3/91 - ZUN).

Tožnik se ne more uspešno sklicevati na to, da bi moralo Gozdno gospodarstvo poskrbeti za lokacijsko dovoljenje. Lokacijsko dovoljenje se izdaja investitorju, GG pa ni bilo investitor. Iz upravnih spisov celo izhaja, da je GG tožilo tožnika zaradi motenja posesti in temeljno sodišče je že odločilo, da mora tožnik objekt odstraniti.

Izpodbijana odločba je zakonita. Vrhovno sodišče RS je zato tožbo zavrnilo na podlagi 2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po določbi 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 407/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-22

Ni izpolnjen pogoj dejanskega bivanja v R Sloveniji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije z utemeljitvijo, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji ter zato ni izpolnjen eden izmed pogojev 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS). Tožnik je namreč aktivni pripadnik Jugoslovanske armade in je avgusta 1991 s svojo enoto odšel v ..., kjer je še vedno zaposlen.

Tožnik s tožbo izpodbija navedeno odločbo zaradi nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja in navaja, da dejansko živi v Sloveniji, kjer ima družino. Tudi stalno prebivališče ima v ... Tožnik še navaja, da tožena stranka v odločbi ne navaja nobenega dokaza, da dejansko ne živi v Sloveniji. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka navaja, da je tožnik z enoto Jugoslovanske armade kot aktivni pripadnik te armade odšel v ... in tam ostal, kljub pozivu Predsedstva Republike Slovenije z dne 27.6.1991, s katerim je Predsedstvo Republike Slovenije odpoklicalo vse aktivne starešine in civilne osebe iz Republike Slovenije, ki so bile takrat zaposlene v Jugoslovanski armadi in jim obljubilo, da jim bo Republika Slovenija zagotovila zatečene in statusne pravice. Tožena stranka predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne. Tožba ni utemeljena.

V obravnavanem primeru gre za pridobitev državljanstva po določbi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list SRS, št. 1/91-I, 30/91 in 38/92). Na tej pravni podlagi pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike , ki je imel na dan plebiscita, to je 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi. Kumulativno morata biti torej izpolnjena oba predpisana pogoja. V postopku je bilo ugotovljeno, da tožnik v Republiki Sloveniji dejansko ne živi. Upravni organ je namreč v postopku zaslišal kot pričo tožnikovo ženo. Iz njene izpovedbe izhaja, da je tožnik z enoto Jugoslovanske armade odšel v ..., kjer je še vedno zaposlen in da je bil od odhoda v ... doma dvakrat po 14 dni. Ker torej tožnik dejansko živi v ..., kjer je zaposlen in ne v Sloveniji, je pravilna ugotovitev tožene stranke, da eden izmed pogojev za pridobitev državljanstva ni izpolnjen.

Ker je izpodbijana odločba pravilna in zakonita, tožba pa neutemeljena, je moralo sodišče tožbo zavrniti na podlagi 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 436/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

Državljan druge republike, ki je zaposlen v tujini, dejansko ne živi v Sloveniji, zato ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožnikovi vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na podlagi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I). Ugotovila je, da tožnik, ki je hrvaški državljan, živi in dela v ZR Nemčiji in tako ne izpolnjuje enega od pogojev za pridobitev državljanstva na navedeni pravni podlagi.

V tožbi tožnik navaja, da je trenutno res zaposlen v ZR Nemčiji, toda v Sloveniji si je ustvaril družino in ostalo življenjsko eksistenco, saj se je 13.6.1970 poročil, od tedaj dalje ima v ... prijavljeno stalno prebivališče, kjer stalno živi in kjer si je družina (ima dva otroka) zgradila družinsko stanovanjsko hišo. Meni, da je bila njegova vloga za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije utemeljena, in predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi, toženi stranki pa naloži, da mu povrne stroške postopka.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in navaja, da tožnik skupaj s svojo družino že nekaj let živi in dela v tujini, v Slovenijo pa prihaja le na dopust (dva do trikrat letno), zaradi česar je za vročitev odločbe tudi pooblastil ... Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če je vložil vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve zakona. Če katerikoli od navedenih pogojev ni podan, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Ker tožnik dela v ZR Nemčiji, kjer živi skupaj s svojo družino, pa čeprav začasno, kot sam trdi v tožbi, je pravilen zaključek tožene stranke, da tožnik v Sloveniji dejansko ne živi. Prebivanje v Sloveniji med dopustom še ne pomeni, da tu dejansko živi. Druge okoliščine (zakonska zveza s slovensko državljanko, rojstvo enega otroka v Sloveniji in lastništvo stanovanjske hiše) za pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi niso pomembne, prijavljeno stalno prebivališče od sklenitve zakonske zveze dalje pa kaže le na to, da tožnik pogoj prijavljenega stalnega prebivališča na dan 23.12.1990 izpolnjuje; vendar, ker ne izpolnjuje vseh pogojev, na navedeni pravni podlagi državljanstva ne more pridobiti.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 397/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-04

Državljan druge republike, ki je na začasnem delu v tujini, ne živi dejansko v Sloveniji in ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva RS po 40/1 čl.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Tožnica, ki je državljanka Republike Hrvatske, je zahtevala pridobitev državljanstva po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I in 30/91-I). Tožena stranka je ugotovila, da tožnica živi in dela v ZR Nemčiji že od leta 1970. Tako ne izpolnjuje enega od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po navedeni pravni podlagi.

Tožnica v tožbi navaja, da tožena stranka dejanskega stanja ni popolno ugotovila. Na začasno delo v Nemčijo je res odšla iz Hrvatske, toda pred več kot 15. leti je sklenila zakonsko zvezo s slovenskim državljanom, stanujočim ... in od takrat je tudi ona stalno prijavljena na tem naslovu, kjer ima tudi svoje nepremičnine in kamor prihaja skoraj vsak vikend, stalno pa je prebivala v Sloveniji, ko je bila v ZRN brez zaposlitve. Ker ima svoj dom in družino v Sloveniji, želi pridobiti tudi državljanstvo Republike Slovenije. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi, navaja, da neprekinjeno stalno bivanje v Sloveniji v preteklosti ne vpliva na presojo pogoja dejanskega življenja v Republiki Sloveniji in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem mora državljan druge republike, ki želi pridobiti državljanstvo Republike Slovenije po navedeni določbi, poleg formalno prijavljenega stalnega prebivališča, izpolnjevati tudi pogoj, da dejansko živi v Republiki Sloveniji. Ker je tožnica na začasnem delu v ZR Nemčiji, kar ni sporno, tega drugega pogoja ne izpolnjuje. Zato dejansko stanje ni nepopolno ugotovljeno, če tožena stranka ni ugotavljala in upoštevala okoliščin, na katere se tožnica sklicuje v tožbi, ker nobena ne kaže na dejansko prebivanje v Sloveniji, ki bi moralo obstajati ob plebiscitu 23.12.1990 in od takrat dalje; ta pogoj ni podan, če je tožnica v preteklosti dalj časa, med začasno nezaposlenostjo dejansko prebivala v Sloveniji ali če le vikende tu preživlja.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita, zato tožnica s tožbo ni mogla uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 597/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

UPRAVNI SPOR - CIVILNO PROCESNO PRAVO - DELOVNO PRAVO

stvarna pristojnost - upravni spor - pristojnost sodišča združenega dela - funkcionar - pravice iz delovnega razmerja - osebni dohodek (plača) - določitev obračunske osnove

Za odločanje o sporih o pravicah in obveznostih iz dela je izključno pristojno splošno sodišče združenega dela.

Vrhovno sodišče Republike Slovenije se izreče za stvarno nepristojno. Zadeva se odstopi v reševanje Sodišču združenega dela v Kranju.

Po določbi 157. člena Ustave Republike Slovenije o zakonitosti končnih posamičnih aktov, s katerimi državni organi, organi lokalnih skupnosti in nosilci javnih pooblastil odločajo o pravicah ali o obveznostih in pravnih koristih posameznikov in organizacij, odloča v upravnem sporu pristojno sodišče, če za določeno zadevo ni z zakonom predvideno drugo sodno varstvo.

Tožnik s tožbo izpodbija odločbo o določitvi osnove osebnega dohodka funkcionarja, ki mu je prenehala funkcija z dne 17.7.1992, s katero mu je določena osnova osebnega dohodka in ostale pravice iz dela za čas od prenehanja funkcije do nove zaposlitve, vendar najdalj do 30.9.1992. Z izpodbijano odločbo je bilo torej odločeno o tožnikovih pravicah iz dela. Za odločanje o sporih o pravicah in obveznostih iz dela pa je izključno pristojno splošno sodišče združenega dela (12. člen zakona o sodiščih združenega dela, Uradni list SRS, št. 21/86 - prečiščeno besedilo). Glede na določbo 17. člena navedenega zakona je v obravnavani zadevi krajevno pristojno sodišče združenega dela v .... Zato je vrhovno sodišče na podlagi 16. člena, 1. odstavka 17. in 21. člena ZPP v zvezi s 60. členom Zakona o upravnih sporih odločilo, kot je navedeno v izreku sklepa. Skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) je sodišče citirane določbe ZUS in ZPP smiselno uporabilo kot republiške predpise.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 157

Zakon o upravnih sporih (1977) - ZUS  - člen 60

Zakon o sodiščih združenega dela (1984) - člen 12, 17

Zakon o pravdnem postopku (1977) - ZPP-77  - člen 17, 17/1, 21

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 6/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-04

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija pristojnosti

Okoliščina, da ima enota Temeljnega sodišča pri kateri teče postopek, svoj sedež na območju občine, torej ene od toženih  strank,  sama  po sebi še ne vzbuja dvoma o nepristranosti sojenja.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožnik je pri Temeljnem sodišču v ... , enoti ... vložil proti toženima strankama tožbo zaradi sklenitve pogodbe o prodaji stanovanja. Dne 8.5.1992 je s posebno vlogo predlagal prenos pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče izven občine A., ker je tožena stranka tudi Občina A. Na glavni obravnavi dne 14.10.1992 je tožnik takšen predlog ponovil.

Po določbi 68. člena ZPP (Uradni list SFRJ št. 4/77-27/90 v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije - Uradni list RS št. 1/91-I) je mogoče opraviti prenos pristojnosti iz stvarno in krajevno pristojnega sodišča na drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje izvedel postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Po mnenju tožnika obstoje tehtni razlogi za delegacijo krajevne pristojnosti, ker je ena od toženih strank Občina A., na katere območju se nahaja enota Temeljnega sodišča v ... , pri kateri naj bi potekala pravda zaradi sklenitve pogodbe o prodaji stanovanja.

Tožnik torej glede na vsebino svojih trditev ugotavlja obstoj okoliščine, ki lahko vzbudi dvom o nepristranosti odločanja pri Temeljnem sodišču v ... , enoti ... . Vendar pa za takšno stališče ne navede tehtnih razlogov. Okoliščina, da ima enota Temeljnega sodišča pri kateri teče postopek, svoj sedež na območju občine, torej ene od toženih strank, sama po sebi še ne vzbuja dvoma o nepristranosti sojenja. Tožnik, ki predlaga prenos pristojnosti, namreč ne navaja konkretnih okoliščin, na katerih podlagi bi bilo mogoče njegove dvome o nepristranosti sojenja potrditi. Gre torej za posplošeno izjavo, na katere podlagi Vrhovno sodišče ne more odločiti o prenosu pristojnosti na drugo stvarno pristojno sodišče. Tožnikov predlog je bilo zato treba zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep VIII R 65/2006, VIII R 61/2006, VIII R 77/2006
Sklep I Pr 9/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-15

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija pristojnosti

Okoliščina, da je predlagatelj sodnik Višjega  sodišča  v  ...  ,  na katerega  območju  je  Temeljno  sodišče  v  ... , predstavlja tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Predlogu se  ugodi  in  se  za  obravnavanje  te  zadeve  določi  kot pristojno sodišče Temeljno sodišče v ...

Predlagatelj je vložil predlog za vrnitev nepremičnin pri Temeljnem sodišču v ... enoti v ... To sodišče je predlagalo, da vrhovno sodišče določi drugo stvarno pristojno sodišče, ker je predlagatelj sodnik Višjega sodišča v ... , ki bi to zadevo obravnavalo na drugi stopnji.

Po 68.čl. Zakona o pravdnem postopku lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje redno sodišče v republiki določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Okoliščina, da je predlagatelj sodnik Višjega sodišča v ... , na katerega območju je Temeljno sodišče v ... , predstavlja tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Zato je vrhovno sodišče predlogu ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep VIII R 65/2006, VIII R 61/2006, VIII R 77/2006
Sklep I Pr 4/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-18

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija pristojnosti

Nezadovoljstvo tožeče stranke  z  vodenjem  postopka  ne  predstavlja tehtnega razloga za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Pri Temeljnem sodišču v ... , enota A teče pravdna zadeva .... Tožnik je vložil predlog, da vrhovno sodišče določi drugo stvarno pristojno sodišče in ne Temeljno sodišče v ... za odločanje v tej zadevi. V predlogu navaja, da je bil v drugi zadevi, ki je tekla pri istem temeljnem sodišču, enota B oškodovan, saj je tožbo vložil leta 1981 in je bil zaradi počasnega obravnavanja njegov zahtevek razvrednoten. Izraža dvom tudi v delo preiskovalne sodnice tega sodišča ter v delo sodnika, ki obravnava to pravdo, saj je spis iz neznanega razloga odstopil A. V delo sodnika te enote pa ne zaupa zato, ker ko se glavne obravnave nista mogla udeležiti ne on ne njegov pooblaščenec zaradi bolezni, je sprejel sklep, da postopek miruje.

Po določilu 68. člena Zakona o pravdnem postopku lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje redno sodišče v državi določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje opravil postopek, ali če so zato drugi tehtni razlogi. Nezadovoljstvo tožeče stranke z vodenjem postopka ne predstavlja tehtnega razloga za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Če tožeča stranka meni, da sodišče v zadevi ravna v nasprotju z določili ZPP, bo to lahko navajala v pravnem sredstvu. V kolikor pa obstajajo utemeljeni razlogi, da zadeve ne more obravnavati posamezni sodnik na enoti ( npr. zaradi izločitve), ima predsednik sodišča v mejah svojih pooblastil možnost, da o tem odloči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep VIII R 65/2006, VIII R 61/2006, VIII R 77/2006
Sodba III Ips 9/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-31

prenehanje denarne obveznosti - nezmožnost izpolnitve

Čeprav je dolžniku onemogočeno razpolagati z denarjem iz razlogov, za katere ne odgovarja, njegova denarna obveznost ne preneha.

Pritožbo zoper sodbo, s katero je sodišče prve stopnje naložilo toženi stranki, da mora plačati tožeči stranki 1,660.000,00 Kdin z zamudnimi obrestmi ter ji povrniti pravdne stroške, je pritožbeno sodišče zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

V pravočasni reviziji tožena stranka navaja, da uveljavlja kot revizijske razloge absolutne bistvene kršitve določb pravdnega postopka. Revizijskemu sodišču predlaga, naj reviziji ugodi in tožbeni zahtevek zavrne, ali pa sodbi sodišč druge in prve stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila.

S področja bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, ki so revizijski razlog (1. in 2. točka 1. odstavka 385. člena ZPP), pazi revizijsko sodišče po uradni dolžnosti samo, če je tekom postopka prišlo do kršitev, navedenih v 10. točki 2. odstavka 354. člena ZPP. Vse ostale bistvene kršitve določb pravdnega postopka mora vlagatelj revizije izrecno in opredeljeno uveljavljati, sicer jih revizijsko sodišče pri svojem odločanju ne upošteva (386. člen ZPP).

Tekom postopka ni prišlo do kršitev pravdnega postopka, navedenih v 10. točki 1. odstavka 354. člena ZPP. V čem naj bi sicer sodišči prve in druge stopnje kršili določbe pravdnega postopka, tožena stranka ne pove. Navaja samo, da višina njenega dolga ni tolikšna, kot jo je ugotovilo sodišče prve stopnje in pojasnjuje, zakaj tega ni mogla dokazati. Vprašanje višine dolga pa je dejansko vprašanje. Očitno je vlagatelj revizije popolnoma prezrl določbo 3. odstavka 385. člena ZPP, po katerem zmotno oziroma nepopolno ugotovljeno dejansko stanje ni revizijski razlog.

Tudi okoliščina, da tožena stranka s sredstvi, ki naj bi jih sicer imela (kot zatrjuje), ne more razpolagati iz razlogov, ki so izven njenega obvladovanja, za odločitev ni relevantna. Njena obveznost je denarna obveznost, torej generična obveznost posebne vrste. Ta pa ne preneha tudi če je dolžniku onemogočeno razpolagati z denarjem iz razlogov, za katere ne odgovarja (primerjaj: 1. odstavek 355. člena ZOR). Ne glede na to pa je, po dejanskih ugotovitvah, ki so bile podlaga za odločitev sodišč prve in druge stopnje, dolg tožene stranke zapadel v plačilo preje, predno so nastopile okoliščine, zaradi katerih je po trditvah tožene stranke tej onemogočeno razpolagati s svojimi sredstvi. Svojo obveznost pa je bila tožena stranka dolžna poravnati najkasneje do njene zapadlosti.

Glede na navedeno in ker je glede na ugotovljena dejstva materialno pravo tudi sicer pravilno uporabljeno, je revizijsko sodišče revizijo tožene stranke zavrnilo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 7/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-03

zahteva za sodno varstvo - dovoljenost - zavrženje

Kaznovani ni mogel vložiti zahteve za sodno varstvo, ker mu je bila za prekršek izrečena denarna kazen v višini 1.900 SIT, po 2. točki 202. člena zakona o prekrških pa je zahtevo mogoče vložiti, če je bila izrečena kazen za prekršek nad 5.000 SIT.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Republiški senat za prekrške je z zgoraj navedeno odločbo zavrnil pritožbo kaznovanega kot neutemeljeno in potrdil odločbo o prekršku občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil spoznan za odgovornega prekrška po 8. točki 1. odstavka v zvezi z 2. odstavkom 227. člena ZTVCP. Kaznovan je bil z denarno kaznijo 1.900 SIT ter mu je bilo naloženo plačilo stroškov postopka.

Kaznovani je dne 3.2.1993 vložil zahtevo za sodno varstvo zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške. Vložil jo je zaradi napačne uporabe materialnega prava, zlasti pa zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Predlagal je, da vrhovno sodišče izpodbijano odločbo druge stopnje razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločitev organu za prekrške prve stopnje.

Kaznovanemu je bila za prekršek izrečena le denarna kazen v višini 1.900 SIT, po 2. točki 202. člena zakona o prekrških pa bi lahko vložil zahtevo za sodno varstvo zoper odločbo, izdano na drugi stopnji, le v primeru, če bi mu bila izrečena denarna kazen nad 5.000 SIT. Kaznovani torej ni mogel vložiti tega izrednega pravnega sredstva, zato je vrhovno sodišče v skladu z določbo 2. odstavka 204. člena zakona o prekrških njegovo zahtevo zavrglo kot nedovoljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.