TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba IV Ips 18/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-26

zahteva za sodno varstvo - razlogi - nedovoljenost

Po 203. členu zakona o prekrških ni predvidena vložitev zahteve za sodno varstvo zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva zagovornika kaznovane za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške v Ljubljani je bila potrjena odločba Carinarnice, s katero je bila kaznovana spoznana za odgovorno za prekrška po 1. točki 1. odstavka 371. člena v zvezi s 1.odstavkom 380. b člena in po 1. točki 1. odstavka 380. člena Carinskega zakona. Kaznovana je bila z denarno kaznijo in sicer za prvi prekršek 50.000 SIT in za drugi prekršek 20.000 SIT, nakar ji je bila izrečena enotna denarna kazen 70.000 SIT. Po 1. odstavku 383. člena Carinskega zakona v zvezi s 3. odstavkom 37. člena zakona o prekrških ji je bilo odvzeto blago, ki je bilo predmet prekrška. Naloženo ji je bilo tudi plačilo stroškov postopka in sicer 3.000 SIT povprečnine.

Zagovornik kaznovane je vložil zahtevo za sodno varstvo. V njej je uveljavil, da kaznovana carinskih prekrškov ni storila ter je predlagal, da se kaznovano oprosti vsake odgovornosti in krivde oziroma razveljavi odločbe o prekršku organov prve in druge stopnje ter zadeva vrne organu prve stopnje v novo odločanje.

S tem, ko zagovornik kaznovane uveljavlja, da dejansko stanje ni bilo dovolj razčiščeno, da niso bili izvedeni dokazi z zaslišanjem obdolženkine hčerke, niti soočenje s carinikom, ki je vodil postopek, da bi carinski uslužbenec brez posebnega truda lahko ugotovil, koliko kosov oblek in kakšne vrste oblek vozi v osebnem avtomobilu in da je zapisnik podpisala po dolgotrajnem postopku, pomeni, da je zagovornik uveljavil zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. V 203. členu zakona o prekrških razlog nepopolne ali zmotne ugotovitve dejanskega stanja ni predviden kot razlog, s katerim se lahko odločba organa druge stopnje izpodbija z zahtevo za sodno varstvo.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da ni podlage za ugoditev zahtevi za sodno varstvo, zato jo je v skladu s 4. odstavkom 204. člena zakona o prekrških zavrnilo kot neutemeljeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 21/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-26

1. Po 2. točki 202. člena zakona o prekrških se lahko zahteva za sodno varstvo vloži zoper odločbo, izdano na drugi stopnji, če je posamezniku za prekršek izrečena kazen nad 5000. tolarjev.

2. Po določbi 1. odst. 202. člena zakona o prekrških se zahteva za sodno varstvo ne more vložiti v primeru, ko je izrečen varstveni ukrep odvzema orožja in streliva.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila potrjena odločba občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega prekrška iz 13. točke 1. odstavka 59. člena zakona o nadzoru državne meje, za katerega je bil kaznovan z denarno kaznijo 3.500 SIT, na podlagi 37. člena zakona o prekrških pa je bil obdolžencu izrečen varstveni ukrep odvzema pištole in zaseženih nabojev ter naloženo plačilo postopka v povprečnini 1.500 SIT.

Zagovornik kaznovanega je vložil zahtevo za sodno varstvo, v kateri je predlagal, da vrhovno sodišče odločbi organa prve in druge stopnje razveljavi ter vrne zadevo v novo odločanje.

Po 2. točki 202. člena zakona o prekrških se lahko zahteva za sodno varstvo vloži zoper odločbo, izdano na drugi stopnji, če je posamezniku za prekršek izrečena kazen nad 5.000 tolarjev. Kaznovanemu je bila izrečena kazen 3.500 SIT, tako da ni bila podana podlaga za vložitev omenjenega izrednega pravnega sredstva. Tudi izrečeni varstveni ukrep ne daje podlage za vložitev zahteve za sodno varstvo, saj se takšno izredno pravno sredstvo po 1. točki 202. člena zakona o prekrških lahko vloži le tedaj, če je izrečen varstveni ukrep prepovedi opravljanja samostojne dejavnosti ali poklica ali prepoved vožnje motornega vozila, ne pa v primeru, ko je izrečen varstveni ukrep odvzema orožja in streliva.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da zahteva za sodno varstvo po zakonu o prekrških ni bila dovoljena, zato jo je v skladu z določbo 2. odstavka 204. člena tega zakona zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 105/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-05-19

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

Zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni mogoče vložiti iz razloga zmotno ali nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja.

Zahteva obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

S citiranima sodbama sta bila obsojenca spoznana za kriva kaznivega dejanja velike tatvine po členu 166/II KZ RS v zvezi s členom 22 KZ SFRJ. Po členu 166/II KZ RS je bila prvemu izrečena kazen 6 mesecev zapora, drugemu pa kazen eno leto zapora. Po preklicu pogojnega odpusta je bila ob upoštevanju kazni 3 let zapora izrečeni za kaznivo dejanje po členu 166/III KZ RS s pravnomočno sodbo temeljnega sodišča v zvezi s sodbo višjega sodišča drugoobtožencu izrečena enotna kazen 3 leta in 10 mesecev zapora, v katero mu je bil vštet del že prestane kazni. Obema je bil v izrečeno kazen vštet čas, prebit v priporu in hkrati izrečen varnostni ukrep izgona tujca iz države za dobo petih let.

Pravočasno zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe je vložil obs. sam. V njej navaja, da ga je sodišče spoznalo za krivega, ne da bi imelo za to podlago v materialnih dokazih, ampak le na podlagi izpovedbe soobs., ki ga bremeni zaradi tega, ker se ne razumeta, da sodišči nista upoštevali izpovedbe priče, ki je potrdila njegov zagovor in ni bila zaslišana na glavni obravnavi ter da v postopku na prvi stopnji ni bila opravljena prepoznava z določeno pričo. Smiselno predlaga razveljavitev obeh sodb in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Obsojenec z izvajanji v zahtevi, da se sodba nepravilno opira na zagovor soobs., da sodišče ni pravilno vrednotilo njegovega zagovora in da ni upoštevalo izpovedbe priče, kot tudi, da ni opravilo prepoznave s pričo, pravzaprav izpodbija pravnomočno sodbo iz razlogov zmotne in nepopolne ugoovitve dejanskega stanja. To pa ni razlog, iz katerega bi bilo mogoče po določbah 427. člena ZKP vložiti zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. Ne glede na to pa je treba povedati, da so dokazni zaključki sodišča povsem logični in prepričljivi. Iz izpovedi priče namreč ne izhaja, da bi bil potrjen njegov zagovor o tem, da je bil v času storitve kaznivega dejanja v stanovanju. Res je, da priča ni bila zaslišana na glavni obravnavi, vendar pa se je obsojenec strinjal s tem, da se njena izpovedba na glavni obravnavi prebere. Sicer pa je sodišče prve stopnje tudi navedlo razloge o tem, zakaj ni opravilo prepoznave. Na podlagi navedenih razlogov je Vrhovno sodišče Republike Slovenije ocenilo, da zahteva obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena in jo je zato zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 28/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-07-07

V postopku za sodno varstvo glede na določbo 203. člena zakona o prekrških ni možno uveljavljati razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z odločbo Carinarnice je bil kaznovani spoznan za odgovornega za prekršek po 1. točki 1. odstavka 371. člena v zvezi s 1. odstavkom 380b člena carinskega zakona ter kaznovan z denarno kaznijo. Po 1. odstavku 383. člena carinskega zakona mu je bilo odvzeto blago, ki je bilo predmet prekrška. Naloženo mu je bilo tudi plačilo stroškov postopka in povprečnine.

Kaznovani je zoper odločbo Republiškega senata za prekrške vložil zahtevo za sodno varstvo. Zahtevo je vložil zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja, kršitve materialnega prava, zaradi višine denarne kazni in zaradi varstvenega ukrepa odvzema blaga.

V zahtevi kaznovani izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, češ da ni bila ugotovljena pravilna količina blaga, ki je bil predmet prekrška, da ni imel namen tihotapiti blago, temveč je to plod njegove nerodnosti pri prestopanju državne meje med Republiko Hrvaško in Republiko Slovenijo, da ni vedel, da je tranzit za državljane Slovenije prek Republike Hrvaške nedovoljen. V postopku za sodno varstvo glede na določbo 203. člena zakona o prekrških ni možno uveljavljati razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, tako da zahteva v tem delu ni utemeljena. Isto pa velja za izpodbijanje izrečenega varstvenega ukrepa odvzema blaga in glede uveljavljanja olajševalnih okoliščin zaradi znižanja denarne kazni, saj z zahtevo za sodno varstvo tega ni možno uveljavljati. Kaznovani je sicer formalno uveljavljal tudi kršitev materialnega prava, vendar iz obrazložitve zahteve izhaja, da te kršitve sploh ni pojasnil.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da niso podani razlogi iz 203. člena zakona o prekrških, zato je zahtevo v skladu z določilom 4. odstavka 204. člena tega zakona kot neutemeljeno zavrnilo.

ZPR člen 203, 203-1, 203-2, 204, 204-4. CZ člen 371, 371/1-1, 380 b, 380b/1-1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 26/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-30

Po spremenjeni 2. točki 202. člena zakona o prekrških (Ur. l. RS št. 13/93) je odločbo o prekrških mogoče izpodbijati le, če je bila posamezniku, ki stori prekršek v zvezi s samostojnim opravljanjem dejavnosti, izrečena kazen nad 30.000 SIT.

Zahteva kaznovane za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala kaznovano za odgovorno za prekršek po členu 132/I točka 3 ZDR (Uradni list RS št. 14/90 in 5/91) in jo kaznovala s 13.000 SIT denarne kazni. Pritožbo obdolženke je Republiški senat za prekrške z uvodoma navedeno odločbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo, v kateri uveljavlja kršitev materialnega prava, kaznovana predlaga, naj se napadena pravnomočna odločba o prekršku razveljavi in zadeva vrne organu prve stopnje v novo odločitev.

Odločbo o prekršku, izdano na drugi stopnji, je z zahtevo za sodno varstvo po spremenjenem členu 202 točka 2 zakona o prekrških, ki je bil uveljavljen s 27.3.1993 (Uradni list RS št. 13/93), mogoče izpodbijati le, če je bila posamezniku, ki stori prekršek v zvezi s samostojnim opravljanjem dejavnosti, izrečena denarna kazen nad 30.000 SIT. Ker je bila kaznovani izrečena denarna kazen 13.000 SIT, kar je nižja denarna kazen, kot je denarna kazen nad 30.000 SIT, pri kateri bi šele lahko vložila zahtevo za sodno varstvo, je moral senat Vrhovnega sodišča RS po členu 204/II zakona o prekrških njeno zahtevo zavreči kot nedovoljeno.

Kaznovana je tudi predlagala, naj se odloži izvršitev odločbe o prekršku, dokler ne bo končan postopek o zahtevi za sodno varstvo. Temu predlogu senat Vrhovnega sodišča RS ni ugodil, ker ni bilo utemeljenih razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da bo zahtevi ugodeno.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 151/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-07-27

KAZENSKO PROCESNO PRAVO - KAZENSKO MATERIALNO PRAVO

izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi - kršitev kazenskega zakona - posebni pogoji za pregon - veljavnost kazenskega zakona za kazniva dejanja, storjena v tujini

Sodišče je pravilno uporabilo pravno opredelitev kaznivega dejanja po 1. in 2. odstavku 166. člena KZ RS za kaznivo dejanje, storjeno v Republiki Avstriji; za to je imelo osnovo v 112. členu KZ SFRJ v zvezi s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije.

Zahteva obsojenega za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obsojenec spoznan za krivega kaznivih dejanj po 1. in 2. odstavku 171. člena, 1. odstavku 171. člena ter 1. in 2. odstavku 166. člena KZ RS. Za prvo kaznivo dejanje mu je bila izrečena kazen 1 leta zapora, za drugo 10 mesecev zapora in za tretjo 6 mesecev zapora, nakar mu je bila ob upoštevanju kazni 1 meseca zapora iz pogojne obsodbe zaradi kaznivega dejanja goljufije po 4. odstavku 171. člena KZ RS, ki je bila preklicana, izrečena enotna kazen treh let zapora.

Obsojeni je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V njej je uveljavil, da sodišče ni pravilno ugotovilo dejanskega stanja glede kaznivega dejanja pod točko 1 izreka sodbe, saj ni kriv goljufije na škodo hotela ter je v tej zvezi predlagal zaslišanje štirih prič. V zahtevi isto zatrjuje za kaznivo dejanje pod točko 2 izreka sodbe, glede katerega lahko oškodovanec potrdi, da ni storil goljufije. Dejanje pod točko 3 izreka sodbe je bilo storjeno v Republiki Avstriji, zato bi moral biti sojen po 128. členu avstrijskega kazenskega zakonika. Iz teh razlogov je obsojenec predlagal, da se zadeva vrne v novo odločanje na sodišče prve stopnje.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Obsojeni v zahtevi za izreden preizkus pravnomočne sodbe uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, kar pa glede na določbo 427. člena ZKP ni predvideno kot razlog za vložitev tega izrednega pravnega sredstva. Tako v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno upoštevati predloga za zaslišanje novih prič ali ponovno zaslišanje oškodovanca ter na tej podlagi razveljaviti pravnomočni sodbi.

Glede kaznivega dejanja pod točko 3 izreka prvostopne sodbe je sodišče uporabilo pravilno pravno opredelitev kaznivega dejanja po 1. in 2. odstavku 166. člena KZ RS ter v zvezi s 4. točko 1. odstavka 128. paragrafa kazenskega zakona Republike Avstrije. Veljavnost kazenskega zakona Republike Slovenije temelji na 112. členu KZ SFRJ v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS štev. 1/91-I), izpolnjeni pa so bili tudi posebni pogoji za pregon po 3. odstavku 108. člena KZ SFRJ. Sodišče torej z omenjeno pravno opredelitvijo kaznivega dejanja ni v ničemer kršilo kazenski zakon.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 38/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-08

Zahteve  za sodno varstvo ni mogoče vložiti zoper odločbo organa prve stopnje.

Zahteva zagovornika  kaznovanega  za  sodno  varstvo  se  zavrže  kot nedovoljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške v Ljubljani je bila potrjena odločba Carinarnice, katero je bil kaznovani zaradi prekrška iz 2. točke 1. odstavka 126. člena zakona o zunanje-trgovinskem poslovanju kaznovan z denarno kaznijo 3.000 SIT, hkrati pa mu je bil izrečen varstveni ukrep odvzema blaga, s katerim je bil storjen prekršek.

Zagovornik kaznovanega je dne 6.8.1993 vložil zahtevo za sodno varstvo in sicer zaradi pomanjkljivo in nepravilno ugotovljenega dejanskega stanja ter nepravilne uporabe predpisov, predlaga pa, da se odločba organa druge stopnje kot neutemeljena v celoti razveljavi. Zahteva za sodno varstvo ni dovoljena.

V 202. členu zakona o prekrških je določeno, kdaj se lahko vloži zahteva za sodno varstvo zoper odločbo, izdano na drugi stopnji. Po 2. točki tega člena je to izredno pravno sredstvo možno vložiti tedaj, če je izrečena za prekršek posamezniku denarna kazen nad 15.000 SIT, po 1. točki tega člena pa je vložitev zahteve za sodno varstvo možna le ob izreku varstvenega ukrepa prepovedi opravljanja samostojne dejavnosti ali poklica ali prepovedi vožnje motornega vozila. Kaznovanemu ni bila izrečena niti denarna kazen v omenjeni višini, niti mu ni bil izrečen varstveni ukrep, ki je predviden kot podlaga za vložitev zahteve za sodno varstvo, tako da zagovornik ni imel pravne podlage za vložitev tega izrednega pravnega sredstva.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da zahteva po zakonu ni bila dovoljena, zato jo je v skladu z 2. odstavkom 204. člena zakona o prekrških zavrglo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 153/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-08

zahteva za izredno omilitev kazni - okoliščine niso izkazane

Obsojenčeve navedbe, da se mu je rodil otrok, niso izkazane, zato sodišče teh navedb v postopku za izredno omilitev kazni ne more upoštevati.

Zahteva obs. za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedeno pravnomočno sodbo je bil obs. za kazniva dejanja tatvine po 1. odstavku 165. člena, goljufije po 1. in 2. odstavku 171. člena, ponarejanja listin po 1. odstavku 186. člena ter 1. in 3. odstavku 186. člena KZ RS in ponarejanja vrednotnic po 1. odstavku 169. člena KZ SFRJ obsojen na 3 leta in 8 mesecev zapora. Kazen mu je bila zaradi amnestije nato znižana za 11 mesecev (odločba upravnika KPD).

Obsojenec je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej je uveljavil, da je njegova žena že rodila, z otrokovim rojstvom pa so nastale okoliščine, ki zanj pomenijo novo obveznost. Dolžan je namreč preživljati še enega člana družine, saj je žena brez zaposlitve in tehnološki višek. Poleg tega so se pri njem pojavile psihične težave, povezane z odtujitvijo otroka in žene. Iz teh razlogov predlaga, da mu sodišče izrečeno kazen ustrezno omili.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Okoliščina, da naj bi obsojenčeva žena rodila otroka, ni izkazana. Temeljno sodišče je namreč obsojenca z dopisom pozvalo, naj predloži izpisek iz rojstne matične knjige, vendar ni odgovoril, prav tako tudi ne na ponovni dopis. Sodišče je samo opravilo poizvedbe na občini sekretariatu za obrambo, notranje zadeve in skupne zadeve, oddelku za notranje zadeve, glede obsojenčevih navedb v zahtevi za izredno omilitev kazni. Oddelek za notranje zadeve občine je dne 5.7.1993 z dopisom obvestil sodišče, da se na območju občine ni rodil otrok, katerega oče bi bil obs., prav tako pa niso prejeli nobenega poročila o rojstvu s katere druge občine, da bi se njegov otrok rodil kje drugje. Istočasno so tudi sporočili, da obsojenec ni sklenil zakonske zveze v njihovi občini in tudi niso bili obveščeni, da bi jo sklenil kje drugje. Obsojenčeve navedbe v tem delu zahteve torej niso izkazane, zato jih vrhovno sodišče v postopku za izredno omilitev kazni ne more upoštevati.

Iz zdravstvenega poročila ambulante zaporov izhaja, da se je obsojenec v njihovi ambulanti oglasil le enkrat in to zaradi živčnosti in prehlada, za kar je dobil ustrezno terapijo. Iz tega poročila ni razvidno, da bi imel obsojenec kakšne hujše psihične težave, tako da njegova živčnost in prehlad ne predstavljata takšnih olajševalnih okoliščin, ki bi jih sodšče lahko upoštevalo kot nove olajševalne okoliščine, ki bi povzročile izredno omilitev kazni. Po 412. členu ZKP je namreč omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe. Obsojenčeve živčnosti in prehlada torej ne moremo uvrstiti v tovrstne olajševalne okoliščine.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep IX Ips 80676/2010-8 (IX Ips 91/2010)
Sodba I Ips 172/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-08

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V zahtevi za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno uveljavljati olajševalnih okoliščin, ki bi vplivale na odmero kazni.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja umora po 1. odstavku 46. člena KZ RS v zvezi z 2. odstavkom 12. člena KZ SFRJ ter mu je bila z uporabo omilitvenih določil izrečena kazen 4 let in 6 mesecev zapora.

Obsojenčev zagovornik je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V zahtevi je uveljavil, da sodišče prve stopnje ni zavzelo stališča o obsojenčevem zagovoru, da je dejanje storil v silobranu, pač pa je sodišče druge stopnje nepravilno in nezakonito potrdilo odločitev prvostopnega sodišča s svojo dodatno obrazložitvijo. Poleg tega naj bi smrti pok. ne mogli pripisati voljnemu in hotenemu ravnanju obsojenca, temveč zgolj nesrečnem slučaju. Dejanje naj bi bilo tudi posledica več desetletij trajajočega spora, ko policijski organi in sodišče ter sodnik za prekrške niso ustrezno ravnali in reagirali. Zagovornik je na tej podlagi predlagal, da vrhovno sodišče prvostopno in drugostopno sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje, istočasno pa odloži izvršitev pravnomočne sodbe.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Sodišče prve stopnje s svojo obrazložitvijo ni zagrešilo kršitev določil zakona o kazenskem postopku, ko je štelo za dokazano, da je obsojenec storil kaznivo dejanje, pri tem pa ni še posebej obrazlagalo, da dejanja ni storil v silobranu, saj je to izhajalo že iz ugotovljenega dejanskega stanja. Take kršitve tudi ni zazreti v obrazložitvi sodbe sodišča druge stopnje, ki je glede na pritožbo obsojenčevega zagovornika to pritožbo zavrnilo tudi z razlogi o tem, da obsojenec ni storil kaznivega dejanja v silobranu.

V tistem delu zahteve, ko zagovornik uveljavlja, da ni podana krivda obs., temveč da gre za nesrečen slučaj, uveljavlja zmotno ugotovitev dejanskega stanja. V 427. členu ZKP takšen razlog ni predviden v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe.

Isto velja za navedbe v zahtevi, ko zagovornik med vzroki, ki so pripeljali do dejanja ter drugimi okoliščinami na strani obsojenca, skuša uveljaviti olajševalne okoliščine, ki so lahko vplivale na odmero kazni, v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe pa jih ni možno upoštevati.

Glede na takšno odločitev vrhovnega sodišča tudi ni bilo pravne podlage za odločitev o odložitvi izvršitve pravnomočne sodbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.