TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 100/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-10

revizija - dovoljenost revizije v nepravdnem postopku

Sklep o prekinitvi postopka v nepravdnem postopku za določitev odškodnine ni sklep, zoper katerega je dovoljena revizija.

Sodišče prve stopnje je na podlagi 9. člena ZNP prekinilo nepravdni postopek dokler ne bo pravnomočno končan pravdni postopek v pravdni zadevi ... Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi predlagateljice in sklep o prekinitvi razveljavilo. Ugotovilo je, da za prekinitev postopka ni zakonske podlage, ker pravnomočna odločitev v navedenem pravdnem postopku ne predstavlja predhodnega vprašanja za odločanje v tem postopku.

Proti sklepu sodišča druge stopnje je vložila revizijo nasprotna udeleženka. Uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijani sklep spremeni tako, da pritožbo zavrne, podrejeno pa ga razveljavi in zadevo vrne v ponovno odločanje.

Po 34. členu zakona o nepravdnem postopku (ZNP, Ur.l. SRS, št. 30/86) revizija ni dovoljena, razen če zakon določa drugače.

Izpodbijani sklep je bil izdan v postopku za določitev odškodnine. Po 103. členu ZNP je revizija v postopku za določitev odškodnine dovoljena zoper odločbo sodišča druge stopnje o odškodnini, in sicer pod pogoji, ki veljajo za premoženjske spore po ZPP. Obravnavani sklep ni odločba o odškodnini. Zato zanj ne velja določba 103. člena ZNP, temveč splošna določba 34. člena tega zakona o prepovedi revizije.

Revizijsko sodišče je zato na podlagi 392. člena ZPP v zvezi s 37. členom ZNP revizijo zavrglo.

O stroških revizijskega postopka revizijsko sodišče ni odločalo, ker niso bili priglašeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 564/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-10

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - nedenarna terjatev

Če stranka v tožbi ne navede vrednosti spornega predmeta, tožbi pa priloži položnico o plačani taksi, ki izkazuje vrednost, nižjo od tiste, ki je za dovoljenost revizije predvidena, revizija ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je delno ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbi pravdnih strank in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložila revizijo tožena stranka. Uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijani sodbi spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne.

Po 3. odstavku 382. člena ZPP (zakona o pravdnem postopku) revizije ni v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. Z novelo (Ur.l. RS, št. 55/92), ki je začela veljati 5.12.1992, je bil določen znesek 80.000 SIT. V 3. odstavku 10. člena navedene novele pa je določeno, da se o reviziji zoper drugostopno sodbo v postopku, ki je bil začet pred uveljavitvijo novele, odloči po določbah ZPP, ki so se uporabljale do uveljavitve tega zakona. V času vložitve tožbe, dne 2.4.1991, je bila revizija dovoljena, če je vrednost spornega predmeta, navedenega v tožbi, presegala 8.000,00 SIT.

Tožeča stranka v tožbi vrednosti spornega predmeta ni navedla. Pač pa je tožbi priložila položnico, iz katere je razvidno, da je plačala sodno takso v znesku 300,00 SIT. Taksa je bila plačana na podlagi 4. točke 22. člena tedaj veljavnega zakona o sodnih taksah (Ur.l. RS, št. 1/90), ki je v sporih o stvarnih služnostih določal vrednost spornega predmeta v višini 750 točk, vrednost točke pa je tedaj znašala 2 SIT (Ur.l. RS, št. 43/90). Vrednost spornega predmeta je tako ob vložitvi tožbe znašala 1.500,00 SIT, kar je sodišče na tožbi tudi zaznamovalo. Ker tožeča stranka vrednosti spornega predmeta sama izrecno ni drugače ocenila, sodišče pa ni ukrepalo po 3. odstavku 40. člena ZPP, temveč je tako ocenjeno vrednost ves čas postopka spoštovalo, je ta vrednost odločilna tudi za dovoljenost revizije. Ker ne presega 8.000,00 SIT, revizija ni dovoljena.

Glede na vse navedeno, je revizijsko sodišče moralo revizijo na podlagi 392. člena ZPP zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 21/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-03

revizija - dovoljenost - vrednost spornega predmeta - sporazumna sprememba vrednosti spornega predmeta

Sprememba v tožbi določene sporne vrednosti tožbenega zahtevka je za presojo dovoljenosti revizije upoštevna le takrat, če je bil izveden postopek po 3. odstavku 40. člena ZPP.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka uveljavljala izstavitev zemljiškoknjižne listine, na podlagi katere bi se tožnika lahko vpisala v zemljiški knjigi kot solastnika vsak do 7/16. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, potem ko je zavrnilo pritožbo tožeče stranke.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvenih kršitev določb pravdnega postopka tožeča stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi ter sodbi sodišča prve in druge razveljavi ter zadevo vrne v ponovno odločanje sodišču prve stopnje, ali pa ju spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi.

Tožba je bila v obravnavanem primeru vložena 16.12.1987. Tožeča stranka je v tožbi označila vrednost spornega predmeta z zneskom takratnih 620.000,00 din (sedaj 62,00 SIT). Označitvi vrednosti spornega predmeta v tem znesku je tožena stranka ugovarjala.

Na prvem naroku za glavno obravnavo, ki je bil 13.9.1990 (l.št.31), je prišlo do sporazuma med pravdnima strankama glede zvišanja ocene vrednosti spornega predmeta na znesek 50.000,00 din (sedaj 50.000,00 SIT). Toda ta znesek ne more predstavljati izhodišča za presojo dovoljenosti revizije v konkretnem primeru. Sprememba v tožbi določene sporne vrednosti tožbenega zahtevka je za presojo dovoljenosti revizije upoštevna le takrat, če je bil izveden postopek po 3. odstavku 40. člena ZPP. Ker tega ni bilo, prihaja v poštev v tožbi označena vrednost spornega predmeta (2. odst. 40. člena ZPP) in takrat veljavno določilo 3. odst. 382. čl. ZPP (Ur.l.SFRJ 4/77 - 74/87, upoštevaje pri tem prehodne določbe novel ZPP, ki so sledile noveli ZPP iz leta 1987, Ur.l.SFRJ 57/89, 20/90 in Ur.l.RS 55/92). Po tem določilu pa revizija ni bila dovoljena v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ni nanašal na denarno terjatev, izročitev stvari ali izvršitev kakšne druge dajatve, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ni presegala zneska takratnih 800.000,00 din (sedaj 80,00 SIT).

Glede na navedeno je revizijsko sodišče odločilo, kot je razvidno iz izreka sklepa (392. člen ZPP).

ZPP (1977) člen 40, 40/2, 40/3, 382, 382/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 7/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-04

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija

Okoliščina, da zoper tožnika teče kazenski postopek zaradi treh kaznivih dejanj žaljivih obdolžitev sodnic krajevno pristojnega sodišča, ki so sodile v njegovih zadevah (na podlagi sklepa o delegaciji ga vodi drugo sodišče), predstavlja tehten razlog za delegacijo pristojnosti po 68. členu ZPP.

Za odločanje v tej pravdi se določi Temeljno sodišče v ...

Pred Temeljnim sodiščem v ... kot sodiščem, ki je stvarno in krajevno pristojno za sojenje v tej pravdi, je po tožnikovih navedbah teklo že več postopkov, s katerih izidom tožnik ni bil zadovoljen. Zato je tožnik v tej pravdi vložil predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča po 68. členu ZPP, o katerem je to vrhovno sodišče odločilo s sklepom I Pr .... z dne 21.2.1991 in sicer tako, da je predlog zavrnilo. V nadaljevanju pravdnega postopka je Temeljno sodišče v ... predlagalo določitev drugega stvarno pristojnega sodišča po 68. členu ZPP z utemeljitvijo, da je zoper tožnika vložen obtožni predlog zaradi treh kaznivih dejanj žaljivih obdolžitev sodnic, zaposlenih pri Temeljnem sodišču v ..., ki so sodile v tožnikovih pravdah.

Po določbi 68. člena ZPP se za odločanje v posamezni pravdni zadevi lahko določi drugo stvarno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Okoliščina, ki jo navaja Temeljno sodišče v ... v svojem predlogu, predstavlja tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča za postopanje v tej pravdi v smislu citirane zakonske določbe. Zato je bilo treba predlogu ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 230/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-23

Za pridobitev državljanstva ni izpolnjen pogoj stalnega prebivališča v RS na dan 23.12.1990.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka odločila, da se tožničini prošnji za pridobitev državljanstva Republike Slovenije ne ugodi. Ugotovila je, da tožnica na dan plebiscita dne 23.12.1990 ni imela prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Slovenji, zato ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva po določbi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnica v tožbi navaja, da že šesto leto stanuje kot podnajemnica v enosobnem stanovanju, katerega lastnica je nikoli ni hotela za stalno prijaviti, zato je na občini ves čas prijavljena le začasno. Stalno prebivališče ima v drugi republiki bivše SFRJ.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi iz razlogov njene obrazložitve in predlaga sodišču, da tožbo zavrne kot neutemeljeno.

V obravnavani zadevi gre za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur. l. RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92). Tožena stranka pravilno ugotavlja, da na tej pravni podlagi pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi. Kumulativno morata biti torej izpolnjena oba predpisana pogoja.

Pravilna je ugotovitev tožene stranke, da tožnica ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena citiranega zakona, ker na dan plebiscita ni imela prijavljenega stalnega prebivališča. Da je imela tožnica v Republiki Sloveniji le začasno prebivališče tudi sama navaja tako v vlogi za pridobitev državljanstva kot tudi v tožbi, pri čemer razlogi, zakaj tožnica ni imela prijavljenega stalnega prebivališča, niso pomembni in ne morejo vplivati na odločitev o stvari.

Ker je glede na navedeno izpodbijana odločba zakonita, je sodišče neutemeljeno tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti republike Slovenije smiselno uporablja kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 854/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-28

Tožnica, ki živi v Švici, ne izpolnjuje pogoja po določbi 1. odstavka 40. člena ZDRS.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožničini vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da je tožnica državljanka SR Bosne in Hercegovine, da je že leta 1973 odšla iz BiH v tujino in da živi v Sloveniji. Tako tožnica ne izpolnjuje enega od pogojev 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, namreč da dejansko ne živi v Sloveniji.

Tožnica v tožbi navaja, da je prijavila stalno prebivališče v Sloveniji, da je poročena s Slovencem in ima dva otroka, kateri so vsi državljani Slovenije. V Sloveniji si je zgradila stanovanjsko hišo, v katero se nameravajo vrniti z začasnega dela.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo v celoti vztraja pri navedbah v obrazložitvi izpodbijane odločbe in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS - Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče. Tožnica je sicer ob plebiscitu imela prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji, dejansko pa v Sloveniji ne živi. Zato ne izpolnjuje enega od pogojev, ki jih za pridobitev državljanstva Republike Slovenije izrecno določa 1. odstavek 40. člena citiranega zakona.

Zatrjevane okoliščine o slovenskem državljanstvu moža in otrok ter o zgrajeni hiši v Sloveniji pravno niso pomembne in ne morejo vplivati na sprejeto odločitev.

Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 438/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-28

dopis upravnega organa - osebna izkaznica za tujca - upravni akt

Zoper dopis, ki tudi po vsebini ni upravni akt, ni mogoč upravni spor.

Z vlogo z dne 24.2.1992 je tožnik zaprosil, da mu Mestni sekretariat za notranje zadeve izda osebno izkaznico za tujca s trajno veljavnostjo. Na takšno vlogo je organ prve stopnje odgovoril z dopisom z dne 10.3.1992, v katerem tožniku pojasnjuje, kdaj se lahko tujcu izda dovoljenje za začasno in stalno prebivanje v Sloveniji. Na pritožbo tožnika zaradi molka organa prve stopnje je tudi tožena stranka odgovorila z dopisom št. 0016-9-S-26/1-92 z dne 8.6.1992, s katerim tožniku sporoča: "da je prvostopni organ ravnal pravilno." Obenem pojasnjuje, da se osebna izkaznica za tujca izda tujcu, ki ima dovoljenja za stalno ali za začasno prebivanje. Zoper navedeni dopis je tožnik vložil upravno tožbo. V obrazložitvi navaja, da je imel v Sloveniji stalno prebivališče že pred uveljavitvijo zakona o tujcih. Prej izdana dovoljenja za stalno prebivanje tujcev pa veljajo še naprej za vse tujce, ki so ob uveljavitvi tega zakona imeli stalno prebivališče na območju Republike Slovenije (3. odstavek 82. člena zakona o tujcih, Uradni list RS, št. 1/91-I - ZT). V skladu s to določbo bi moralo obveljati tudi pridobljeno stalno prebivališče za vse tiste, ki so postali tujci z uveljavitvijo zakona o tujcih, saj zakon ne določa, da bi si le-ti morali pridobiti dovoljenje za bivanje. Določbe 13. in 16. člena zakona se nanašajo na tujce, ki so prišli v Slovenijo s potnim listom in ne na občane Slovenije. Predlaga, da sodišče tožbi ugodi in naloži toženi stranki, da mu izda osebno izkaznico za tujca.

V obravnavani zadevi tožnik izrecno izpodbija dopis tožene stranke z dne 8.6.1992. Po obliki torej ne gre za upravno odločbo. Toda tudi po vsebini navedenega dopisa ni mogoče šteti za upravni akt. S spornim dopisom namreč ni bilo odločeno o tožnikovi zahtevi. Tožena stranka je tožniku le sporočila, da je organ prve stopnje ravnal pravilno. Slednji pa je le pojasnil, kdaj se lahko tujcu izda dovoljenje za začasno oziroma stalno prebivanje. Po zakonu o upravnih sporih pa se za upravni akt šteje samo takšen akt, s katerim je odločeno o kakšni pravici, obveznosti ali pravni koristi posameznika v kakšni upravni stvari (2. odstavek 6. člena zakona o upravnih sporih). Ker je upravni spor mogoč samo zoper upravni akt, izpodbijani dopis pa to ni, je sodišče tožbo zavrglo na podlagi 2. točke 1. odstavka 30. člena ZUS, ki ga je skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona (Uradni list RS, št. 1/91-I) smiselno uporabilo kot republiški predpis.

Sodišče še pripominja, da v primeru, če tožena stranka o vloženi pritožbi zaradi molka organa prve stopnje ne bi odločila, ima tožnik možnost, da jo v skladu z določbo 26. člena ZUS pozove, da o njej odloči v nadaljnjih sedmih dneh. Če tožena stranka tudi na novo zahtevo ne bi odločila o pritožbi, bo tožnik lahko sprožil upravni spor zaradi molka organa druge stopnje.

ZUS (1977) člen 6, 6/2. ZTuj člen 13, 16, 82, 82/3.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 886/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-28

Tožnica, ki je zaposlena in živi v Nemčiji, ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino vlogo za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Ugotovila je, da je tožnica 23.12.1990 sicer imela prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, da pa dejansko živi v tujini, kamor je odšla že leta 1970 iz Republike Hrvatske. Tako ne izpolnjuje enega temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 40. členu. Tožnica v tožbi navaja, da se je rodila v ..., odraščala pa je v Sloveniji pri stari materi. Leta 1970 je odšla na začasno delo v Nemčijo, kjer se je poročila. Vse dopuste in proste dneve preživi doma. V Slovenijo se namerava vrniti v bližnji prihodnosti.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga, da se tožba kot neutemeljena zavrne.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS - Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona (do 25.12.1991) vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče.

Iz upravnih spisov, ki jih je predložila tožena stranka, je razvidno, da je tožnica državljanka Republike Hrvatske, da je poročena z nemškim državljanom, da živi in je zaposlena v Nemčiji, da ima v ... stanovanjsko hišo, ki jo je adaptirala, in da je stalno prebivališče v ... prijavila dne 2.12.1976. Ker tožnica dejansko ne živi v Sloveniji, ne izpolnjuje enega od temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 1. odstavku 40. člena citiranega zakona. Dejstvo, da ima v Sloveniji hišo, ki jo vzdržuje, pravno ni pomembno in ne more vplivati na sprejeto odločitev tožene stranke. Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 424/92-8
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-07

obrtno dovoljenje - organ za odločanje o pritožbi

O pritožbi zoper obrtno dovoljenje samostojnega dimnikarskega obrtnika je pristojno odločiti Ministrstvo za malo gospodarstvo in ne Ministrstvo za trgovino.

Tožbi se ugodi in se odločba Ministrstva za trgovino, Ljubljana, z dne 23.4.1992 odpravi.

Občinski sekretariat za gospodarstvo in družbenoekonomski razvoj z odločbo ni ugodil tožnikovi vlogi za izdajo obrtnega dovoljenja s predmetom poslovanja "dimnikarske storitve", ker mu predhodno ni bil dodeljen dimnikarski okoliš. V pravnem pouku je organ prve stopnje navedel, da je zoper odločbo možna pritožba na Republiški sekretariat za varstvo okolja in urejanje prostora.

Ministrstvo za varstvo okolja in urejanje prostora je odstopilo tožnikovo pritožbo Ministrstvu za trgovino.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo pritožbo. Menila je, da je prvostopna pravilna in utemeljena na zakonu.

Tožnik v tožbi navaja, da mu je bil okoliš že dodeljen s strani občinskega izvršnega sveta, nato pa je bila ta odločitev preklicana, očitno zaradi varovanja monopolističnih interesov Dimnikarskega podjetja. Tožnik smiselno predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka je predložila upravne spise, na tožbo pa ni odgovorila.

Zakon o dimnikarski službi (Uradni list SRS, št. 16/74 in RS 14/90) v prvem odstavku 2. člena določa, da dimnikarsko službo opravljajo organizacije združenega dela, katerih poslovni predmet je dimnikarstvo (v nadaljnem besedilu dimnikarske organizacije) ter samostojni dimnikarski obrtniki. V konkretnem primeru gre za obrtno dovoljenje samostojnega dimnikarskega obrtnika. O pritožbi zoper tako dovoljenje pa je pristojno odločati Ministrstvo za malo gospodarstvo glede na določbo 12. člena zakona o organizaciji in delovnem področju republiške uprave (Ur.l. RS, št. 27/91), po kateri ta republiški upravni organ opravlja zadeve, ki se nanašajo na malo gospodarstvo in obrt.

Tožena stranka je tedaj kot nepristojni organ odločala na drugi stopnji o tožnikovi pritožbi v zadevi obrti, zato je njena odločba nezakonita in jo je sodišče odpravilo na podlagi drugega odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I). Tožena stranka bo morala tožnikovo pritožbo s spisi predložiti pristojnemu republiškemu upravnemu organu.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.