Sodba II Ips 412/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-07

POGODBENO PRAVO - OBLIGACIJSKO PRAVO - STANOVANJSKO PRAVO

Tožnik ne more uveljavljati ničnosti prodajne pogodbe za stanovanje, če je kot imetnik stanovanjske pravice pri sklenitvi sam sodeloval kot pogodbena stranka, ni pa poskrbel za overjeno izjavo o soglasju, da kupi solastninski delež hkrati tudi njegova izvenzakonska partnerka. Njegovo ravnanje je v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja v pravnem prometu (12. čl. Zakona o obligacijskih razmerjih).

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožnikov tožbeni zahtevek, da je prodajna pogodba, sklenjena med strankami dne 19.2.1991 nična v delu, kjer je prva tožena stranka prodala drugi toženi stranki solastninski delež 1/2 na stanovanju. Tožnikovo pritožbo proti tej sodbi je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Tožnik je vložil proti sodbi sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja vse revizijske razloge iz 1. odstavka 385. člena ZPP. Predlaga, da revizijsko sodišče razveljavi sodbo sodišča druge stopnje in vrne zadevo temu sodišču v ponovno odločanje, oziroma da razveljavi sodbi sodišč prve in druge stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V obrazložitvi revizije navaja, da sta sodišči nepravilno razlagali pomen oblike (overitev po sodniku) za pogodbo o prodaji stanovanja po Zakonu o pogojih prodaje stanovanjskih hiš in stanovanj v družbeni lastnini. Strožja oblika je namenjena varstvu družbene lastnine in predpis je prisilne narave. Sodišče ne more presojati primernosti sankcije ničnosti za vsak konkreten primer posebej. Razlogi sodišča druge stopnje o obstoju izvenzakonske skupnosti so v nasprotju s spisovnimi podatki. Ker ni bilo ugodeno tožnikovemu upravičenemu predlogu za preložitev obravnave, se tožnik ni mogel izjasniti o listinah, ki so bile predložene na obravnavi in v postopku tudi ni bil zaslišan kot stranka. Na obravnavi je bil navzoč substitut tožnikovega pooblaščenca brez substitucijskega pooblastila. Tudi če ne gre za absolutne kršitve postopka, so nedvomno podane relativne kršitve po 1. odstavku 354. člena ZPP. Sodišče druge stopnje je bistveno kršilo postopek tudi, ker ni odločilo o pritožbi proti sklepu o zavrnitvi predloga za začasno odredbo.

Revizija je bila vročena toženima strankama , ki nanjo nista odgovorili, in Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil.

Okoliščina, če sodišče druge stopnje ni odločilo o pritožbi proti sklepu o zavrnitvi predloga za začasno odredbo, ne more vplivati na zakonitost in pravilnost odločitve o pritožbi proti sodbi sodišča prve stopnje. Zato zadevna uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka ni podana. Nadaljnja bistvena kršitev določb pravdnega postopka naj bi bila po revizijskih navedbah podana zaradi nasprotij razlogov sodbe o obstoju izvenzakonske skupnosti s spisovnimi podatki. Po 13. točki 2. odstavka 354. člena Zakona o pravdnem postopku bi šlo za absolutno kršitev, če bi bilo o odločilnih dejstvih nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe o vsebini listin ali zapisnikov o izpovedbah v postopku, in med samimi temi listinami oziroma zapisniki. Takega nasprotja revizijsko sodišče ni ugotovilo, v revizijskih trditvah pa tudi sicer konkretno nasprotje ni navedeno. Okoliščina, da tožnik ni bil navzoč in zaslišan na glavni obravnavi dne 13.2.1992, ne predstavlja bistvene kršitve določb pravdnega postopka po 7. točki 2. odstavka 354. člena ZPP niti ne bistvene kršitve po 1. odstavku 354. člena, kot je pravilno zavzelo stališče že sodišče druge stopnje in ga tudi sprejemljivo obrazložilo. Glede na revizijske navedbe, da je na omenjeno obravnavo pristopil substitut tožnikovega pooblaščenca brez substitucijskega pooblastila se pripominja, da je po podatkih uradnega zaznamka z dne 13.2.1992 substitut odvetnik na začetku obravnave pokazal pooblastilo odvetnika, ki zastopa tožnika. Revizijsko sodišče ni ugotovilo, da bi bila podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 10. točke 2. odstavka 354. člena ZPP, katero bi moralo upoštevati po uradni dolžnosti.

Tudi uveljavljani revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava ni podan. Po 6. členu Zakona o pogojih za prodajo stanovanjskih hiš in stanovanj v družbeni lastnini (Uradni list SRS št. 38/86 in 46/88) se lahko zasedena stanovanja prodajo imetniku stanovanjske pravice s soglasjem imetnika pa tudi uporabniku tega stanovanja. Izjava o soglasju imetnika mora biti sestavljena v pisni obliki in overjena pred sodnikom, sicer je pogodba nična. Po ugotovitvah sodišč prve in druge stopnje je tožnik (imetnik stanovanjske pravice na stanovanju) živel z drugo toženko v izvenzakonski skupnosti, tako da je bila toženka uporabnica stanovanja. Prva tožena stranka jima je s pogodbo z dne 19.2.1991 prodala stanovanje vsakemu do 1/2. Pogodbo je potrdil pristojni javni pravobranilec. Tožnik ni posebej podal overjene izjave, da se strinja s prodajo solastninskega dela na stanovanju toženki, pač pa je skupaj z drugo toženko in prvo toženo stranko podpisal prodajno pogodbo. Kot je ugotovilo sodišče prve stopnje je druga toženka prispevala za plačilo 25 % pologa za stanovanje in plačala prometni davek. Razen tega sta tožnik in druga toženka sklenila pisni sporazum, s katerim je tožnik prenesel na toženko vsa svoja upravičenja glede stanovanja, ta pa se je obvezala, da bo sama plačala vso kupnino. Tako je tožnik kot pogodbena stranka sklenil prodajno pogodbo z dne 19.2.1991, ne da bi poskrbel, da bi bila njegova izjava o soglasju sestavljena v pravilni obliki. Sodeloval je tudi pri dejanjih, ki so pomenila realizacijo te pogodbe. Njegovo sedanje ravnanje, ko zahteva ugotovitev delne ničnosti pogodbe (kolikor se nanaša na toženkin solastninski delež) je v nasprotju z načelom vestnosti in poštenja v pravnem prometu (12. člen Zakona o obligacijskih razmerjih). Upoštevanje uveljavljane ničnosti pogodbe bi v konkretnem ne bilo v skladu s smislom zakonske določbe, ki ničnost predpisuje. Zato sta sodišči prve in druge stopnje že iz navedenih razlogov odločili materialno pravno pravilno, ko sta tožnikov zahtevek zavrnili.

Iz vseh navedenih razlogov je revizijsko sodišče zavrnilo revizijo kot neutemeljeno (393. člen ZPP).

Določbe Zakona o pravdnem postopku in Zakona o obligacijskih razmerjih, na katerih temelji odločitev revizijskega sodišča, so uporabljene na podlagi 1. odstavka 4. člena Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I).

Zakon o pogojih za prodajo stanovanjskih hiš in stanovanj v družbeni lastnini člen 6.ZOR člen 12, 103.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.