TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 81/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-18

vrnitev v prejšnje stanje - opravičen vzrok

Zatrjevano neuspelo komuniciranje med takratnim odvetnikom tožeče stranke in tožnikoma tudi po presoji revizijskega sodišča ni opravičljiv razlog (1. odst. 117. čl. ZPP), zaradi katerega bi tožeče stranke ne doletele posledice preteka pritožbenega roka.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog tožeče stranke za vrnitev v prejšnje stanje zaradi zamude roka za pritožbo proti sodbi sodišča prve stopnje, s katero je bil njen tožbeni zahtevek zavrnjen. Sodišče druge stopnje je sklep sodišča prve stopnje potrdilo, potem ko je zavrnilo pritožbo tožeče stranke.

Proti sklepu sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi bistvenih kršitev določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava tožeča stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi ter sklepa sodišča druge in prve stopnje razveljavi ter zadevo odstopi v nadaljnji postopek sodišču prve stopnje. V reviziji očita sodišču prve in druge stopnje, da so ugotovitve obeh sodišč glede vročitve sodbe sodišča prve stopnje, in sicer, da je bila sodba z vročitvijo odvetniku tožeče stranke veljavno opravljena, napačne. Iz podatkov spisa je namreč razvidno, da je tožnika na zadnji glavni obravnavi zastopal pooblaščenec R., ki pa odvetnika A. ni pooblastil. Ker vročitev tedaj ni bila pravilno opravljena na roke pooblaščenca R. je podan razlog za vrnitev v prejšnje stanje.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila (3.odst.390.čl.ZPP).

Tožeča stranka je v predlogu za vrnitev v prejšnje stanje kot opravičen vzrok za zamudo pritožbenega roka navedla, da je ta rok zamudila zato, ker ni dobila obvestila svojega odvetnika o sodbi sodišča prve stopnje. Glede te okoliščine sta sodišči prve in druge stopnje po presoji revizijskega sodišča pravilno odločili. Zatrjevano neuspelo komuniciranje med takratnim odvetnikom tožeče stranke in tožnikoma tudi po presoji revizijskega sodišča ni opravičljiv razlog (1. odst. 117. čl. ZPP), zaradi katerega bi tožeče stranke ne doletele posledice preteka pritožbenega roka. Revizijske trditve, češ da sodba sodišča prve stopnje z vročitvijo takratnemu odvetniku tožeče stranke naj ne bi bila pravilno opravljena, zato ker je tožnika na zadnji glavni obravnavi zastopal pooblaščenec R., ki pa odvetnika tožnikov ni pooblastil, ob povedanem na drugačno odločitev ne morejo vplivati, saj za odločitev v danem primeru niso pravno odločilne.

Glede na navedeno reviziji ni bilo moč ugoditi in jo je revizijsko sodišče, potem ko je ugotovilo, da tudi niso podani razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zavrnilo kot neutemeljeno (393.čl.ZPP v zvezi s 4.odst.400.čl.ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 5/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-10

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija

Tožeča stranka utemeljuje svoj zahtevek med drugim tudi z dejstvi, ki naj bi jih povzročilo sodišče v izvršilnem postopku, pri katerem je vložila tožbo. Takšne tožbene trditve pa po presoji Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v konkretnem primeru predstavljajo tehten razlog, zaradi katerega Vrhovno sodišče Republike Slovenije lahko določi, da naj v posamezni zadevi postopa drugo stvarno pristojno sodišče (68.čl.ZPP).

Za odločanje v tej zadevi se določi Temeljno sodišče v B.

Tožeča stranka je pri Temeljnem sodišču v A., enoti v A., vložila tožbo proti toženim strankam zaradi ugotovitve, da je zato, ker je z lastnimi sredstvi in lastnim delom, zgradila gostinski objekt, postala po samem zakonu solastnica le-tega. Ker naj bi ji bil ta objekt v izvršilnem postopku, v katerem je bila predlagana izvršba z izpraznitvijo štirih kioskov, ki so stali na parc.št. pred postavitvijo omenjene nepremičnine, protizakonito odvzet, uveljavlja še, da ji tretje tožena stranka vrne nepremičnino v posest, potem ko jo bo druga tožena stranka odpečatila. Poleg tega zahteva, da ji tožene stranke plačajo odškodnino za gmotno in negmotno škodo, ki jo je pretrpela zaradi zatrjevane protizakonite izvršbe.

Temeljno sodišče v A. je v predlogu za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča navedlo, da tožeča stranka svoj zahtevek utemeljuje s trditvijo, da je Temeljno sodišče v A., enota v A., brez kakršnekoli veljavne podlage izpraznilo celotni gostinski objekt tožeče stranke. Ker tožeča stranka zahteva, da sodišče v tem postopku odpravi posledice, ki so ji nastale zaradi ravnanja Temeljnega sodišča v A., enote v A., to predstavlja po mnenju predlagajočega sodišča tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Tožeča stranka utemeljuje svoj zahtevek med drugim tudi z dejstvi, ki naj bi jih povzročilo sodišče v izvršilnem postopku, pri katerem je vložila tožbo. Takšne tožbene trditve pa po presoji Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v konkretnem primeru predstavljajo tehten razlog, zaradi katerega Vrhovno sodišče Republike Slovenije lahko določi, da naj v posamezni zadevi postopa drugo stvarno pristojno sodišče (68.čl.ZPP).

Glede na navedeno je Vrhovno sodišče Republike Slovenije predlogu ugodilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 1/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-17

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča (delegacija)

Nezadovoljstvo   strank   z   vodenjem   postopka    in    odločanjem razpravljajoče  sodnice  ne predstavlja tehtnega razloga za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Pri sodišču je v teku pravdna zadeva tožeče stranke proti toženi stranki in zaradi plačila zneska 153.000,00 SIT s prip. Toženki sta predlagali, da določi vrhovno sodišče drugo stvarno pristojno sodišče pristojno sodišče za odločanje v tej zadevi. Pri tem sta zatrjevali, da je obstajalo nezakonito ravnanje sodnice v tej zadevi in izvršilni zadevi, ki je v teku med istimi strankami. Sodnici pa sta ravnali nezakonito tudi še v drugi pravdni zadevi med istimi strankami.

Po 68. Členu Zakona o pravdnem postopku lahko Vrhovno sodišče Republike Slovenije kot najvišje redno sodišče v republiki določi, naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Nezadovoljstvo strank z vodenjem postopka in odločanjem razpravljajoče sodnice ne predstavlja tehtnega razloga za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča. Kolikor obstajajo utemeljeni razlogi, da zadeve ne morejo obravnavati posamezni sodniki na neki enoti, (npr. zaradi izločitve ali če je zadeva po razveljavitvi na II. stopnji vrnjena v sojenje drugemu senatu), ima predsednik sodišča v okviru svojih pooblastil možnost, da dodeli zadevo v obravnavanje drugi enoti.

Iz navedenih razlogov je vrhovno sodišče predlog v pravdni zadevi zavrnilo. Predloga za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča v izvršilni zadevi ni obravnavalo, ker se nanaša na odločanje o zadevi na prvi stopnji, zadeva pa je v reševanju pri Višjem sodišču v Ljubljani.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 364/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-14

Ni bilo prijavljeno stalno prebivališče na dan plebiscita 23.12.1990.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožničini vlogi za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS - Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91-I), ker je ugotovila, da na dan 23.12.1990 ni imela prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji.

V tožbi tožnica navaja, da živi v Ljubljani že od 3.9.1990, vendar ji takrat fant, s katerim je živela, ni dovolil, da bi prijavila stalno prebivališče, kar bi morala tožena stranka upoštevati. Ker njena eksistenca ni ogrožena, saj ima službo, prosi za ugodno rešitev tožbe. Smiselno predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

V stvari gre za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem pridobi državljanstvo Republike Slovenije državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če vloži vlogo za pridobitev državljanstva v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona. Če katerikoli od navedenih pogojev ni podan, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Ker v tem primeru tožnica 23.12.1990 ni bila stalno prijavljena na območju Slovenije, kar niti sporno ni, je pravilna ugotovitev tožene stranke, da tožnica ne izpolnjuje vseh pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi. Na odločitev o stvari pa ne morejo vplivati okoliščine, ki jih tožnica navaja v tožbi.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita, zato tožnica s tožbo ni mogla uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 8/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-27

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

Zmotna in nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni pravna podlaga za vložitev izrednega preizkusa pravnomočne sodbe

Zahteva obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno sodbo so bili obsojeni spoznani za krive kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po 1. odstavku 245. člena KZ SFRJ v zvezi z 22. členom KZ SFRJ in 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I). Višje sodišče v Ljubljani je z uvodoma navedeno sodbo pritožbo prvo obs. in njegovega zagovornika kot neutemeljeno zavrnilo in v tem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, medtem ko je s sklepom ugodilo pritožbi zagovornikov ostalih obdolžencev in izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje glede teh obdolžencev razveljavilo ter zadevo vrnilo v tem obsegu sodišču prve stopnje v novo sojenje. Prvoobsojeni je bil tako pravnomočno obsojen za omenjeno kaznivo dejanje na 6 let zapora, na podlagi 70. člena KZ SFRJ pa mu je bil izrečen izgon iz ozemlja Republike Slovenije za vselej.

Obs. je dne 15.12.1992 vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V njej je uveljavil, da je šlo v postopku le za montažo in da je tako prvostopno kot drugostopno sodišče spregledalo, da je celoten postopek zrežirala policija. V zahtevi zatrjuje, da nihče od obdolženih ni posedoval mamila ter da je heroin policija sama podtaknila v avtomobil enega od obd. Poleg tega je bila zavrnjena njegova zahteva, da bi bila zaslišana priča, katere pričevanje bi utegnilo razjasniti okoliščino, kdo je sugeriral idejo soobd. češ da naj bi bil obsojeni "prodajalec".

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

V zahtevi obs. izpodbija pravnomočni sodbi izključno iz razlogov zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar pa ne more biti pravna podlaga za vložitev tega izrednega pravnega sredstva. V 427. členu ZKP v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I), namreč ni predvideno, da bi se lahko zahteva vložila iz razlogov zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Obsojenec drugih kršitev, ki so predvidene v tej določbi ZKP, ni uveljavljal.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da v obravnavani zadevi ni pravne podlage za ugoditev obsojenčevi zahtevi za izreden preizkus pravnomočne sodbe, zato jo je kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 15/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-27

skrajšan postopek - sojenje obdolžencu v nenavzočnosti - nova ustava

Tudi glede na ureditev v novi ustavi sodišče lahko sodi obdolžencu v nenavzočnosti, kadar so izpolnjeni vsi zakonski pogoji iz 3. odstavka 442. čl. ZKP.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivih dejanj ogrožanja varnosti javnega prometa po 1. in 3. odstavku 251. člena in zapustitve oškodovanca v prometni nezgodi brez pomoči po 1. odstavku 254. člena KZ RS. Sodišče prve stopnje mu je za vsako od kaznivih dejanj določilo kazen 3 mesecev zapora, nato pa mu je bila izrečena enotna kazen 5 mesecev zapora, sodišče druge stopnje pa je delno ugodilo pritožbi javnega tožilca ter obsojencu zvišalo posamezni določeni kazni in sicer vsako na 4 mesece zapora, nato pa mu je izreklo enotno kazen 6 mesecev zapora.

Obsojenčev zagovornik, je dne 28.12.1992 vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. Zahtevo je vložil zaradi kršitve obsojenčeve pravice do obrambe na podlagi 3. točke 427. člena ZKP. Predlagal je, da se obsojenca oprosti obtožbe ali pa v celoti razveljavi sodbo sodišča prve in druge stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe obsojenčev zagovornik utemeljuje s tem, da je imelo sodišče na dan obravnave že priglašeno pooblastilo in prošnjo za preklic glavne obravnave, poleg tega pa odločitev o obsojenčevi nenavzočnosti na glavni obravnavi ni bila utemeljena, saj bi sodišču obramba predlagala vrsto novih dokazov. Že sodišče druge stopnje je ob zavrnitvi pritožbe obsojenčevega zagovornika pravilno pojasnilo, da so bile v skrajšanem postopku upoštevane določbe 3. odstavka 442. člena ZKP, po kateri lahko tudi glede na ureditev v novi ustavi sodišče sodi obdolžencu v nenavzočnosti, kadar so izpolnjeni vsi zakonski pogoji. V obravnavanem primeru je bil obdolženec namreč že zaslišan, dobil je pravočasno vabilo na glavno obravnavo in je bil z vabilom posebej obveščen, da bo glavna obravnava lahko opravljena tudi v njegovi nenavzočnosti, če bodo za to podani pogoji. To, da se obsojenec obravnave sploh ni udeležil in da je se ni udeležil niti njegov zagovornik, čeprav je obsojenec dobil pravočasno vabilo za glavno obravnavo, pač ne more predstavljati kršitve obsojenčeve pravice do obrambe na glavni obravnavi.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da v obravnavani zadevi ni prišlo do kršitve iz 3. točke 427. člena ZKP, zato je zahtevo obsojenčevega zagovornika za izreden preizkus pravnomočne sodbe kot neutemeljeno zavrnilo.

ZKP člen 427, 427-3, 442, 442/3.URS člen 29.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 34/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-24

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

Zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni mogoče vložiti zaradi odločbe o kazni.

Zahteva obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivih dejanj tatvine po 2. odstavku 165. člena KZ RS, nasilniškega obnašanja po 1. odstavku 222. člena KZ RS, kršitve nedotakljivosti stanovanja po 1. odstavku 71. člena KZ RS, odstranitve ali poškodovanja uradnega pečata ali znamenja po 1. odstavku 222. člena KZ RS, poškodovanja tuje stvari po 1. odstavku 177. člena KZ RS, preprečitve uradnega dejanja uradni osebi po 3. odstavku v zvezi s 1. odstavkom 223. člena KZ RS v zvezi z 19. členom KZ SFRJ in 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona Republike Slovenije, kaznivo dejanje tatvine po 1. odstavku 165. člena KZ RS, za katero je bil spoznan za krivega pred sodiščem prve stopnje, pa je sodišče druge stopnje pravno opredelilo po 2. odstavku 165. člena KZ RS. Za omenjena kazniva dejanja mu je sodišče izreklo enotno kazen 1 leta zapora.

Obsojenec je dne 29.1.1993 vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V njej uveljavlja, da se mu sodba ne zdi verodostojna, ker ruši oziroma spodkupuje vse temelje njegovega novoustvarjenega načina življenja in sedanjega dokaj uspešnega vključevanja v okolico. V primeru izvršitve sodbe obstaja možnost, da bo izgubil novo nastale stike s svojim sinom, onemogočen bo začetek usposabljanja in prilagajanja na delovnem mestu varilca ter ambulantno zdravljenje pri psihiatru.

Obsojenčeva zahteva po svoji vsebini predstavlja izpodbijanje izrečene kazni oziroma graja primernost same kazni. Takšen razlog ni predviden v 427. členu ZKP kot temelj za vložitev zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe. Obsojenec torej z zahtevo uveljavlja takšen razlog, ki v postopku za omenjeno izredno pravno sredstvo ni predviden. Iz tega razloga je vrhovno sodišče njegovo zahtevo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 9/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-24

zahteva za varstvo zakonitosti - kršitev določb zakona o prekrških - pritožba - rok za pritožbo - odločanje organa druge stopnje

Pravica obdolženca do pritožbe v postopku o prekršku je prekršena, če organ druge stopnje odloči o pritožbah še pred potekom pritožbenega roka, ki gre obdolžencu po 1. odstavku 182. člena zakona o prekrških.

Zahtevi javnega tožilca Republike Slovenije za varstvo zakonitosti se ugodi in se odločba občinskega sodnika v zvezi z odločbo Republiškega senata za prekrške spremeni tako, da se postopek za prekrške zoper N.N. ustavi.

Z odločbo očinskega sodnika za prekrške navedeno v izreku, je bil N.N. spoznan za odgovornega pod točko 1) prekrška po 5. točki 1. odstavka v zvezi z 2. odstavkom 227. člena ZTVCP in pod točko 2) prekrška po 28. točki 1. odstavka 226. člena ZTVCP ter kaznovan za prekršek pod točko 1) z denarno kaznijo 1.600 SIT in za prekršek pod točko 2) z denarno kaznijo 1.900 SIT, nato pa mu je bila izrečena enotna kazen 3.500 SIT, poleg tega pa mu je bil še po 39. členu zakona o prekrških izrečen varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas enega meseca. Ta odločba organa prve stopnje je bila vročena obdolžencu dne 14.12.1992, njegovi zagovornici pa že dne 10.12.1992. Zagovornica je dne 18.12.1992 vložila pritožbo, katera pa je bila z odločbo Republiškega senata za prekrške zavrnjena kot neutemeljena in potrjena odločba organa prve stopnje.

Javni tožilec Republike Slovenije je zoper pravnomočno odločbo vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, s katero uveljavlja, da sta bili na škodo obdolženca kršeni določba 6. odstavka 181. člena in določba 2. odstavka 181. člena zakona o prekrških. Zahtevo je namestnik javnega tožilca na seji senata Vrhovnega sodišča Republike Slovenije v Ljubljani še ustno dopolnil z izjavo, da uveljavlja tudi kršitev 1. odstavka 182. člena zakona o prekrških. Predlaga, naj se izpodbijana pravnomočna odločba razveljavi.

Zahteva za varstvo zakonitosti je utemeljena.

Z določbami zakona o prekrških, ki naj bi bile po navedbah zahteve za varstvo zakonitosti prekršene, je podrobneje urejena v postopku za prekrške pravica do pritožbe, katera je sicer na splošno zagotovljena z določbo 25. člena Ustave Republike Slovenije.

ZP člen 181, 181/1, 181/2, 181/6, 182, 182/1, 252, 252/2.ZKP člen 123, 123/4.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 4/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-24

Ker je vrhovno sodišče v isti zadevi v zahtevi javnega tožilca za varstvo zakonitosti izpodbijano pravnomočno odločbo organa druge stopnje spremenilo tako, da je postopek za prekršek zoper kaznovanega ustavilo, je šteti, da v tej zadevi ne obstoji več taka odločba, ki jo je moč izpodbijati z zahtevo za sodno varstvo na podlagi 203. člena zakona o prekrških.

Zahteva zagovornice kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Z odločbo občinskega sodnika za prekrške spoznan za odgovornega pod točko 1) prekrška po 5. točki 1. odstavka v zvezi z 2. odstavkom 227. člena ZTVCP in pod točko 2) prekrška po 28. točki 1. odstavka 226. člena ZTVCP ter kaznovan za prekršek pod točko 1) z denarno kaznijo po 1.600 SIT in za prekršek pod točko 2) z denarno kaznijo po 1.900 SIT, nato pa mu je bila izrečena enotna denarna kazen 3.500 SIT, poleg tega pa mu je bil po 39. členu zakona o prekrških izrečen še varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas enega meseca. Republiški senat za prekrške v Ljubljani je zavrnil pritožbo obdolženčeve zagovornice kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

Zagovornica kaznovanega je zoper odločbo organa druge stopnje vložila dne 19.1.1993 zahtevo za sodno varstvo, v kateri predlaga, naj se postopek za prekršek zoper ustavi iz vseh razlogov izpodbojnosti.

Zahtevo zagovornice za sodno varstvo je treba šteti za nedovoljeno. Iz predloženega spisa se vidi, da je v isti zadevi Javni tožilec RS zoper pravnomočno odločbo občinskega sodnika za prekrške v zvezi z odločbo Republiškega senata za prekrške vložil zahtevo za varstvo zakonitosti, ker so bile kršene določbe 2. in 6. odstavka 181. člena ter 1.odstavka 182. člena zakona o prekrških. Vrhovno sodišče Republike Slovenije je s sodbo zahtevi Javnega tožilca Republike Slovenije za varstvo zakonitosti ugodilo in izpodbijano pravnomočno odločbo spremenilo tako, da se postopek za prekršek zoper kaznovanega ustavi. V zvezi s to izrečeno sodbo je treba šteti, da v zadevi ne obstoji nobena taka odločba, katero bi bilo mogoče izpodbijati zahtevo za sodno varstvo na podlagi 203. člena zakona o prekrških. Glede na to, da je vložena zahteva zagovornice kaznovanega zaradi spremenjenega stanja zadeve postala nedovoljena, jo je bilo treba v skladu z določbo 2. odstavka 204. člena zavreči.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 3/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-03

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija - izločitev

Sorodstveno razmerje med  zastopnikom  stranke  in  sodnikom  Višjega sodišča  je  izločitveni  razlog  ne  pa  "drug tehten razlog", ki bi opravičeval delegacijo.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Z vlogo z dne 31.7.1992 je tožeča stranka predlagala, da naj se v tej pravdni zadevi za obravnavo in odločanje določi drugo stvarno pristojno sodišče. Predlog je utemeljila s trditvijo, da je direktor tožeče stranke bratranec sodnika Višjega sodišča v ...

Razlog, ki ga navaja tožeča stranka v predlogu za delegacijo, ni "drug tehten razlog" iz 68. člena ZPP, ki bi opravičeval, da se predlogu za delegacijo ugodi. V predlogu zatrjevano sorodstveno razmerje med zastopnikom tožeče stranke in sodnikom Višjega sodišča v ... predstavlja namreč le izločitveni razlog v smislu določbe 71. člena ZPP ne pa "drugega tehtnega razloga" v smislu določbe 68. člena ZPP, ki bi imel za posledico prenos obravnavanja te pravdne zadeve na drugo stvarno pristojno sodišče. Zato je Vrhovno sodišče Republike Slovenije predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča kot neutemeljen zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.