Sodba U 241/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-07

Vojaška oseba, častnik nekdanje JLA, dejansko ni živela na ozemlju Republike Slovenije, zato ne more pridobiti slovenskega državljanstva.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožnikovo prošnjo z dne 30.10.1991 za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije z utemeljitvijo, da morata biti po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS) za pridobitev državljanstava izpolnjena dva pogoja. Prvi pogoj je, da je prosilec imel na dan 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji, drugi pa, da v Sloveniji tudi dejansko živi. Tožena stranka je iz zbranega dokaznega gradiva sklepala, da tožnik dejansko ne živi v Sloveniji, ker je avgusta 1991 z enoto JLA zapustil ozemlje te republike ter živi in dela izven Republike Slovenije.

V tožbi je tožnik takšno odločbo izpodbijal in navajal, da živi v R Sloveniji že več kot dvajset let. Tu živi njegova žena, hčerka in sin, ki so vsi državljani Republike Slovenije. Avgusta leta 1991 je odšel, vendar je prebivališče spremenil samo začasno, le do oktobra. Vložil je prošnjo za upokojitev in je bil upokojen. Tožena stranka je zato zmotno ugotovila dejansko stanje in napačno uporabila materialno pravo, saj so dani pogoji za pridobitev državljanstva po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Nima drugega prebivališča, njegova žena je upokojena zaradi invalidnosti.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da je tožnik Slovenijo zapustil avgusta 1991. Od takrat pa do konca februarja 1992 je bil le dvakrat v Sloveniji. Tožnik je ostal v jugoslovanski armadi kljub pozivu predsedstva R Slovenije z dne 27.6.1991. Odsotnost tožnika ni bila upravičena. Tožnik dejansko ni živel v R Sloveniji, zato je za urejanje zadev v zvezi z državljanstvom pooblastil svojega sina.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije, (Uradni list RS, št. 1/91, 30/91 in 38/92) v 1. odstavku 40. člena določa dva materialnopravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva R Slovenije na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti R Slovenije, to je dne 23.12.1991, imel prijavljeno stalno prebivališče v R Sloveniji. Drugi pogoj je, da prosilec dejansko živi na ozemlju Republike Slovenije. Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnik dejansko ne živi na ozemlju Republike Slovenije. V zvezi s postopkom za pridobitev državljanstva R Slovenije je tožnik pooblastil svojega sina. V prošnji za sprejem v državljanstvo R Slovenije je v rubriki v točki 10 navedeno, da tožnik po 23.12.1990 stalno ni živel na ozemlju R Slovenije. To izhaja tudi iz izpovedb in tožnikove žene. Tako sta izpovedala na zaslišanju. Iz odločbe komande prve vojaške oblasti izhaja, da je tožniku prenehala aktivna vojaška služba. Iz navedenih dokazov torej nedvomno izhaja, da tožnik v času po plebiscitu, pa tudi v času odločanja o njegovi vlogi, ni živel dejansko na ozemlju Republike Slovenije, zaradi česar nista izpolnjena oba pogoja po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožena stranka je torej pravno pravilno zavrnila vlogo tožnika.

Sodišče zato ne more soglašati s trditvami v tožbi, da je tožena stranka nepopolno oziroma zmotno ugotovila dejansko stanje in da je nepravilno uporabila določbe zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožena stranka se sklicuje na poziv predsedstva Republike Slovenije z dne 27.6.1991. Akt, ki ni bil objavljen kot splošni akt, ne more imeti negativnih učinkov na odločbe o posamičnih stvareh (154. člen ustave R Slovenije).

Sodišče je glede na obrazloženo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77) v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti R Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) tožbo zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.