TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba I Ips 152/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-08

zahteva za izredno omilitev kazni - nove okoliščine

Sodišču je bilo že ob izreku kazni znano, koliko otrok ima obsojenec, zato te okoliščine v postopku za izredno omilitev kazni ni mogoče upoštevati.

Zahteva obs. za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja velike tatvine po 1. točki 1. odstavka 166. člena KZ RS ter mu je bila izrečena kazen 3 let zapora. Obsojenec je bil v priporu od 25.2.1992 naprej, sedaj pa je na prestajanju kazni v Republiki Hrvaški.

Obsojenec je dne 3.4.1993 vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej je uveljavil, da mu je umrla mati, oče pa je težek invalid in nepokreten ter mu je potrebna obsojenčeva pomoč, saj živi sam v hiši. Ker je poleg tega tudi oče mladoletnega otroka v starosti štirih let, za katerega mora prav tako skrbeti, predlaga, da se njegova zahteva ugodno reši.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po prvnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Iz poročila kazensko-popravnega doma je razvidno, da so obsojencu izrečene še kazni zapora 6 let in 10 mesecev s sodbo Okrožnega sodišča Zagreb, v to kazen pa je vračunan tudi čas, ko je obsojenec prestajal kazni po drugi sodbi Okrožnega sodišča in sicer 6 let in 5 mesecev zapora, ta sodba pa je postala pravnomočna dne 1.12.1992. Iz tega poročila je tudi razvidno, da te kazni niso združene s kaznijo iz pravnomočnih sodb, navedenih v uvodu tega sklepa. Poleg tega je v poročilu pojasnjeno, da je obsojenec s prestajanja kazni pobegnil, ko je odšel na materin pogreb. Že iz te okoliščine torej lahko sklepamo, da obsojenec po smrti matere ni nameraval resno pomagati svojemu očetu, tako da materino smrt ne moremo opredeliti kot posebno novo olajševalno okoliščino na strani obsojenca. Sodišču je bilo že ob izreku kazni znano, da je obsojenec oče šestih otrok, tako da tudi ta v zahtevi navedena okoliščina ni nova okoliščina, ki bi jo sodišče lahko upoštevalo v postopku za izredno omilitev kazni. Ob vsem tem pa naj dodamo, da je iz kazenskega lista za obsojenca, ki je v kazenskem spisu, razvidno, da je bil obsojenec že desetkrat obsojen za različna kazniva dejanja, kar še dodatno utemeljuje, da pri obsojencu ne pride v poštev izredna omilitev kazni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep IX Ips 80676/2010-8 (IX Ips 91/2010)
Sodba I Ips 160/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-08

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno izpodbijati sodbe zaradi zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja tatvine po 1. odstavku 165. člena KZ RS in kaznivega dejanja posilstva po 1. odstavku 100. člena KZ RS v zvezi z 2. odstavkom 12. člena KZ SFRJ. Za prvo kaznivo dejanje mu je bila določena kazen 6 mesecev zapora, za drugo pa 2 let in 6 mesecev zapora, nakar mu je sodišče izreklo enotno kazen 2 leti in 10 mesecev zapora. V kazen mu je bil vštet pripor, hkrati pa mu je bil po 70. členu KZ SFRJ izrečen varnostni ukrep izgona tujca iz države za dobo 10 let.

Obsojenčev zagovornik, je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V zahtevi je uveljavil, da ni prav nobenega dokaza, da bi obsojenec storil kaznivo dejanje posilstva, izpodbijani sodbi pa nimata razlogov, ki bi ovrgli obsojenčeve trditve, da dejanja ni storil. Izpodbijani sodbi tudi nimata razlogov, ki bi se nanašali na prištevnost obsojenca ob domnevni storitvi kaznivega dejanja. Poleg tega obsojencu ni možno očitati, da si je 200 DEM protipravno prilastil, saj je dolgo časa živel z oškodovanko, ki se je zabavala z njegovim denarjem. V tem primeru je šlo za tipičen civilnopraven odnos med obsojencem in oškodovanko, ne pa za kaznivo dejanje. Tudi, če bi bilo to dejanje storjeno, bi bilo pregonljivo s strani domnevne oškodovanke, ne pa s strani javnega tožilstva. Iz teh razlogov zagovornik predlaga, da vrhovno sodišče obsojenca oprosti obtožbe ter izrečene kazni in varnostnega ukrepa, podrejeno pa sodbi razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje pred popolnoma spremenjenim senatom.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

V tistem delu, ko zagovornik ponavlja obsojenčev zagovor, da ni šlo za kaznivo dejanje posilstva, temveč za sporazumen spolni odnos, uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja, kar pa se po 427. členu ZKP v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ne more uveljavljati. Netočne so tudi zagovornikove trditve, da izpodbijani sodbi nimata razlogov o obsojenčevi krivdi in njegovi prištevnosti.

Tudi glede kaznivega dejanja tatvine obsojenčev zagovornik izpodbija ugotovljeno dejansko stanje, ko je sodišče ugotovilo, da med obsojencem in oškodovanko ni šlo za izvenzakonsko skupnost ter da je pri odvzemu 200 DEM šlo za protipravno prilastitev. Dejanskega stanja, kot je bilo že omenjeno, z omenjenim izrednim pravnim sredstvom ni možno izpodbijati.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da niso podani razlogi za ugoditev zahtevi za izreden preizkus pravnomočne sodbe, zato jo je kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 32/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-08

zahteva za sodno varstvo - razlogi - kršitev zakona

Z zahtevo za sodno varstvo ni moč uveljavljati zmotno in nepopolno ugotovljenega dejanskega stanja. Dejstvo, da je kaznovani prejel odločbo organa 2. stopnje kasneje, kot je bilo odločeno na seji senata, ne pomeni kršitve zakona o prekrških.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z odločbo Republiškega senata za prekrške v Ljubljani je bila potrjena odločba Občinskega sodnika za prekrške, s katero je bil kaznovani spoznan za odgovornega prekrškov po 5. točki 1. odstavka v zvezi z 2. odstavkom 227. člena ZTVCP in po 36. točki 1. odstavka 226. člena ZTVCP. Izrečena mu je bila enotna denarna kazen in varstveni ukrep prepovedi vožnje motornih vozil B kategorije za čas enega meseca.

Zagovornik kaznovanega je vložil zahtevo za sodno varstvo. V zahtevi je uveljavil, da kaznovani omenjenih dveh prekrškov ni storil oziroma mu v teku postopka nista bila dokazana. Poleg tega iz odločbe drugostopnega organa izhaja, da bi naj bilo v zadevi odločeno na seji dne 3.3.1993, kaznovani pa je odločbo prejel šele 9.6.1993, kar naj bi predstavljalo kršitev zakona. Zagovornik je predlagal, da vrhovno sodišče razveljavi odločbo o prekršku prve in druge stopnje ter kaznovanega oprosti odgovornosti za očitane prekrške, podrejeno pa razveljavi in celotno zadevo odstopi prvostopnemu oziroma drugostopnemu organu v ponovno odločanje.

Zagovornik v svoji zahtevi glede obeh prekrškov, za katere je bil kaznovani spoznan za odgovornega, uveljavlja zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Ta razlog za uveljavitev zahteve za sodno varstvo je bil v 203. členu zakona o prekrških z zakonom o spremembah in dopolnitvah zakona o prekrških (Uradni list SRS št. 5 z dne 16.2.1990) s 14. členom tega zakona odpravljen. Tako v postopku za sodno varstvo razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja od uveljavitve novele zakona ni možno več uveljavljati.

Kršitev določb zakona o prekrških tudi ni podana s tem, da je kaznovani prejel odločbo organa druge stopnje kasneje, kot je bilo odločeno na seji senata.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da zahteva za sodno varstvo ni utemeljena, zato jo je v skladu s 4. odstavkom 204. člena zakona o prekrških zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 154/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-09-22

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno izpodbijati ugotovljenega dejanskega stanja, prav tako vrhovno sodišče ne more ugotavljati novih olajševalnih okoliščin in ne more spreminjati izrečene kazni.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno sodbo je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja neupravičene proizvodnje in prometa z mamili po 1. odstavku 245. člena KZ SFRJ ter mu je bila določena zaporna kazen. Ob upoštevanju pravnomočne kazni iz druge sodbe TS pa mu je bila izrečena enotna kazen.

Zoper navedeno pravnomočno sodbo temeljnega sodišča je zagovornik vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V zahtevi se je skliceval na vloženo pritožbo zoper sodbo sodišča prve stopnje, poleg tega pa uveljavljal, da dejansko stanje v tej kazenski zadevi ni bilo pravilno ugotovljeno. Vloga obs. naj bi bila namreč bagatelna, zato bi po vseh kriterijih morala biti tudi njegova kazen sorazmerna temu, kazen pa je popolnoma enaka kazni drugoobsojenega. Iz teh razlogov zagovornik predlaga, da vrhovno sodišče ponovno oceni dejansko stanje in temu ustrezno spremeni izpodbijano sodbo.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Uvodoma je potrebno pojasniti, da lahko vrhovno sodišče ocenjuje le tiste uveljavljane kršitve kazenskega zakona ali zakona o kazenskem postopku, ki jih v zahtevi uveljavlja zagovornik, ne pa tistih, ki jih je uveljavil v pritožbi zoper prvostopno odločbo in na katere se le sklicuje v sami zahtevi.

Tako kot v končnem predlogu obsojenčev zagovornik sam navaja, je v zahtevi uveljavil zmotno in nepopolno ugotovitev dejanskega stanja. Dejansko stanje namreč izpodbija s tem, ko zatrjuje, da je žena obs. spremenila pričevanje in da je bil potek dogajanja v zvezi s kaznivim dejanjem drugačen. Glede na določilo 427. člena zakona o kazenskem postopku, v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno več izpodbijati ugotovljenega dejanskega stanja. V tem delu je torej zahteva obsojenčevega zagovornika neutemeljena.

Isto velja za zagovornikov predlog, da bi mu vrhovno sodišče na podlagi drugače ugotovljenih okoliščin oziroma prispevka obsojenega pri kaznivem dejanju omililo izrečeno kazen. Vrhovno sodišče v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ne more ugotavljati novih olajševalnih okoliščin in ne more spreminjati izrečene kazni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 51/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-27

zahteva za sodno varstvo - kršitev materialnega prava

S tem, da sodišče ni posebej navajalo predpisov, s katerimi se izraža ustavna pristojnost naše države za izvajanje starih predpisov, ni zagrešena kršitev materialnega zakona.

Zahteva zagovornika kaznovanega ... za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je bila delno spremenjena odločba Občinskega sodnika za prekrške. Tako je bil kaznovani spoznan za odgovornega prekrška po 1. točki 1. odstavka 11. člena zakona o prekrških zoper javni red in mir ter mu je bila izrečena kazen 6.000,00 SIT, in za prekršek po 2. točki 1. odstavka 11. člena navedenega zakona, s katerim mu je bila izrečena kazen 10 dni zapora, tako da mu je bila izrečena enotna kazen 6.000,00 SIT in 10 dni zapora. Poleg tega mu je bil izrečen varstveni ukrep odstranitve tujca z ozemlja Republike Slovenije za dobo enega leta. Zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške je zagovornik kaznovanega, vložil zahtevo za sodno varstvo, s katero je predlagal, da sodišče spremeni odločbo organa druge stopnje v tistem delu, ki se nanaša na izrek varstvenega ukrepa odstranitve tujca z ozemlja Republike Slovenije. Svoj predlog je utemeljil s tem, da v obrazložitvi odločbe organa druge stopnje ni bila temeljito in tehtno obrazložena uporaba 1. odstavka 40. člena zakona o prekrških, poleg tega je bilo kršeno določilo 1. člena tega zakona, ker ob uporabi starih predpisov ni bil citiran ustrezni pravni akt nove države in tako uporabljeno pravo ne bi smelo imeti svoje moči. Pripomnil je še, da je bila kršena določba 25. člena zakona o prekrških, ker ni bil določen rok za plačilo denarne kazni.

Organ druge stopnje je glede na pritožbo zagovornika ustrezno in dovolj jasno v zadnjem odstavku na 3. strani in na začetku 4. strani v obrazložitvi odločbe pojasnil, zakaj je bil kaznovanemu utemeljeno izrečen varstveni ukrep odstranitve tujca iz države. Pri tem tudi ni bila zagrešena kršitev materialnega zakona, če sodišče ni posebej navajalo predpisov, s katerimi se izraža ustavna pristojnost naše države za izvajanje starih predpisov. Ob tem je treba pripomniti, da noben od omenjenih razlogov ne predstavlja kršitev, ki se po 203. členu zakona o prekrških lahko uveljavljajo v postopku za sodno varstvo.

Isto velja glede pripombe, da kaznovanemu ni bil določen rok za plačilo denarne kazni, sicer pa je ta kršitev lahko le v korist kaznovanemu.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 194/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-27

izreden preizkus pravnomočne sodbe - razlogi

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni možno spreminjati izrečenih kazni.

Zahteva zagovornika obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivih dejanj hude telesne poškodbe po 1. odstavku 53. člena KZ RS in poškodovanja tuje stvari po 1. odstavku 177. člena KZ RS. Izrečena mu je bila enotna zaporna kazen.

Obsojenčev zagovornik je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe, s katero je predlagal, da vrhovno sodišče razveljavi obe sodbi ter zadevo vrne prvostopnemu sodišču v novo obravnavanje in odločanje, podrejeno pa drugostopno sodbo spremeni tako, da obsojenca oprosti obtožbe po 1. točki 350. člena ZKP za dejanje pod točko 1) izreka sodbe, za dejanje pod točko 2) izreka sodbe pa izreče pogojno kazen. Hkrati je zagovornik predlagal, da vrhovno sodišče obsojencu odloži nastop zaporne kazni. Svoje predloge je zagovornik utemeljil s tem, da so pri kaznivem dejanju pod točko 1) izreka sodbe podane okoliščine, ki izključujejo obsojenčevo kazensko odgovornost, saj je obsojenec ravnal nagonsko brez volje. Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Obsojenčev zagovornik v zahtevi ponavlja tiste okoliščine, ki jih je uveljavljal že v rednem kazenskem postopku glede kaznivega dejanja hude telesne poškodbe po 1. odstavku 53. člena KZ RS, da je obsojenec namreč glede na svoj zagovor ravnal instiktivno, torej nagonsko brez volje, da je poškodovanec bistveno višji in težji od obsojenca in da ga je obsojenec trdo prijel za vrat, kar pomeni protipravno ravnanje, pri obsojencu, ki je izgubljal zavest, pa je povzročilo instiktivno obrambo. Po zagovornikovem mnenju je poškodba nastala zaradi obsojenčevega nagonskega ravnanja in jo ni moč povezovati z naklepom, ki ga v dani situaciji ni, kakor tudi ni malomarnosti. Vse omenjene okoliščine, ki jih zagovornik uveljavlja, pomenijo uveljavljanje razloga zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stana. Takšen razlog v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe po 427. členu ZKP ni predviden, tako da v tem postopku ni več možno izpodbijati pravnomočne sodbe zaradi zmotne ali nepopolne ugotovitve dejanskega stanja.

Glede podrejenega predloga obsojenčevega zagovornika je treba pripomniti, da v postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe tudi ni možno spreminjati izrečenih kazni.

Vrhovno sodišče torej ni našlo pravne podlage za ugoditev zahtevi obsojenčevega zagovornika, zato jo je kot neutemeljeno zavrnilo. Hkrati s takšno odločitvijo je tudi brezpredmeten predlog za odložitev obsojenčevega nastopa zaporne kazni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba IV Ips 49/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-27

Zahteve za sodno varstvo ni mogoče vlagati zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Da gre pri kaznovanem za nevarnega voznika, izhaja iz prepričljivih ugotovitev, da je vozil pod vplivom alkohola po magistralni cesti v času, ko je bil promet zelo gost.

Zahteva zagovornika kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekršek po čl. 226/I točka 28 ZTVCP in ga kaznovala s denarno kaznijo, izrekla pa mu je tudi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas dveh mesecev. Republiški senat za prekrške je z uvodoma navedeno odločbo zagovornikovo pritožbo zavrnil kot neutemeljeno in potrdil odločbo organa prve stopnje.

V zahtevi za sodno varstvo zagovornik uveljavlja, da dejansko stanje ni bilo popolno in pravilno ugotovljeno, zaradi česar so bili nepravilno uporabljeni materialni predpisi ter predlaga, naj se odločbi o prekršku prve in druge stopnje v celoti, ali vsaj glede izrečenega varstvenega ukrepa, razveljavita in zadeva pošlje organu prve stopnje v novo odločitev.

Po spremenjenih določbah čl. 203 zakona o prekrških, ki so bile uveljavljene s 24.2.1990 (Uradni list SRS št. 5/90), zahteve za sodno varstvo ni mogoče več vložiti zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja. Zato ni bilo mogoče obravnavati zagovornikove trditve, da dejansko stanje ni bilo popolno in pravilno ugotovljeno. Glede na to, da zagovornik v nadaljnjem izpodbija tudi primernost izrečenega varstvenega ukrepa, češ da gre pri kaznovanem za starejšo osebo, ki še nikoli ni storila prekrška, tudi na cesti ne, čeprav je že dolgoletni voznik avtomobila, pa mu je treba povedati, da tudi to ni razlog, ki bi se smel uveljavljati z zahtevo za sodno varstvo, ki je namenjena le uveljavljanju kršitev materialnega zakona in nekaterih kršitev procesnega zakona (že navedeni čl. 203 zakona o prekrških). Da ne gre pri tem niti za kršitev materialnega zakona, ki jo zagovornik smiselno uveljavlja s sklicevanjem na zakon (čl. 39/II zakona o prekrških), po katerem se varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila sme, ne pa mora izreči, pa izhaja iz prepričljivih ugotovitev v napadeni odločbi, da gre pri kaznovanem za nevarnega voznika, saj je vozil pod vplivom alkohola po magistralni cesti v času, ko je bil promet zelo gost.

Po povedanem zahteva za sodno varstvo ni utemeljena in jo je bilo treba zavrniti (čl. 204/IV zakona o prekrških).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep IV Ips 50/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-27

zahteva za sodno varstvo - dovoljenost - izredna omilitev kazni

Zoper odločbo v postopku za izredno omilitev kazni, ki jo je izdal Republiški senat za prekrške, ni mogoče vložiti zahteve za sodno varstvo.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Z uvodoma navedeno odločbo je Republiški senat za prekrške zavrnil zahtevo kaznovanega za izredno omilitev kazni iz pravnomočne odločbe o prekršku Občinske sodnice za prekrške v zvezi z odločbo Republiškega senata za prekrške, s katero je bil za prekrška po čl. 226/I točki 28 in 37 ZTVCP kaznovan z denarno kaznijo 3.800,00 SIT, izrečen pa mu je bil tudi varstveni ukrep prepovedi vožnje motornega vozila B kategorije za čas enega meseca.

V zahtevi za sodno varstvo, v kateri uveljavlja kršitev zakona, kaznovani predlaga, naj se odločba Republiškega senata za prekrške o zavrnitvi zahteve za izredno omilitev kazni razveljavi in zadeva vrne temu organu v ponovno odločanje.

Zahteva za sodno varstvo je dovoljena le zoper odločbo, izdano na drugi stopnji, to je kadar je Republiški senat za prekrške odločil o pritožbi (čl. 200/I v zvezi s čl. 194 zakona o prekrških), sicer pa le, če je to v zakonu izrečno predpisano, kot je to v čl. 212 zakona o prekrških določeno za odločbo druge stopnje, ki je bila izdana na pritožbo v obnovi postopka, kjer pa gre, za razliko od obravnavanega postopka, tudi za odločbo, izdano na drugi stopnji. Ker je torej odločbo v postopku za izredno omilitev kazni izdal zgolj Republiški senat za prekrške, torej na prvi in zadnji stopnji in ker tudi sicer ni izrečno dovoljena, zoper njo ni mogoče vložiti zahteve za sodno varstvo.

Po povedanem je bilo treba po čl. 204/II v zvezi s čl. 215 zakona o prekrških zahtevo kaznovanega za sodno varstvo zavreči kot nedovoljeno.

Kaznovani je tudi zahteval, naj se odloži izvršitev odločbe o prekršku, dokler ne bo končan postopek o zahtevi za sodno varstvo. Temu predlogu senat Vrhovnega sodišča RS ni ugodil, ker ni bilo razlogov, iz katerih bi bilo mogoče sklepati, da bo zahtevi ugodeno (čl. 200/II zakona o prekrških).

ZPR člen 200, 200/1, 194, 202-1, 202-2, 202-3, 204/2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 201/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-10-20

Smrt matere v konkretnem primeru ne more predstavljati nove olajševalne okoliščine.

Zahteva obs. za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z uvodoma navedeno sodbo senata temeljnega sodišča, je bila obs. izrečena enotna kazen 6 let zapora. Pri tem so bile upoštevane pravnomočne sodbe, s katerim so bile obsojencu izrečene kazni zapora. Obsojenec prestaja kazen v KPD Dob od leta 1992 naprej.

Obsojenec je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej je uveljavil, da mu je pred devetimi leti umrla mati, kar je nanj zelo negativno vplivalo, tako da je pričel izvrševati kazniva dejanja, kar vse pa sedaj obžaluje. Ostal je sam z očetom, ki je invalid in bi mu rad pomagal, namerava pa se zaposliti, medtem ko si z dekletom želi ustvariti družino. Iz teh razlogov je zaprosil za omilitev izrečene kazni.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Iz spisnih podatkov je razvidno, da je obs., rojen leta 1970, tako da obsojenčeva navedba o smrti matere v letu 1964 pač ne more držati. Tudi če je mati umrla kasneje, to za obsojenca ne more predstavljati nove olajševalne okoliščine, ki bi opravičevala omilitev kazni. Takšne okoliščine tudi ne morejo predstavljati obsojenčeve želje, da se zaposli in si ustvari družino. Prav tako ni z ničemer izkazana obsojenčeva skrb za invalidnega očeta, saj je npr. iz podatkov ene od sodb celo razvidno, da obsojenca preživljajo starši.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da pri obsojencu niso podani zakonski pogoji za izredno omilitev kazni, zato je njegovo zahtevo v skladu z določilom 7. odstavka 414. člena ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep IX Ips 57036/2010-56 (IX Ips 72/2010)