Sodba IV Ips 61/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-07

zahteva za sodno varstvo - storilec prekrška - sostorilstvo - vrednost blaga

1. Sostorilstvo je treba razlagati tako, da stori skupaj z drugimi prekršek ne samo tisti, ki je neposredno udeležen pri samem izvršitvenem dejanju, marveč tudi tisti, ki s kakšnim drugačnim dejanjem odločilno prispeva k izvršitvi.

2. Kot vrednost odvzetega blaga se vzame samo tista vrednost, ki se ugotovi po predpisanem postopku za določitev carinske osnove.

Zahtevi kaznovanega in zagovornika četrto kaznovanega za sodno varstvo se zavrneta kot neutemeljeni.

Carinarnica - komisija za carinske prekrške je kot organ prve stopnje z odločbo spoznala A., B., C. in D-ja za odgovorne carinskega prekrška po 1. točki 1. odstavka 370. člena v zvezi s 1. odstavkom 380.b člena carinskega zakona in izrekla denarne kazni, poleg tega pa še vsem varstveni ukrep odvzema vsega blaga, ki je predmet prekrška, naložila pa jim je bila tudi solidarno dolžnost plačati vrednost 500 zavojčkov neodvzetih cigaret Ronhil v znesku 4.500 din. Zvezni senat za prekrške v Beogradu je kot organ druge stopnje zavrnil pritožbe kot neutemeljene in potrdil odločbo organa prve stopnje.

Zoper odločbo organa druge stopnje sta vložila zahtevi za sodno varstvo sam prvokaznovani in zagovornik četrtokaznovanega. Kaznovani v svoji zahtevi uveljavlja, da na tej strani meje ni storil nobenega prekrška, saj je vendar bil prijet na drugi strani meje v Avstriji. Predlaga, naj se vsi obdolženci, ki so bili pred izdajo odločbe organa prve stopnje zaslišani pred različnimi organi, ponovno skupaj zaslišijo, poleg tega pa naj se zaslišijo še drugi, ki so sodelovali pri prekršku. Ugovarja tudi oceni kupljenih cigaret, ki so stale v resnici 6.000 DM in mora o tem še vedno obstajati dokument o njihovem nakupu v prosto carinski prodajalni. Smiselno predlaga, naj se izrečena pravnomočna odločba razveljavi in zadeva pošlje organu prve stopnje v novo odločitev.

Zagovornik četrtokaznovanega pa navaja, da vlaga zahtevo za sodno varstvo zato, ker je bil z odločbo o prekršku prekršen materialni predpis, ker je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno in v zvezi s tem pa so bile tudi kršene določbe postopka. Podrobneje navaja, da se glede tega kaznovanega odločba o prekršku opira le na zagovore soobdolžencev, le ti pa v postopku ne morejo biti upoštevani kot dokaz. Soobdolženci so na kaznovanega prevaljevali krivdo zato, da bi zase dosegli nižjo kazen. Kaznovanemu tudi med postopkom ni bil predočen zapisnik o oceni vrednosti blaga - odvzetih cigaret. Za cigarete take vrste je znano, da se jih lahko kupi v prosto carinskih prodajalnah za pol manjše zneske, kot je upoštevano v izpodbijani odločbi. Iz previdnosti izpodbija tudi odločbo o izrečeni kazni in odločbo o odvzemu blaga. Predlaga, naj se odločba organa druge stopnje razveljavi.

Zahtevi za sodno varstvo nista utemeljeni.

Senat Vrhovnega sodišča Republike Slovenije je pri obravnavanju obeh zahtev, ki ju je to sodišče prejelo dve leti po njuni vložitvi, moral uporabiti v procesno-pravnem pogledu določbe zakona o prekrških (Uradni list SRS 23/83, 42/85, 47/87, 5/90 in 10/91), v materialno-pravnem pogledu pa v skladu s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I) določbe carinskega zakona (Uradni list SFRJ, 10/76-21 in 34/90).

Stališču prvokaznovanega, da sploh ni storil prekrška, ni mogoče pritrditi. V tej zvezi je treba opozoriti, da je z zahtevo za sodno varstvo v skladu z 202. členom zakona o prekrških mogoče tako stališče uveljaviti le v mejah vprašanja, ali je bila pri dejanskem stanju, kakršno je ugotovljeno s pravnomočno odločbo, pravilno uporabljena zakonska določba o carinskem prekršku. Iz izreka odločbe organa prve stopnje se vidi, da je kaznovani spoznan za odgovornega za storitev prekrška v sostorilstvu skupaj še s tremi soobdolženci. Sostorilstvo je treba razlagati tako, da stori skupaj z drugimi prekršek ne samo tisti, ki je neposredno udeležen pri samem izvršitvenem dejanju, marveč tudi tisti, ki s kakšnim drugačnim dejanjem odločilno prispeva k izvršitvi. Dejstvo, da je kaznovani bil prijet na drugi strani meje v Avstriji, da je tjakaj prišel čez mejni prehod in da ob prijetju ni imel pri sebi tihotapskega blaga, kaznovanega še ne izključuje kot sostorilca pri prekršku, ki ga je po ugotovitvah pravnomočne odločbe storilo več oseb tako, da so s kombijem prepeljali veliko količino cigaret v bližino državne meje in tam pretovorili blago na traktor in prikolico, nakar so si delo pri prenašanju blaga čez carinsko črto razdelili tako, da sta se kaznovani in še en soobdolženec s kombijem prepeljala čez mejni prehod na tuje ozemlje, kjer naj bi zopet naložili blago, ki bi ga drugi skrivaj prenesli čez mejo zunaj prehoda, pri čemer pa je na ta način uspelo pretihotapiti le manjšo količino blaga, v preostalem delu pa je dejanju ostalo pri poskusu. Pri takem ugotovljenem načinu storitve prekrška je v pravnomočni odločbi pravilno ocenjeno, da je kaznovani glede na svoj odločilni prispevek sodeloval pri storjenem prekršku kot sostorilec. Kolikor kaznovani skuša prikazati, da ni imel take vloge pri storitvi prekrška, kot je ugotovljeno v pravnomočni odločbi, pa s tem izpodbija dejansko stanje kot zmotno in nepopolno ugotovljeno, le-to pa ni razlog, iz katerega bi se smela vložiti zahteva za sodno varstvo.

Zahteva za sodno varstvo, ki jo je vložil zagovornik četrtokaznovanega se uvodoma na splošno sklicuje na kršitev materialnega predpisa, v kasnejših navedbah pa ne pojasni, kakšna kršitev te vrste naj bi bila storjena. S podrobnim navajanjem, da kaznovani ni storil prekrška in da je bil spoznan za odgovornega le na podlagi neresničnih zagovorov soobdolžencev, tudi ta zahteva izpodbija le dejansko stanje, ki se pa pri odločanju o zahtevi za sodno varstvo ne preizkuša. Kolikor pa ta zahteva meni, da naj bi bila z opiranjem na zagovore soobdolžencev kršena določba postopka o prekršku, pa je to mnenje napačno, saj se po zakonu o prekrških zagovori obdolžencev ne štejejo za tak dokaz, na katerega se določba ne bi smela opirati. Nobene kršitve določb postopka tudi ne izhajajo iz navedb zahteve zagovornika kaznovanega, da obdolžencu sploh ni bil predočen zapisnik o komisijski oceni vrednosti blaga in da je pri tem ocenjevanju organ postopka nastopal kot izvedenec v lastni zadevi. Iz predloženega spisa se vidi, da sta komisijska zapisnika o pregledu, meritvi in cenitvi odvzetega ter neodvzetega blaga bila sestavljena še pred uvedbo postopka o prekrških in to sicer res tudi v carinarnici, vendar ne pred tistim organom iz njenega sestava, ki je pooblaščen za vodenje postopka o carinskem prekršku, marveč pred tistim organom, ki je pristojen za carinsko nadzorstvo in s tem zvezano ocenjevanje blaga zaradi ugotavljanja carinske osnove. Iz določb 1. odstavka 370. člena in 3. odstavka 383. člena carinskega zakona, ki so bile poleg drugih uporabljene kot podlaga za izrekanje denarne kazni in naložitev plačila vrednosti neodvzetega blaga, se jasno vidi, da se kot vrednost odvzetega in neodvzetega blaga ne more upoštevati katerakoli njegova cena, ampak samo tista vrednost, ki se ugotovi po predpisanem postopku za določitev carinske osnove. Določitev vrednosti odvzetega in neodvzetega blaga je tako treba šteti v postopku o carinskem prekršku za predhodno vprašanje, o katerem v danem primeru organ za postopek o prekršku ni sam odločal, ampak se je oprl na izvedeno procesno dejanje pristojnega drugega organa. Z zahtevo za sodno varstvo bi bilo mogoče izpodbijati tako oceno le v mejah zatrjevanja kršitev materialnega predpisa, razlogov v tej smeri pa vložena zahteva zagovornika kaznovanega ni navedla. Ta zahteva enako kakor tudi zahteva prvokaznovanega v bistvu izpodbijata oceno vrednosti odvzetega in neodvzetega blaga le z vidika pravilnega ugotavljanja dejanskega stanja, le-to pa tudi v tem delu pri obravnavanju zahteve za sodno varstvo ne more biti upoštevano. Končno zahteva zagovornika kaznovanega sega prek meja dovoljenih razlogov za vložitev takega izrednega pravnega sredstva v tistem delu, ko "zgolj iz previdnosti" in podrejeno izpodbija tudi samo primernost kazni in izrečenega varstvenega ukrepa.

Glede na to, da zahtevi kaznovanega in četrtozagovornika kaznovanega ne navajata nobenih utemeljenih razlogov iz 203. člena zakona o prekrških, ju je bilo treba po določbi 4. odstavka 204. člena tega zakona zavrniti kot neutemeljeni.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.