TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep II Ips 493/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-27

revizija - vrednost spornega predmeta - dovoljenost revizije - nedenarni zahtevek

Revizija ni dovoljena, če vrednost spornega predmeta navedenega v tožbi, ni dosegala, v času vložitve tožbe določenega revizijskega pcto.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke. Ugotovilo je, da ima tožnik dedno pravico po zapustnici na podlagi 2. odstavka 10. člena zakona o dedovanju. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložila laično revizijo tožena stranka. Smiselno uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče drugostopno sodbo v celoti razveljavi in tožbeni zahtevek zavrne, plačilo stroškov postopka pa naloži tožeči stranki.

Določila ZPP (zakona o pravdnem postopku - Ur.l. SFRJ, št. 4/77-27/90) so uporabljena na podlagi ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I), v povezavi s 1. členom ustavnega zakona za izvedbo ustave Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 33/91-I). Po 3. odstavku 382. člena ZPP revizije ni v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. Z novelo (Ur.l. RS, št. 55/92), ki je začela veljati 5.12.1992, je bil določen znesek 80.000 SIT. Vendar je v 3. odstavku 10. člena te novele določeno, da se o reviziji zoper drugostopno sodbo v postopku, ki je bil začet pred uveljavitvijo novele, odloči po določbah ZPP, ki so se uporabljale do uveljavitve tega zakona. V času vložitve tožbe, dne 13.1.1988, je bila revizija dovoljena, če je vrednost spornega predmeta, navedenega v tožbi, presegala tedanjih 800.000,00 din (80,00 SIT).

Tožnik je v tožbi navedel vrednost spornega predmeta v znesku 610.000 tedanjih din (61,00 SIT). Ta vrednost pa v času vložitve tožbe za dovoljenost revizije ni zadoščala. Zato je revizijsko sodišče odločilo tako, kot izhaja iz izreka tega sklepa (392. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 445/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-14

revizija - vrednost spornega predmeta - dovoljenost revizije - nedenarni zahtevek

Revizija ni dovoljena, če vrednost spornega predmeta navedenega v tožbi, ni dosegala, v času vložitve tožbe določenega revizijskega pcto.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek tožeče stranke. Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožeče stranke in prvostopno sodbo potrdilo.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je vložil revizijo tožnik po svoji pooblaščenki zaradi bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Predlaga, da revizijsko sodišče obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Revizijo je tožnik nato dopolnil še s svojo laično vlogo. Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odstavek 390. člena ZPP).

Določila ZPP (zakona o pravdnem postopku - Ur.l. SFRJ, št. 4/77-27/90) so uporabljena na podlagi ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l.RS, št. 1/91-I), v povezavi s 1. členom ustavnega zakona za izvedbo ustave Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 33/91-I). Po 3. odstavku 382. člena ZPP revizije ni v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. Z novelo (Ur.l. RS, št. 55/92), ki je začela veljati 5.12.1992, je bil določen znesek 80.000 SIT. V 3. odstavku 10. člena navedene novele pa je določeno, da se o reviziji zoper drugostopno sodbo v postopku, ki je bil začet pred uveljavitvijo novele, odloči po določbah ZPP, ki so se uporabljale do uveljavitve tega zakona. V času vložitve tožbe, dne 5.6.1990, je bila revizija dovoljena, če je vrednost spornega predmeta, navedenega v tožbi, presegala 8.000,00 SIT.

Tožnik je vrednost spornega predmeta ocenil šele na naroku dne 24.4.1991, in sicer v znesku 5.000,00 tedanjih din. Sodišče je to vrednost sprejelo in jo v postopku obravnavalo kot vrednost, določeno po 2. odstavku 40. člena ZPP. Ta vrednost pa v času vložitve tožbe za dovoljenost revizije ni zadoščala. Zato je revizijsko sodišče odločilo tako, kot izhaja iz izreka tega sklepa (392. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 68/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-27

dovoljenost revizije zoper sklep o stroških postopka - sklep, s katerim je postopek pravnomočno končan - zavrženje revizije

Sklep o stroških pravdnega postopka je le izjemoma sklep, s katerim se postopek pravnomočno konča (ko gre npr. za umik tožbe, pa se potem odloča le še o stroških postopka). V konkretnem primeru ne gre za takšen sklep.

Sodišče prve stopnje je pritožbo tožene stranke zoper sklep sodišča prve stopnje kot nedovoljeno zavrglo. Sodišče druge stopnje je ta sklep potrdilo. Sodišči sta ugotovili, da toženka nima pravnega interesa za vložitev pritožbe zoper sklep, s katerim je sodišče prve stopnje zavrglo pritožbo tožeče stranke zoper odločitev o stroških postopka.

Proti sklepu sodišča druge stopnje je vložila laično revizijo tožena stranka. Smiselno uveljavlja revizijska razloga bistvene kršitve določb pravdnega postopka in predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijani sklep razveljavi.

Določila ZPP (zakona o pravdnem postopku - Ur.l. SFRJ, št. 4/77-27/90) so uporabljena na podlagi ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I), v povezavi s 1. členom ustavnega zakona za izvedbo ustave Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 33/91-I). Po 400. členu ZPP lahko stranke vložijo revizijo tudi zoper sklep sodišča druge stopnje, s katerim je bil postopek pravnomočno končan. Sklep o stroških pravdnega postopka je le izjemoma sklep, s katerim se postopek pravnomočno konča (ko gre npr. za umik tožbe, pa se potem odloča le še o stroških postopka). V konkretnem primeru ne gre za takšen sklep. Sodišče prve stopnje je odločalo o stroških postopka istočasno z odločanjem o glavni stvari. Zaradi pritožbe tožene stranke zoper sodbo sodišča prve stopnje je bil postopek o glavni stvari še v teku in zato tudi odločitev o stroških odvisna od odločitve o glavni stvari. S sklepom o stroških prvostopnega postopka torej postopek ni bil pravnomočno končan. Zoper tak sklep zato revizija ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče moralo zavreči (392. člen ZPP).

Zakon o pravdnem postopku (1977) - ZPP-77  - člen 392, 400

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 570/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-14

Revident lahko revizijo umakne, dokler revizijsko sodišče o njej ne odloči.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo zavrnilo tožničin tožbeni zahtevek. Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožničino pritožbo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo prve stopnje. Tožnica je zoper to pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje vložila pravočasno in dovoljeno revizijo, ki je bila predložena revizijskemu sodišču zaradi odločitve. Še preden je revizijsko sodišče o reviziji odločilo, pa je tožnica z izjavo z dne 2.12.1992 sporočila, da revizijo umika.

Po določbi 399. člena ZPP (Zakona o pravdnem postopku, Ur.l. SFRJ 4/77-27/90 v zvezi z 9. in 10. členom zakona št. 2515, Ur.l. RS 55/92 in členom 4.1 Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Ur.l. RS 1/91-I) v zvezi s členom 349/2 ZPP lahko stranka umakne že vloženo revizijo, vse dokler revizijsko sodišče o njej ne izda odločbe. Zatorej je bilo treba umik revizije vzeti na znanje. O stroških revizijskega postopka ni bilo treba odločati, ker odgovora na revizijo ni bilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 404/2007, enako tudi X Ips 306/2008, X Ips 15/2010
Sklep II Ips 453/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-14

V tožbi navedena vrednost spornega predmeta 1.000,00 din (sedaj SIT) ne presega zneska 8.000,00 din (sedaj SIT), ki je bil v času vložitve tožbe po členu 382/2 ZPP predpisan kot mejni znesek za dovoljenost revizije.

Sodišče prve stopnje je z obravnavano sodbo naložilo toženi stranki, da mora priključiti žleb za odvajanje meteorne vode s strehe stanovanjske hiše tožeče stranke v skupno odtočno cev, ki je montirana na južni strani stanovanjske hiše tožene stranke. Sodišče druge stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno in potrdilo sodbo prve stopnje.

Zoper to pravnomočno sodbo sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila pravočasno revizijo, s katero uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnega prava in predlaga spremembo sodbe z zavrnitvijo zahtevka ali pa razveljavitev sodb obeh stopenj in novo sojenje na prvi stopnji.

Na vročeno revizijo tožeča stranka ni odgovorila, Javni tožilec R Slovenije pa se o njej ni izjavil.

Revizijsko sodišče je uporabilo določbe ZPP (zakona o pravdnem postopku, Ur.l. SFRJ 4/77-27/90 v zvezi z 10. členom zakona št. 2515, Ur.l. RS 55/92) v skladu z določbo člena 4/1 Ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS 1/91-I).

Z izpodbijano pravnomočno sodbo je bilo odločeno v premoženjskopravnem sporu z nedenarnim zahtevkom (člen 382/2 ZPP). V takšnih sporih ni revizije, če v času vložitve tožbe v tožbi navedena vrednost spornega predmeta (člen 40/2 in 35/1 ZPP) ni presegala tedaj določene mejne vrednosti za dovoljenost revizije (kolikor gre za spor, ki se je začel po 26.11.1982). Tožba v tej pravdi je bila vložena 25.9.1991. Tožeča stranka je v tožbi navedla vrednost spornega predmeta 1.000,00 din (sedaj SIT). Sodišče do trenutka iz člena 40/3 ZPP (niti pozneje) ni ugotovilo drugačne vrednosti spornega predmeta. V času vložitve tožbe je mejna vrednost za dovoljenost revizije znašala 8.000,00 din (novela ZPP20/90). V tožbi navedena vrednost 1.000,00 din te vrednosti ni presegala.

Po povedanem se je izkazalo, da revizija ni dovoljena in da jo je zato treba zavreči na podlagi določbe člena 392 ZPP. O stroških revizijskega postopka ni bilo treba odločati, ker odgovora na revizijo ni bilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 52/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-07

Ni pogojev za delegacijo drugega sodišča, če predlog navaja izključno razloge za izločitev razpravljajočega sodnika

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča se zavrne.

Tožena stranka navaja, da obstaja tehten razlog, naj Vrhovno sodišče Republike Slovenije na podlagi 68. člena ZPP določi v tej pravdni zadevi za odločanje drugo stvarno pristojno sodišče. Svoj predlog utemeljuje s tem, da je razpravljajoči sodnik v tej pravdni zadevi ravnal proti zastopnici tožene stranke pristransko in ta očitek podrobneje pojasnjuje. Navedene očitke je razpravljajoči sodnik v svoji izjavi zavrnil.

Predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča je treba zavrniti.

Vrhovno sodišče na podlagi 68. člena ZPP določi na predlog stranke ali pristojnega sodišča drugo stvarno pristojno sodišče za odločanje v konkretni zadevi, "če je očitno, da se bo tako laže opravil postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi."

Tožena stranka nobenega od navedenih razlogov za delegacijo drugega sodišča ne opredeli. Ne zatrjuje, da bi se pred drugim sodiščem laže opravil postopek, prav tako pa ne navede drugih tehtnih razlgov za določitev drugega sodišča. Očitki na račun razpravljajočega sodnika v konkretni zadevi lahko pomenijo le predlog za njegovo izločitev (71. člen ZPP) in o njegovi utemeljenosti odloča predsednik sodišča (1. odstavek 74. člena ZPP). Predlog tožene stranke pomeni zato po svoji vsebini predlog za izločitev razpravljajočega sodnika, ne pa predlog za delegacijo drugega sodišča in je bilo že zato treba predlog tožene stranke zavrniti, saj ne izpolnjuje pogojev iz 68. člena ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 48/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-01-06

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija

Ker je toženec sodnik sodišča, pri  katerem  teče  pravda,  je  podan tehten razlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča.

Za odločanje v tej zadevi se določi Temeljno sodišče v ...

Tožeča stranka je pri Temeljnem sodišču v ..., enoti v ..., ki je stvarno in krajevno pristojna za razsojo te pravdne zadeve, vložila tožbo proti tožencem, v kateri uveljavlja zahtevek zaradi motenja posesti.

Ker se je izkazalo, da je toženec sodnik kazenskega oddelka Temeljnega sodišča v ..., je Temeljno sodišče v..., enota v ..., podalo predlog za določitev drugega stvarno pristojnega sodišča izven Temeljnega sodišča glede na določbo 68. člena ZPP. Po mnenju predlagatelja je objektivno neprimerno, da bi sodišče, pri katerem eden od tožencev opravlja posle sodnika, odločalo o pravdi.

Po določbi 68. člena ZPP (uporaba določb zakona o pravdnem postopku temelji na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Uradni list RS, št. 1/91-I) je mogoče opraviti prenos pristojnosti od stvarno in krajevno pristojnega sodišča na drugo stvarno in krajevno pristojno sodišče, če je očitno, da se bo tako lažje izvedel postopek, ali če so za to drugi tehtni razlogi. Ker je toženec sodnik Temeljnega sodišča, ki bi kot stvarno in krajevno pristojno moralo odločati o utemeljenosti tožbenega zahtevka, je tehtno, da se zaradi dvomov o pristranosti stvarno in krajevno pristojnega sodišča zadeva odstopi drugemu stvano pristojnemu sodišču. Razlogi za prenos krajevne pristojnosti so torej takšne narave, da je bilo treba predlogu za delegacijo ugoditi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 7/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-17

revizija - dovoljenost - vrednost spornega predmeta - postopek v gospodarskih sporih

Najemna pogodba za poslovne prostore, v katerih tožena stranka opravlja gospodarsko dejavnost, se nanaša na medsebojna gospodarska razmerja med pravdnima strankama. Spor o tem je gospodarski spor.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da se vzdrži v veljavi sodna odpoved najemne pogodbe za poslovne prostore. Toženki je naložilo, da poslovne prostore izprazni in jih preda tožeči stranki. Ugotovilo je, da je bila najemna pogodbe sklenjena za nedoločen čas in da ima tožeča stranka kot pravna naslednica najemodajalca pravico pogodbo odpovedati brez navedbe razlogov. S potekom odpovednega roka pa mora toženka poslovne prostore izprazniti.

Sodišče druge stopnje je zavrnilo pritožbo tožene stranke proti tej sodbi. Ni sprejelo pritožbenega ugovora, da tožeča stranka nima pravnega interesa za odpoved pogodbe.

Proti tej sodbi vlaga tožena stranka revizijo. Uveljavlja revizijske razloge bistvene kršitve določb pravdnega postopka in zmotne uporabe materialnega prava. Vztraja pri svojem stališču, da tožeča stranka nima pravnega interesa za odpoved najemne pogodbe. To utemeljuje z navedbo, da bo lokal denacionaliziran in da eden od treh upravičencev soglaša z nadaljevanjem najemne pogodbe. Predlaga, da revizijsko sodišče obe sodbi in izpraznitveni nalog razveljavi in tožbo zavrže. Tožeča stranka na revizijo ni odgovorila in Javni tožilec Republike Slovenije se o njej ni izjavil (3. odstavek 390. člena ZPP).

Obravnavani spor se nanaša na odpoved najemne pogodbe za poslovne prostore, v katerih toženka opravlja gospodarsko dejavnost. Glede na tako namembnost najetih poslovnih prostorov se izpodbijana najemna pogodba nanaša na medsebojna gospodarska razmerja med pravdnima strankama. Za take spore se po določbi 51. člena zakona o spremembah in dopolnitvah zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ št. 27/90) uporabljajo pravila o postopku v gospodarskih sporih (489.a člen ZPP).

Po 6. členu zakona o spremembah zakona o pravdnem postopku (Uradni list SFRJ št. 20/90) v zvezi s 497. členom osnovnega besedila ni dovoljena revizija v gospodarskih sporih, če vrednost spornega predmeta glede izpodbijanega dela pravnomočne sodbe ne presega 45.000,00 dinarjev. Tožeča stranka je v skladu z drugim odstavkom 186. člena ZPP navedla v tožbi vrednost spora 8.100,00 din. Tožba je bila vložena dne 28.6.1991, ko je veljala novela zakona o pravdnem postopku Uradni list SFRJ št. 20/90, ki je kot mejno vrednost za dovoljenost revizije določila 45.000,00 din. Vrednost spora v obravnavani zadevi ne dosega tega zneska. Zato revizija ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče zavrglo (392. člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 529/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-17

revizija - dovoljenost - vrednost spornega predmeta - nedenarna terjatev

V tožbi navedena vrednost spornega predmeta ne zadostuje za dovoljenost revizije.

Sodišče prve stopnje je razsodilo, da ni dopustna izvršba z izselitvijo tožnika iz garsonjere ki je bila dovoljena s sklepom z dne 19.3.1991 na predlog tožene stranke proti A. kot dolžnici. Sklenilo je, da se ustavi pravdni postopek za ugotovitev, da je postal tožnik imetnik stanovanjske pravice na garsonieri in da se bo postopek nadaljeval po pravilih nepravdnega postopka. Zavrglo je nasprotno tožbo proti tožniku na ugotovitev, da je od 5.3.1992 do 15.2.1992 nezakonito zasedal navedeno garsoniero.

Sodišče druge stopnje je ugodilo pritožbi tožene stranke in je spremenilo prvostopno sodbo tako, da je tožnikov tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo. Zavzelo je stališče, da se mora na podlagi sodbe, izdane zoper imetnico stanovanjske pravice, iz stanovanja izseliti tudi tožnik kot podstanovalec.

Proti tej sodbi vlaga tožnik revizijo iz vseh revizijskih razlogov. Sklicuje se na novi stanovanjski zakon, posebno na določbo 149. člena. Meni pa, da tudi po zakonu o stanovanjskih razmerjih ni mogoča izvršba zoper njega, ker je treba šteti, da se je v garsoniero vselil brez pravnega naslova že februarja 1987 in je od tedaj dalje treba računati dveletni rok po 50. čl. zakona o stanovanjskih razmerjih. Po izteku tega roka zoper njega ni bila več mogoča izselitvena tožba. Sodišču druge stopnje očita še, da je samo spreminjalo dejanske ugotovitve, kar ni dovoljeno. Predlaga, da revizijsko sodišče izpodbijano sodbo spremeni ali pa zadevo vrne v novo sojenje.

Tožena stranka na revizijo ni odgovorila in Javni tožilec Republike Slovenije se o njej ni izjavil (3. odst. 390. čl. ZPP).

Tožnik s tožbo, vloženo dne 25.11.1991, uveljavlja nedopustnost izvršbe z izselitvijo iz stanovanja. V tožbi je navedel vrednost spornega predmeta 4.000,00 SIT (uradni zaznamek na 1. št. 3 spisa). Gre za spor, za katerega zakon o pravdnem postopku v 3. odstavku 382. čl. v zvezi s 1. čl. novele z dne 3.4.1990 Ur.l. SFRJ št. 20/90 določa, da revizije ni, če vrednost spornega predmeta ne presega 8.000,00 dinarjev. Po določbi 8. čl. zakona o uporabi denarne enote Republike Slovenije (Ur.l. RS št. 17/91 z dne 8.10.1991) se za zneske, navedene v predpisih, sodnih aktih, drugih listinah, obvestilih in vrednostnih papirjih šteje, da so navedeni v denarni enoti Republike Slovenije. To pomeni, da je treba v zakonu o pravdnem postopku navedeni znesek šteti kot tolarski in da zato vrednost spornega predmeta, ki jo je navedel tožnik, ne zadostuje za dovoljenost revizije. Zato je revizijsko sodišče tožnikovo revizijo zavrglo (392. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba II Ips 533/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-18

stanovanje - pojem - pridobitev pravice uporabe

Iz dejanskih ugotovitev sodišča druge stopnje je moč povzeti, da je tožnik tožencu oddal v svoji enodružinski stanovanjski hiši najprej eno sobo, nato pa še eno sobo ob souporabi skupnih prostorov. Na podlagi takšnih dejanskih ugotovitev, ki jih v reviziji ni moč izpodbijati (3. odst. 385. čl. ZPP), pa ni moč sklepati, da naj bi bil predmet oddaje po pogodbi, sklenjeni med pravdnima strankama 7.12.1987 in poimenovani kot podstanovalska pogodba, stanovanje (1. odst. 4. čl. Zakona o stanovanjskih razmerjih - v nadaljevanju ZSR, ki se v konkretnem primeru uporablja na podlagi 158. čl. Stanovanjskega zakona - UR.l. RS 18/91-I).

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku ter toženi stranki naložilo, da se mora izseliti in izprazniti dve sobi, kuhinjo in shrambo v hiši. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, potem ko je zavrnilo pritožbo tožene stranke.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava tožena stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi ter sodbi sodišča prve in druge stopnje razveljavi ter zadevo vrne v ponovno odločanje prvostopenjskemu sodišču. V reviziji sodiščema očita, da sta nepravilno uporabili določbe ZSR, ki opredeljujejo pojem stanovanja. Toženec in njegova družina namreč uprabljajo celotno podstrešno stanovanje, ki v naravi predstavlja 2 sobi, kuhinjo, shrambo in hodnik s souporabo WC-ja. Ti prostori predstavljajo samostojno stanovanjsko enoto, imajo poseben vhod in se zapirajo z enim ključem. Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in tožeči stranki, ki nanjo ni odgovorila (3.odst.390.čl.ZPP).

Iz dejanskih ugotovitev sodišča druge stopnje je moč povzeti, da je tožnik tožencu oddal v svoji enodružinski stanovanjski hiši najprej eno sobo, nato pa še eno sobo ob souporabi skupnih prostorov. Na podlagi takšnih dejanskih ugotovitev, ki jih v reviziji ni moč izpodbijati (3. odst. 385.čl.ZPP), pa ni moč sklepati, da naj bi bil predmet oddaje po pogodbi, sklenjeni med pravdnima strankama 7.12.1987 in poimenovani kot podstanovalska pogodba, stanovanje (1. odst. 4. čl.Zakona o stanovanjskih razmerjih - v nadaljevanju ZSR, ki se v konkretnem primeru uporablja na podlagi 158. čl. Stanovanjskega zakona - Ur.l.RS 18/91-I). Sodišču tedaj ni moč očitati, da bi zmotno razlagalo pojem stanovanja. Iz povedanega pa je moč povzeti tudi to, da se toženec (že zato) ne more sklicevati na pridobljeno pravico uporabe in iz le-te izvirajočo stanovanjsko zaščito, do katere bi bil upravičen po stanovanjski pogodbi, sklenjeni za nedoločen čas (34. čl. in 81. čl. ZSR). Odločitvi sodišč sta tedaj tudi po presoji revizijskega sodišča pravilni.

Glede na navedeno reviziji ni bilo moč ugoditi in jo je revizijsko sodišče, potem ko je ugotovilo, da tudi niso podani razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti, zavrnilo kot neutemeljeno (393. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.