Sodba U 1340/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-11-23

premoženje mešanih podjetij - brezplačni prenos družbenega kapitala na sklad pred ZDen - pravna posledica pri preoblikovanju takšnega kapitala - nepravilno ugotovljeno dejansko stanje

Določba 4. odstavka 16. člena zakona o denacionalizaciji (ZDen) se uporablja le za pravne osebe v mešani lastnini, ki so bile z dnem uveljavitve tega zakona, to je 7.12.1991, v tej statusni obliki že vpisane v sodni register.

Če je družbeno podjetje še pred uveljavitvijo ZDen s pogodbo o brezplačnem prenosu preneslo družbeni kapital na Sklad RS za razvoj, ta pa ga je v celoti ali delno ponovno vložil v podjetje, je treba upoštevati, da je kljub prenosu ta kapital obdržal lastnost družbenega kapitala (ni postal kapital z znanim lastnikom), ker za njegovo preoblikovanje tedaj ni bilo pravne podlage.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za okolje in prostor Republike Slovenije z dne 17.9.1993.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila pritožbo tožnika zoper delno odločbo oddelka za družbenoekonomski razvoj Skupščine občine ... z dne 20.4.1993, s katero je ta odločil, da se denacionalizacijskemu upravičencu vrnejo v last nepremičnine, vpisane pri vl. št. 473, ki so v uporabi tožnika, s tem da je tožnik dolžan navedeno nepremičnino vrniti upravičencu v last. Tožena stranka v obrazložitvi navaja, da ne more slediti ugovoru zavezanca, da je podjetje že v celoti olastninjeno z znanimi lastniki, zaradi česar ni pravne podlage za vračanje podržavljenega premoženja v naravi. Po mnenju tožene stranke status sredstev v podjetju (družbena ali v mešani lastnini) ne more vplivati na obliko vračanja premoženja, kot to zmotno trdi tožnik. Vložena sredstva družbene lastnine v osnovni kapital podjetja v mešani lastnini ni ne prodaja, ne brezplačna odtujitev, pač pa vložena sredstva, ki še naprej ohranijo družbenolastninski status v novi pravni osebi, glede njih se spremeni le način upravljanja. Iz navedenega sledi, da je zavezanec za vrnitev podržavljenega premoženja tudi podjetje v mešani lastnini in sicer do višine deleža družbenega premoženja. Po navedbi zavezanca je v podjetju še vedno 23,5 % družbenih sredstev, ki še niso olastninjena, ki pa presegajo vrednost nepremičnine, ki je predmet tega denacionalizacijskega postopka. Tožena stranka tudi ugotavlja, da je tožnik dobil predmetno nepremičnino na podlagi odločbe OBLO ... v brezplačno uporabo ob pogoju, da je dolžan nepremičnino brezplačno vrniti občini potem, ko predmetnega objekta ... ne bi več uporabljala za namen, za katerega ji je bil dodeljen. Zato tožena stranka meni, da je pravni prednik mešanega podjetja razpolagal s stvarjo (prenesel nepremičnine v podjetje z mešano lastnino), za kar ni imel pooblastila. Nesporno je, da niti fizična niti pravna oseba ne more na drugo osebo prenesti več pravic, kot jih ima sama.

Tožnik v tožbi navaja, da je v predmetni zadevi potrebno kot predhodno vprašanje ugotoviti, ali ima tožnik med svojimi viri še vedno družbeni kapital, ali ga nima. Tožnik v celoti vztraja na navedbah, ki jih je podal v pritožbi in jih zato v tožbi ne navaja ponovno. Ni resnična ugotovitev tožene stranke, da je po navedbah zavezanca v podjetju še vedno 23,5% družbenih sredstev, ki niso olastninjena, saj je tožnik v vseh vlogah in v pritožbah poudarjal svoj pravno lastninski status. Mnenja je, da če v podjetju ni več družbenih sredstev, postane zavezanec v tem denacionalizacijskem postopku Odškodninski sklad in ne več podjetje v mešani lastnini. Tožnik poudarja, da je danes lastnik spornih 23,5% premoženja novoustanovljena družba ... Tožnik se tudi ne strinja z navedbami tožene stranke, da je pravni prednik mešanega podjetja razpolagal s stvarjo, za kar ni imel pooblastila. Tožena stranka je pri tem spregledala bistveno dejstvo, da je tožnik kot pravni prednik prejšnje družbe bil zemljiško-knjižni lastnik predmetne nepremičnine in zaradi tega za prenos nepremičnine v podjetje z mešano lastnino ni bilo potrebno nikakršno pooblastilo. Navedbi tožene stranke, da je tožnik pridobil nepremičnino neodplačno ob pogoju, da jo je dolžan vrniti občini ... v primeru nenamenske uporabe objekta, tožnik ni nikoli oporekal, vendar pa navedeno ni in ne more biti predmet tega denacionalizacijskega postopka. Zato predlaga, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo le navaja, da je spise posredovala že 13.12.1993.

Prizadete stranke na tožbo niso odgovorile.

Sodišče je po vpogledu vseh zbranih listin in podatkov v upravnih spisih podvomilo v to, da je upravni organ v postopku sploh pravilno ugotovil dejansko stanje in tudi, da je na tako ugotovljeno dejansko stanje pravilno uporabil materialni predpis, v tem primeru zakon o denacionalizaciji (ZDEN). Sodišče pri tem posebej opozarja, da se v postopku za uveljavljanje pravic po ZDEN uporablja zakon o splošnem upravnem postopku (ZUP), če ZDEN ne določa drugače (6/2 čl. ZDEN). Določba 2. člena ZDEN praviloma omogoča vračanje podržavljenega premoženja v naravi, če pa taka vrnitev ni možna, pa z denarjem (odškodnina), nadomestnim premoženjem ali vrednostnimi papirji (deleži). Ker je oblika vrnitve podržavljenega premoženja pomembna tako za denacionalizacijskega upravičenca kot tudi za zavezanca, je zakon te oblike posebej razdelal in v 88. členu ZDEN posebej določil, da z dnem uveljavitve tega zakona ni dopustno nobeno razpolaganje z nepremičninami oziroma premoženjem, glede katerega po določbah tega zakona obstaja dolžnost vrnitve. S to določbo zakonodajalec ni zavaroval samo pravic denacionalizacijskih upravičencev, ampak posredno tudi pravice zavezancev iz 51. člena ZDEN, še posebej takrat, ko sta zavezanca Odškodninski sklad Republike Slovenije in Republika Slovenija. Po mnenju sodišča pomeni ta določba prepoved vsakršnega razpolaganja s premoženjem, s katerim bi se poslabšal položaj upravičenca v postopku denacionalizacije, po drugi strani pa naj bi bil njen namen s tem istočasno preprečiti, da bi obveznosti upravičencev neupravičeno prešle na Odškodninski sklad oziroma na državo (davkoplačevalce). Zato je med takšna razpolaganja treba vsekakor šteti tudi lastninska preoblikovanja družbeno pravnih oseb, ki imajo v svojih sredstvih nepremičnine oziroma premoženje, ki se vrača in bi zato njihova statusna sprememba, iz že navedenih razlogov, poslabšala položaj upravičencev oziroma omogočila prenos obveznosti, ki jih imajo podjetija kot zavezanci, na državo. Vse navedeno je zato treba upoštevati tudi pri razlagi prehodne določbe 91. člena ZDEN, ki določa, da se določba 4. odstavka 16. člena tega zakona nanaša na podjetja v mešani lastnini po stanju ob uveljavitvi predpisa, ki ureja lastninsko preoblikovanje podjetij. Tu je pomembno predvsem vprašanje uporabe te določbe in s tega vidika tudi vprašanje njene razlage v tistem delu, kjer določa, da se določba 4. odstavka 16. člena nanaša na podjetja v mešani lastnini "po stanju ob uveljavitvi predpisa, ki ureja lastninsko preoblikovanje podjetja". Glede na to, da je bil zakon o lastninskem preoblikovanju podjetij uveljavljen leto dni po uveljavitvi ZDEN in da je zato v tem obdobju glede izvrševanja te zakonske določbe obstajala pravna praznina, je po mnenju sodišča, to določbo treba razlagati ozko in v neposredni povezavi z 88. členom ZDEN. Ta določba se po mnenju sodišča lahko nanaša le na višino deleža družbene lastnine v mešanem podjetju, ki se ugotovi z otvoritveno bilanco iz 4. člena zakona o lastninskem preoblikovanju podjetij. Ta okoliščina (višina deleža družbene lastnine) je bistvenega pomena, tako za lastninjenje podjetja po prej navedenem zakonu, kot tudi za vračanje lastninskega deleža po določbi 4. odstavka 16. člena ZDEN, po kateri je vračanje v obliki lastninskega deleža omejeno le na višino deleža družbenega kapitala na pravni osebi v mešani lastnini.

Ob upoštevanju vsega navedenega je, po mnenju sodišča, v postopku denacionalizacije treba upoštevati pravno in dejansko stanje oziroma pri presoji oblike in načina vračanja podržavljenega premoženja, obliko statusne organiziranosti pravnih oseb, ki so v postopku denacionalizacije zavezanci, tistega dne, ko je bil uveljavljen ZDEN, torej 7.12.1991, upoštevajoč pri tem tudi 83. člen zakona o podjetjih, ki je bil tedaj v veljavi in po katerem je mešano podjetje pridobilo pravno in poslovno sposobnost šele z vpisom pogodbe o ustanovitvi podjetja oziroma sklepa ustanovne skupščine v sodni register. Upravni organ bo zato v postopku moral ugotoviti, ali je bil tega dne tožnik v sodnem registru vpisan kot podjetje (d.o.o.) - in kot njegov ustanovitelj le Sklad Republike Slovenije za razvoj, oziroma, ali je bilo vpisano podjetje v mešani lastnini (d.o.o.) z več ustanovitelji. Od te okoliščine in okoliščine, ali je Sklad nazaj v podjetje kot delež vložil družbeno lastnino ali že svojo lastnino je odvisno, ali se bo denacionalizirano premoženje vrnilo v naravi ali v obliki lastninskega deleža na pravni osebi do višine deleža družbenega premoženja (člen 16/4 ZDEN). Sodišče se ne strinja s pravno razlago tožene stranke v izpodbijani odločbi, češ da status sredstev v podjetju (družbena ali v mešani lastnini) ne more vplivati na obliko vračanja premoženja, kar naj bi pomenilo, da je zavezanec za vrnitev podržavljenega premoženja v naravi tudi podjetje v mešani lastnini in sicer do višine deleža družbenega premoženja. Pri razlagi določbe 4. odstavka 16. člena ZDEN je po mnenju sodišča treba izhajati tako iz namena, ki ga zasleduje zakon kot celota, kot tudi iz namena, ki ga je zakonodajalec želel doseči z uzakonitvijo posameznih zakonskih določb. Tudi iz obrazložitve predloga za izdajo ZDEN (Poročevalec št. 7/91) izhaja, da je zakon posledica doseženega političnega soglasja, da se popravijo krivice, ki so bile v povojnem obdobju storjene s poseganjem države v lastninske odnose. Pravično je, da se v tem procesu privatizira tisti del oziroma obseg družbene lastnine, ki je nastal s krivičnim podržavljenjem zasebnega premoženja. Krivice naj bi se popravile tako, da se upravičencem vrne podržavljeno premoženje v naravi, če pa to iz določenih razlogov ni mogoče, pripada upravičencem odškodnina v obliki nadomestnega premoženja, vrednostnih papirjev ali v denarju. Eno temeljnih načel zakona je, da se s popravljanjem krivic, ki jih ureja zakon, ne sme delati novih. V obrazložitvi predloga ZDEN pa se še poudarja, da zakon sedanjih uporabnikov družbenih sredstev ne sme spraviti v tak položaj, da bi bilo to vzrok za prenehanje njihove dejavnosti oziroma likvidacijo pravne osebe. Prav to, ne delati novih krivic, pa je zakonodajalec želel doseči tudi s 4.odstavkom 16. člena zakona. Zakonodajalec je pri tem upošteval dejansko stanje in veljavno zakonodajo ob uveljavitvi zakona (spremembe ustave iz leta 1974, zakon o podjetjih in zakon o družbenem kapitalu). Zakon o podjetjih (Uradni list SFRJ, št. 77/88, 40/90 in 46/90) je omogočil tudi ustanavljanje mešanih podjetji, v katerih je bila udeležena družbena lastnina. Ker je iz ZDEN kot celote možno zaključiti, da so zavezanci za vrnitev premoženja v naravi, le pravne osebe, ki so delno ali v celoti v družbeni lastnini, kar dodatno pomeni, da na premoženju (sem spadajo tudi nepremičnine) nimajo lastninske pravice ampak v skladu s prejšnjo zakonodajo, le pravico uporabe, je ZDEN to dejstvo upošteval in je zato v določbi 4. odstavka 16. člena posebej določil, da se premoženje pravnih oseb v mešani lastnini lahko vrača le v obliki lastninskega deleža na pravni osebi do višine deleža družbenega premoženja. S tem je zakonodajalec želel preprečiti, da bi se z vračanjem v naravi posegalo v premoženje pravnih oseb v mešani lastnini, na katerem so te pravne osebe deloma že lastniki in sicer v deležu, v katerem je v te pravne osebe že vložen privatni kapital. V primerih, ko gre za mešano podjetje, dobi denacionalizacijski upravičenec lahko le lastninski delež do višine deleža družbenega kapitala v tem podjetju.

V ponovnem postopku, bo zato upravni organ moral pribaviti tudi pogodbo, s katero je tožnik prenesel družbeni kapital na Sklad, saj je to iz že prej navedenih razlogov pomembna okoliščina za presojo tožnikovega ugovora, da je na podlagi te pogodbe družbena lastnina postala lastnina z znanim lastnikom in je s tem izgubila svojstvo nenomimirane lastnine. Pri presoji vprašanja, ali je s prenosom družbenega kapitala na Sklad, ta kapital dejansko postal nominiran, torej kapital z znanim lastnikom, je potrebno upoštevati veljavno zakonodajo v trenutku prenosa tega družbenega kapitala na Sklad. Iz izpodbijane odločbe izhaja, da je bila pogodba o prenosu družbenega kapitala na Sklad sklenjena dne 7.10.1991, torej pred uveljavitvijo nove ustave (23.12.1991). Tedaj veljavni 14. člen ustavnega zakona za izvedbo ustavnih amandmajev IX do XC k ustavi iz leta 1974 (Uradni list SRS, št. 32/89) je določal, da se do zakonske ureditve lastninskopravnih razmerij v organizacijah združenega dela in podjetjih ne smejo določiti lastninski upravičenci na družbeni lastnini v obstoječem poslovnem skladu in skladu skupne porabe. Ustavni amandma XCIX k prej navedeni ustavi (Ur. l. RS, št. 7/91), ki je prav tako veljal v času sklenitve navedene pogodbe, je v 3. točki določal, da preoblikovanje družbene lastnine v javno in druge oblike lastnine ter omejitve lastnine ureja zakon. Iz navedenega jasno izhaja, da je v navedenem obdobju preoblikovanje družbene lastnine v drugo obliko lastnine urejal lahko le zakon in je zato družbena lastnina v tem obdobju lahko postala lastnina z znanim lastnikom samo, če je tako določil zakon oziroma, če je bil ta prehod urejen v skladu z veljavno zakonodajo. Po mnenju sodišča tedaj veljavna zakonodaja ni dopuščala sprememb družbene lastnine v nominirano lastnino s samim prenosom družbenega kapitala (poslovnega sklada) družbenega podjetja na Sklad Republike Slovenije za razvoj, ki je bil ustanovljen z zakonom o Skladu Republike Slovenije za razvoj (Ur. l. RS, št. 14/90) in sicer na podlagi zakona o prometu in razpolaganju z družbenim kapitalom (v nadaljevanju Zakon o družbenem kapitalu Ur. l. SFRJ, št. 84/89). V nobenem od navedenih zakonov ni pravne podlage za trditev, da je s prenosom družbenega kapitala na Sklad, ta kapital postal nominiran kapital oziroma kapital z znanim lastnikom. Zakon o družbenem kapitalu, ki je bil vključen v pravni red Republike Slovenije z določbo 5. člena ustavnega zakona za izvedbo ustavnega amandmaja XCVI k ustavi Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 37/90 in 4/91) je določal, da je mogoče podjetje in družbeni kapital v celoti ali delno prodati domači ali tuji pravni ali fizični osebi. Ta zakon je dopuščal spremembo družbenega kapitala v nominirano obliko kapitala na podlagi odplačnega pravnega posla. Zato bi po mnenju sodišča navedeni družbeni kapital, ki ga je tožnik prenesel s pogodbo na Sklad, postal nominiran le, če bi bil na Sklad prenesen odplačno. Na podlagi vsega navedenega pa bo treba, po mnenju sodišča, v denacionalizacijskem postopku upoštevati v izpodbijani odločbi navedeno kupoprodajno pogodbo, ki so jo sklenili Sklad in obe že prej omenjeni tuji podjetji, ki sta skupaj kupili 76,5 % delež družbenega kapitala tožnika, kolikor je bila ta sklenjena že pred uveljavitvijo ZDEN. To pogodbo bo moral upravni organ upoštevati tudi v primeru, če bo v postopku ugotovil, da z dnem uveljavitve ZDEN tožnik še ni bil mešano podjetje. V tem primeru vrednost vrnjene nepremičnine v naravi ne bi smela presegati vrednosti višine tistega deleža, s katerim je bil Sklad ustanovitelj mešanega podjetja, seveda ob predpostavki, da je njegov delež ob uveljavitvi ZDEN še predstavljal družbeni kapital. Iz vsega navedenega tudi sledi, da tožnikova navedba, da je danes lastnik spornih 23,5 % kapitala novoustanovljena družba, ki je bila v sodni register vpisana 16.7.1993, na odločitev o stvari ne more vplivati.

S tožbenim ugovorom, ki se sklicuje na navedbo tožene stranke v izpodbijani odločbi, da je pravni prednik mešanega podjetja razpolagal s stvarjo, za kar ni imel pooblastila, se sodišče strinja le v tistem delu, da se z navedeno kupoprodajno pogodbo, s katero je bil prodan kapitalski delež tujima podjetjema, niso prodale tudi nepremičnine podjetja, ki so še vedno v lasti oziroma v uporabi tožnika.

Glede tožbene navedbe, da odnosi med občino ... in tožnikom, ki so bili predmet pogodbe o brezplačnem prenosu navedene nepremičnine na tožnika, niso stvar denacionalizacijskega postopka, pa sodišče meni, da se upravni organ na to okoliščino v odločbi neutemeljeno sklicuje, saj iz izpodbijane odločbe ni razvidno, da bi upravni organ zaradi rešitve tega vprašanja kot predhodnega vprašanja, ravnal v skladu z določbami zakona o splošnem upravnem postopku - ZUP (144-148 člen). Glede na navedeno bo upravni organ v nadaljevanju postopka moral ugotoviti statusno obliko organiziranosti tožnika z dnem uveljavitve ZDEN ter glede na ugotovljeno dejansko stanje bo v zadevi moral odločiti v skladu s pravnim mnenjem in pripombami sodišča.

Ker sodišče na podlagi dejanskih okoliščin, ki so bile ugotovljene v upravnem postopku, ne more rešiti spora je tožbi ugodilo in izpodbijano odločbo na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih (ZUS) odpravilo. Določbe ZUP in ZUS je sodišče uporabilo kot republiške predpise na podlagi določbe 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I - 45/1/94).

ZDen člen 16, 16/4, 88, 91.ZUP člen 7, 8, 135.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.