TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba IV Ips 3/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-03

Zmotna in nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni razlog, ki se lahko uveljavlja v postopku za sodno varstvo.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrne kot neutemeljena.

Republiški senat za prekrške v Ljubljani je z uvodoma navedeno odločbo zavrnil pritožbo kaznovanega in potrdil odločbo Medobčinskega sodnika za prekrške, s katero je bil spoznan za odgovornega prekrška po 26. členu zakona o delnem povračilu škode, povzročene z vojaško agresijo na Republiko Slovenijo v letu 1991. Izrečena mu je bila denarna kazen 50.000 SIT ter naloženo plačilo stroškov v znesku 2.000 SIT.

Dne 9.1.1993 je kaznovani vložil zahtevo za sodno varstvo zoper navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške. V njej je uveljavil, da je prekršek storil proti svoji volji in zato ne more biti kriv, saj računa, ki je bil predmet prekrška, ni mogel plačati, ker ni imel denarja. Dne 12.2.1991 so mu namreč na poti domov iz trafike ukradli dnevni izkupiček in druge stvari, tako da računov ni mogel več plačevati pravočasno. Iz teh razlogov je predlagal razveljavitev obeh odločb ali pa oprostitev plačila denarne kazni. Zahteva za sodno varstvo ni utemeljena.

Kaznovani je v svoji zahtevi uveljavljal razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar pa v 203. členu zakona o prekrških ni predvideno kot razlog, ki se ga lahko uveljavi v postopku za sodno varstvo.

Vrhovno sodišče je torej spoznalo, da niso podani razlogi iz 203. člena zakona o prekrških, zato je zahtevo za sodno varstvo kot neutemeljeno zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 47/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-03

zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe - kršitev pravic obrambe na glavni obravnavi - zavrnitev dokaznih predlogov

Sodišče je obsojencu po podanem zagovoru omogočilo postavljanje vprašanj vsaki od zaslišanih prič, s sklepom pa je zavrnilo njegov predlog za zaslišanje še ene priče in njegovega znanca, kar je v prvostopenjski sodbi tudi obrazložilo, zato obtoženčeve pravice do obrambe na glavni obravnavi niso bile v ničemer kršene.

Zahteva obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obsojenec, ki ki je to svoje osebno ime spremenil iz prvotnega imena, spoznan za krivega kaznivega dejanja poškodovanja tuje stvari po 1.odstavku 177. člena KZ RS in dveh kaznivih dejanj nasilniškega obnašanja po 1. odstavku 222. člena KZ RS. Izrečena mu je bila enotna kazen 9 mesecev zapora.

Obsojenec je vložil zahtevo za izreden preizkus pravnomočne sodbe. V njej je uveljavil, da so bile na glavni obravnavi kršene njegove pravice do obrambe, ni mu bilo odobreno, da na glavni obravnavi v celoti poda zagovor, ker ga je medtem sodnica nekorektno prekinila, kršene so bile določbe kazenskega postopka, zmotno in nepopolno pa je bilo ugotovljeno dejansko stanje, ker sodišče ni zaslišalo vseh potrebnih prič, ki niso bile prisotne na obravnavi.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Iz zapisnika z glavne obravnave, je razvidno, da je obsojenec podal svoj zagovor. Iz tega zapisnika tudi sledi, da je sodišče obsojencu omogočilo postavljanje vprašanj vsaki od zaslišanih prič, medtem ko je s sklepom zavrnilo obsojenčev predlog, da se zasliši priča in tisti njegovi znanci, ki so bili z njim v času obravnavanih zadev, pri čemer naj bi sodišče ugotovilo naslove teh prič. Sodišče je zavrnitev dokaznih predlogov obrazložilo v prvostopni sodbi na strani 7, tako da obsojenčeve pravice do obrambe na glavni obravnavi niso bile v ničemer kršene.

V postopku za izreden preizkus pravnomočne sodbe glede na določilo 427. člena zakona o kazenskem postopku v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona (Uradni list RS št. 1/91-I) ni možno uveljavljati razlog zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, tako da obsojenčeva zahteva tudi v tem pogledu ni utemeljena.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da niso podani pogoji za ugoditev obsojenčevi zahtevi, zato jo je kot neutemeljeno zavrnilo, kot je razvidno iz izreka te odločbe.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba I Ips 53/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

izreden preizkus pravnomočne sodbe - absolutna bistvena kršitev določb kazenskega postopka - nedovoljen dokaz - razlogi

Sodišče s tem, da je uporabilo ugotovljen prstni vtis obsojenčevega prsta kot dokaz za storitev kaznivega dejanja, ni zagrešilo kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke 1. odstavka 364. člena ZKP. Kršitve določb kazenskega postopka iz 11. točke 1. odstavka 364. člena ZKP glede na določbo 2. točke 427. člena ZKP ne morejo predstavljati razlog za izreden preizkus pravnomočne sodbe.

Zahteva zagovornice obs. za izreden preizkus pravnomočne sodbe se zavrne kot neutemeljena.

Z uvodoma navedenima sodbama je bil obsojenec spoznan za krivega kaznivega velike tatvine po 1. in 2. odst. 166. člena KZ RS. Izrečena mu je bila kazen enega leta in šest mesecev zapora, ob upoštevanju prejšnjih kazni enega leta in enega meseca zapora po sodbi Temeljnega sodišča v zvezi s sodbo Višjega sodišča ter kazni dveh mesecev zapora po sodbi Temeljnega sodišča izrečena enotna kazen dveh let in šest mesecev zapora.

Obsojenčeva zagovornica je vložila zahtevo za izredne preizkus pravnomočne sodbe. V njej je uveljavila razloge iz 427. člena ZKP in predlagala, da vrhovno sodišče obdolženca oprosti obtožbe, podrejeno pa, obe sodbi razveljavi in vrne zadevo v ponovno sojenje. Zahtevo opira na kršitev določb kazenskega postopka iz 8. točke 364. člena ZKP, ker naj bi se sodba opirala na dokaz, na katerega se ne bi mogla opirati, namreč na prstni vtis obsojenčevega prsta. Ob tem naj bi po mnenju zagovornice tudi razlogi sodbe nasprotovali sami sebi, ko je v sodbi ugotovljeno, da je bil lepilni trak na steklu in da bi zato morali biti tam prstni odtisi tudi drugih, ta ugotovitev sodišča o lepilnem traku na steklu pa potrjuje obsojenčev zagovor, da je bilo steklo že razbito, ko so prišli do izložbe. Tudi sicer zagovornica meni, da sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih in da obsojenčevega zagovora ni izpodbila.

Zahteva za izreden preizkus pravnomočne sodbe ni utemeljena.

Sodišče s tem, da je uporabilo ugotovljen prstni vtis obsojenčevega prsta kot dokaz za storitev kaznivega dejanja, ni zagrešilo kršitev določb kazenskega postopka, predvideno v 8. točki 364. člena ZKP. Vse ostale kršitve določb kazenskega postopka, ki jih uveljavlja zagovornica, predstavljajo kršitve iz 11. točke 1. odstavka 364. člena ZKP, ki pa glede na določbo 2. točke 427. člena ZKP ne more predstavljati razlog za izreden preizkus pravnomočne sodbe. Isto velja tudi za ponavljanje obsojenčevega zagovora, kar predstavlja uveljavitev zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kar pa prav tako po 427. členu ZKP ne more predstavljati razloga za to izredno pravno sredstvo.

Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da zahteva obsojenčeva zagovornice za izreden preizkus pravnomočne sodbe ne vsebuje razlogov, ki bi utemeljevali razloge, predvidene za vložitev zahteve za izreden preizkus pravnomočne sodbe, zato je zahtevo zavrnilo.

ZKP člen 364, 364/1-8, 364/1-11, 427, 427-2.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Kr 7/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

pristojnost sodišč - prenos krajevne pristojnosti

Okoliščina, da sta zasebni tožilec in obdolženec odvetnika, ki večino svojega dela opravljata na sodišču, kjer je vložena zasebna tožba, poleg tega pa sta bila oba pred tem sodnika na tem sodišču, predstavlja tehtni razlog iz 1. odstavka 35. člena ZKP za prenos krajevne pristojnosti.

Predlogu sodnika posameznika za prenos krajevne pristojnosti v kazenski zadevi zoper obdolžena zaradi kaznivega dejanja po 1. odstavku 108. člena KZ RS, ki teče pred Temeljnim sodiščem v ... se ugodi in se za izvedbo postopka določi Temeljno sodišče v ...

Zasebni tožilec, odvetnik je vložil zasebno tožbo zaradi kaznivega dejanja žaljive obdolžitve po 1. odst. 108. člena KZ RS, zoper obdolženca in odvetnika. Zasebna tožba je bila vložena pri Temeljnem sodišču v ... Predsednik(ca) tega sodišča je z odredbo določila za obravnavanje te zadeve drugo enoto sodišča.

Sodnik tega sodišča je predlagal delegacijo krajevne pristojnosti. Svoj predlog je utemeljil s tem, da tako zasebni tožilec kot drugoobdolženi odvetnik večino svojega dela opravljata prav na območju tega temeljnega sodišča. Oba sta bila pred tem tudi sodnika istega sodišča in sta torej osebno znana tudi delavcem tega sodišča. Omenjena okoliščina nedvomno predstavlja tehtne razloge za prenos krajevne pristojnosti, predvidene v 1. odst. 35. člena ZKP v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I). Iz taga razloga je vrhovno sodišče za nadaljnjo izvedbo postopka določilo Temeljno sodišče v ...

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Ips 49/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-24

Namen obsojenca, da na prostosti najde delo kot zidar in da namerava s tem vzdrževati svojo družino, ne more predstavljati nove olajševalne okoliščine, ki bi opravičevale izredno omilitev, saj je bilo sodišču že ob izrekanju kazni znano, da je obsojenec po poklicu zidar in da ima družino.

Zahteva obsojenega za izredno omilitev kazni se zavrne.

Z pravnomočnima sodbama je bil obs. spoznan za krivega kaznivega dejanja velike tatvine po 1. in 3. odst. 166. člena KZ RS. Izrečena mu je bila kazen dveh let zapora, po 70. členu KZ SFRJ pa mu je bil izrečen še varnostni ukrep izgona tujca iz države za dobo petih let. Obsojeni je vložil zahtevo za izredno omilitev kazni. V njej zatrjuje, da se sedaj zaveda svojih napak in storjenega kaznivega dejanja, svoje početje obsoja in obžaluje, na prostosti pa namerava živeti s svojo družino, za katero bo kot poklicni zidar lahko pošteno in dovolj zaslužil. Po prestani kazni namerava oditi k družini v Republiko Bosno.

Zahteva za izredno omilitev kazni ni utemeljena.

Po 412. členu ZKP v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) je omilitev pravnomočno izrečene kazni dovoljena, če se po pravnomočnosti sodbe pokažejo okoliščine, ki jih ni bilo, ko se je sodba izrekala, ali so bile, pa sodišče zanje ni vedelo, ki pa bi očitno pripeljale do milejše obsodbe.

Sodišču je bilo že ob izrekanju kazni znano, da je obsojenec po poklicu kvalificirani zidar, da je poročen in oče dveh otrok. Njegov namen, da na prostosti poskuša najti delo kot zidar in da namerava s tem vzdrževati svojo družino, nikakor ne more predstavljati nove olajševalne okoliščine, ki bi opravičevala izredno omilitev kazni. Isto velja za njegovo obžalovanje storjenega kaznivega dejanja, saj tudi to sodi v pričakovano posledico izrečene kazni. Končno tudi njegovo vrnitev v Republiko Bosno in Hercegovino ni nikakršna nova okoliščina, saj bo obsojenec glede na izrečeni varnostni ukrep moral oditi iz naše države za dobo petih let in je torej sodišče že ob izreku kazni ter izreku varnostnega ukrepa vedelo za to okoliščino. Vrhovno sodišče je torej ugotovilo, da ni zakonskih pogojev za izredno omilitev kazni, zato je obsojenčevo zahtevo v skladu z določilom 7. odstavka 414. člena ZKP zavrnilo.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep III Ips 39/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-08-31

revizija - dovoljenost revizije - spor majhne vrednosti

Po določilu 6. odst. 467. člena ZPP v sporih majhne vrednosti proti odločbi sodišča druge stopnje revizija ni dovoljena. Med postopkom je namreč ta spor postal spor majhne vrednosti, na kar so bile stranke opozorjene tako na naroku za glavno obravnavo kot v pravnem pouku o pravici do pritožbe.

Sodišče prve stopnje je razveljavilo plačilni nalog in zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka uveljavljala, da ji je tožena stranka kot naročnik po pogodbi o delu dolžna plačati za opravljeno delo znesek 8.738,40 SIT. Ugotovilo je, da tožeča stranka ni bila v pogodbenem razmerju s toženo stranko, ampak je nastopala kot podizvajalec.

Pritožbo tožeče stranke, da je dejansko ona opravila delo, dostavila obdelane komade toženi stranki in da so na njo bili naslovljeni tudi dopisi, kar kaže na to, da je bila v pogodbenem razmerju s toženo stranko, je sodišče druge stopnje zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje. Strinjalo se je z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožeča stranka nastopala le kot podizvajalec.

Proti sodbi sodišča druge stopnje je tožeča stranka vložila revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava. Revizijskemu sodišču je predlagala, naj reviziji ugodi in sodbo sodišča druge stopnje spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku oziroma podrejeno, da v celoti razveljavi sodbi sodišč prve in druge stopnje ter zadevo vrne v ponovno odločanje prvostopenjskemu sodišču.

V reviziji tožeča stranka navaja, da ni bistvena pogodba kot listina ampak dogovor med strankami, in ni sporno, da je tožeča stranka opravila določena dela za toženo stranko.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odst. 390. člena Zakona o pravdnem postopku).

Tožeča stranka je vložila predlog za izdajo plačilnega naloga 29.1.1990 za znesek 8.738,00 SIT. V Uradnem listu RS št. 55/92 z dne 20.11.1992 je bil objavljen Zakon o valorizaciji denarnih kazni za kazniva dejanja in gospodarske prestopke ter drugih denarnih zneskov. Ob upoštevanju tega zakona (9. člen) in Zakona o pravdnem postopku (1. odst. 502. člena) so v postopku v gospodarskih sporih spori majhne vrednosti tisti spori, v katerih se tožbeni zahtevek tiče terjatve, ki ne presega 45.000,00 SIT. S tem je ta spor postal spor majhne vrednosti. Na to so bile stranke opozorjene na naroku za glavno obravnavo 18.1.1993 in v pravnem pouku o pravici do pritožbe. Po določilu 6. odst. 467. člena Zakona o pravdnem postopku v sporih majhne vrednosti proti odločbi sodišča druge stopnje revizija ni dovoljena, zato jo je revizijsko sodišče zavrglo (392. člen Zakona o pravdnem postopku, v zvezi s 389. členom in 6. odst. 467. člena istega zakona).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 80/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-13

kršitev pravil postopka v zadevi pridobitve državljanstva - odločba brez razlogov

Organ je kršil pravila postopka (209. člen ZUP), ker ni navedel razlogov za zavrnitev vloge za pridobitev državljanstva po 40/3 členu ZDS.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije z dne 2.10.1992.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila prošnji tožnika za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Tožena stranka navaja, da so bili ugotovljeni zadržki za sprejem tožnika v državljanstvo Republike Slovenije iz 10. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (ZDRS). Po določbi 28. člena istega zakona pa toženi stranki ni treba navesti razlogov, ki so jo vodili pri odločanju. Tožnik v tožbi navaja, da je tožena stranka kršila pravila postopka, ker ni navedla zavrnilnih razlogov, in da je dejansko stanje nepopolno ugotovila. Tožnik zatrjuje, da izpolnjuje vse pogoje iz 10. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožena stranka je vložila odgovor na tožbo, v katerem navaja, da je natančno ugotovila dejansko stanje, negativno odločbo je izdala, ker bi sprejem pomenil nevarnost za javni red. Tožnik je bil 1983. obravnavan za kaznivo dejanje ogrožanja z nevarnim orodjem po 56. členu KZ Republike Slovenije, večkrat pa tudi za prekrške zoper javni red in mir. Tožba je utemeljena. Sodišče ugotavlja, da je Ustavno sodišče Republike Slovenije z odločbo z dne 10.12.1992 (Uradni list RS, št. 61/92) razveljavilo določbo 28. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije in odločilo, da ima odločba pravne učinke po 1. in 2. odstavku 414. člena ustave iz leta 1974, kar pomeni, da se določba 28. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije ne more uporabiti več v primerih, ki še niso bili pravnomočno končani. Obravnavani primer še ni bil pravnomočno končan. Pri izdaji navedene odločbe je tožena stranka ravnala v nasprotju z določbami 209. člena zakona o splošnem upravnem postopku, ker ni navedla razlogov za svojo odločitev. Sodišče je zato na podlagi določbe 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih moralo izpodbijano odločbo odpraviti, da bo tožena stranka lahko odpravila navedeno pomanjkljivost. Določbe zakona o splošnem upravnem postopku (Uradni list SFRJ, št. 47/86 in Uradni list RS, št. 55/92) in zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77 in Uradni list RS, št. 55/92) je sodišče uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 66/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-13

pridobitev - državljan druge republike - dejansko nebivanje v Sloveniji - bistvena kršitev pravil postopka

Kršena so pravila upravnega postopka, če stranka ni bila zaslišana in ji ni bila dana možnost, da se izjavi o zbranih podatkih.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za notranje zadeve Republike Slovenije z dne 10.12.1992.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila prošnji tožnice za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije po 12. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Tožena stranka v izpodbijani odločbi ugotavlja, da tožnica ne izpolnjuje pogoja iz 1. odstavka 12. člena navedenega zakona, ker pred vložitvijo prošnje ni dejansko živela neprekinjeno vsaj 1 leto v Sloveniji.

Tožnica pa v tožbi navaja, da je z efektivnim delom v Berlinu prenehala 1990. leta in da je v Berlin odhajala največ za 8 dni na vsake 3 mesece. Zaradi te odsotnosti pa ni mogoče šteti, da ni dejansko živela v Sloveniji. Krajevna skupnost in številne priče lahko potrdijo, da že od leta 1990 dalje dejansko živi v Sloveniji. Tožena stranka je vložila odgovor na tožbo, v katerem navaja, da je iz dopisa Sekretariata za notranje zadeve občine razvidno, da tožnica še vedno živi v Nemčiji.

Sodišče ugotavlja iz podatkov v upravnem spisu, da tožnica v postopku ni bila zaslišana in ji ni bila dana možnost, da se izjasni o zbranih podatkih, zato so bila kršena pravila upravnega postopka, dejstva in okoliščine, ki so za odločitev pomembne - ali je tožnica dejansko živela v Sloveniji vsaj 1 leto neprekinjeno pred vložitvijo prošnje za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije - pa niso bile zanesljivo ugotovljene (135. člen zakona o splošnem upravnem postopku). Tožena stranka je preuranjeno zaključila, da tožnica ni dejansko živela neprekinjeno 1 leto v Sloveniji, čeprav je tak zaključek lahko naredila tudi iz navedb tožnice v prošnji za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Zaradi navedene kršitve pravil postopka in nepopolne ugotovitve dejanskih okoliščin je sodišče moralo na podlagi določb 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih izpodbijano odločbo odpraviti, da na ta način omogoči toženi stranki odpravo navedenih pomanjkljivosti v upravnem postopku. Ugotoviti bo treba, kdaj se je tožnica upokojila, oziroma kdaj je prenehala z delom v Nemčiji, kako pogosto ter za koliko časa je odhajala v Nemčijo (z vpogledom v potni list) in še eventuelno druge okoliščine, iz katerih bi se dalo ugotoviti, kje je tožnica dejansko živela pred vložitvijo prošnje za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije in o tem zaslišati tudi tožnico.

Določbe zakona o splošnem upravnem postopku in zakona o upravnih sporih je sodišče uporabilo kot predpise Republike Slovenije v skladu z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 87/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-03

pridobitev - državljan druge republike - dejansko nebivanje v Sloveniji

Za osebo, ki ima obrtno delavnico v BiH in tam opravlja obrt, v Republiko Slovenijo pa prihaja obiskovat družino, se ne more šteti, da v Republiki Sloveniji dejansko živi, čeprav ima tu prijavljeno stalno prebivališče.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila vlogi tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Tožena stranka ugotavlja, da tožnik dejansko ne živi v Republiki Sloveniji.

Zoper odločbo tožene stranke je tožnik vložil tožbo, v kateri navaja, da je od 1.11.1974 do 3.5.1990 delal v Sloveniji, po tem datumu pa je v Bosni prevzel obrt, po začetku vojne v Bosni pa se je vrnil v Slovenijo, kjer živi z družino. Dalje navaja, da so žena in trije otroci dobili državljanstvo Republike Slovenije, on pa ne, in je sedaj tujec v družini.

Tožena stranka je vložila odgovor na tožbo, v katerem navaja, da tožnik ves čas od 23.12.1990 do izdaje izpodbijane odločbe ni dejansko živel v Sloveniji, zato ne izpolnjuje zakonskih pogojev za pridobitev državljanstva. Tožena stranka predlaga, da sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrne.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zkona o državljanstvu Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I, 30/91-I in 38/92) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije.

Iz upravnega spisa izhaja, da je tožnik na dan 23.12.1990 imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, prijavil ga je že 24.12.1974, in tako prvi pogoj za pridobitev državljanstva Republike Slovenije izpolnjuje. Ne izpolnjuje pa drugega pogoja, saj od 23.12.1990 dalje ni dejansko živel v Republiki Sloveniji. Kot je tožnik sam povedal v upravnem postopku je s 1.6.1990 začel opravljati obrtno dejavnost - mizarsko - v ... (BiH), in je od takrat dalje tam tudi živel, v Republiko Slovenijo pa je prihajal samo na obisk. Še ob zaslišanju 7.8.1992 je povedal, da se vrača nazaj v BiH. Tožnik je tako v letu 1990 prekinil dejansko življenje v Republiki Sloveniji in z dejanskim življenjem začel v BiH. Eventuelna vrnitev tožnika živet v Republiko Slovenijo bo pomenila ponovni začetek dejanskega življenja v Republiki Sloveniji, vendar pa tega bodočega stanja zakon ne ureja oziroma za tak primer ne daje pravice za pridobitev državljanstva.

Glede na obrazloženo je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita, zato je sodišče tožbo kot neutemeljeno zavrnilo, na podlagi določbe 2. odstavka 42. člena zkona o upravnih sporih (Ur.l. SFRJ, št. 4/77, 60/77 in Ur.l. RS, št. 55/92), ki se po določbi 1. odstavka 4. člena utavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur.l. RS, št. 1/91-I) smiselno uporablja kot predpis Republike Slovenije.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.