TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 660/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1992-11-10

pridobitev državljanstva - državljanka druge republike - dejansko življenje v Sloveniji - začasno delo v tujini

Ni izpolnjen pogoj "in tudi tukaj dejansko živi", če gre za osebo, ki je na začasnem delu v ZR Nemčiji že od 1968 leta.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila tožničino vlogo za pridobitev državljanstva, vloženo na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Ugotovila je, da tožnica, ki je državljanka Republike Hrvatske, dejansko ne živi v Republiki Sloveniji, ampak živi že od 31.12.1968 v Nemčiji, kamor je odšla na začasno delo neposredno iz Hrvatske in dejansko v Sloveniji nikdar niti ni živela. Zato tožnica ne izpolnjuje enega izmed pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na navedeni pravni podlagi.

Tožnica s tožbo izpodbija navedeno odločbo in navaja, da je sicer res odšla leta 1968 iz Hrvatske direktno v Nemčijo, toda pred 21. leti se je poročila s svojim sedanjim možem, slovenskim državljanom, pa tudi njun sin je slovenski državljan. Vsa družina je čustveno močno navezana na Slovenijo, kamor se nameravajo tudi za stalno vrniti, brž ko bo mogoče. Stanovanjsko vprašanje v Sloveniji sta si uredila z nakupom stanovanjske hiše, kamor pogosto prihajajo in to tudi zaradi vzdrževanja hiše. Sama tekoče govori slovensko in je članica Slovenskega kulturnega društva. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I in 30/91 - ZDS), po katerem mora državljan druge republike, ki želi pridobiti slovensko državljanstvo na navedeni pravni podlagi, poleg formalno prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji izpolnjevati tudi pogoj, da tukaj dejansko živi. Ker je tožnica na začasnem delu v ZR Nemčiji, kar ni sporno, tega drugega pogoja tudi po presoji sodišča ne izpolnjuje. Ni namreč mogoče šteti, da nekdo dejansko živi v Sloveniji, če prihaja v Slovenijo le občasno, sicer pa zadovoljuje vse svoje bistvene življenjske potrebe izven nje. Na presojo tega pogoja druge okoliščine, na katere se tožnica sklicuje, same zase ne morejo vplivati; za pridobitev državljanstva na tej pravni podlagi navajane okoliščine niso bistvene.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita, zato tožnica s tožbo ni mogla uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 834/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

sklep o dovolitvi izvršbe zaradi ukrepa urbanističnega inšpektorja

V izvršilnem postopku ni mogoče izpodbijati pravilnosti odločbe, ki se izvršuje.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožničino pritožbo proti sklepu o dovolitvi izvršbe, ki ga je 21.11.1991 izdala urbanistična inšpektorica. Po tem sklepu je izvršljiva odločba urbanistične inšpekcije o odstranitvi objekta, tožnica pa mora do 3.12.1991 odstraniti objekt na zemljišču parc. št. 870/1 in vzpostaviti zemljišče v prejšnje stanje, sicer bo to dejanje opravil organ prve stopnje na stroške tožnice. Tožena stranka je ugotovila, da je sklep organa prve stopnje zakonit.

Tožnica v tožbi navaja, da glede nepremičnine, na kateri stoji sporna lopa, teče pred pristojnim sodiščem zapuščinski postopek. Zaradi spora je bila ena od strank napotena na pravdo. Ker je pravda pravnomočno končana, tožnica pričakuje, da bo zapuščinski postopek v najkrajšem času zaključen. S pridobitvijo lastninske pravice na zemljišču bo legalizirala celoten postopek. S preuranjeno izvršbo bi ji nastala nenadomestljiva škoda. Tožnica predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri napadeni odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Po določbi 280. člena zakona o splošnem upravnem postopku - ZUP, ki se uporablja kot republiški predpis na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) je v upravnem izvršilnem postopku dovoljena pritožba, ki se nanaša na samo izvršbo. Z njo ni mogoče izpodbijati pravilnosti odločbe, ki se izvršuje.

Tožničinih ugovorov, ki zadevajo pravilnost izvršljive odločbe o odstranitvi objekta tožena stranka utemeljeno ni upoštevala glede na citirano določbo ZUP, za svojo odločitev pa je navedla razloge, s katerimi se sodišče strinja. Tudi tožbeni ugovori se nanašajo na pravilnost odločbe, ki se izvršuje, zato jih ni mogoče upoštevati. Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se enako kot ZUP uporablja kot republiški predpis.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 864/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

ukrep urbanističnega inšpektorja - odstranitev gradbenega objekta

Kljub ustavitvi gradnje je investitor nadaljeval z deli.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo pritožbo proti odločbi urbanistične inšpektorice Mestne uprave za inšpekcijske službe z dne 20.2.1992, po kateri je tožnik dolžan v roku 7 dni odstraniti počitniški objekt v tlorisni izmeri 4 x 6 m, ki ga gradi na zemljišču s parc. št. 453/3 ter vzpostaviti prejšnje stanje na lastne stroške. Ugotovila je, da je organ prve stopnje na podlagi 3. odstavka 74. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (ZUN) pravilno in zakonito odločil o odstranitvi objekta, ker je tožnik kljub odločbi o ustavitvi del nadaljeval z gradnjo.

Tožnik v tožbi navaja, da bi morala tožena stranka počakati na odločitev vrhovnega sodišča, Skupščina občine ... pa bi v tej zadevi že morala sprejeti zazidalni načrt, s čimer bi se vse stvari v Krajevnih skupnostih ... in ostalih rešile tako, da bi bili investitorji seznanjeni s perspektivno odločitvijo. Tožnik smiselno predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri napadeni odločbi iz razlogov, ki so razvidni iz njene obrazložitve in predlaga, da se tožba zavrne kot neutemeljena.

Iz upravnih spisov je razvidno, da je bila tožniku 12.6.1990 izdana odločba o ustavitvi gradnje počitniškega objekta. Odločeno je tudi bilo, da mora tožnik v roku enega meseca zaprositi za lokacijsko dovoljenje. Ob ogledu dne 18.2.1992 je urbanistični inšpektor ugotovil, da je tožnik nadaljeval z deli in sicer je v objekt vgradil elektro instalacije, namestil žlebove in odtočne cevi ter vgradil električno omarico. Ker je kljub določeni ustavitvi gradnje z deli nadaljeval, je urbanistični inšpektor utemeljeno izrekel ukrep po 3. odstavku 74. člena zakona o urejanju naselij in drugih posegov v prostor (Uradni list SRS, št. 18/84, 37/85 in 29/86 ter RS, št. 26/90 in 3/91). Po tej določbi organ urbanistične inšpekcije odredi, da se objekt oziroma del objekta odstrani na investitorjeve stroške ter vzpostavi prejšnje stanje, če investitor nadaljuje delo kljub izdanemu ukrepu o ustavitvi gradnje, ali če za urejanje prostora pristojni upravni organ lokacijsko dovoljenje zavrne, ali če investitor v določenem roku ne zaprosi za lokacijsko dovoljenje.

Tožnik nima prav, ko meni, da je mogoče izvršiti le pravnomočno odločbo urbanističnega inšpektorja. Izvršljiva je namreč že prvostopna odločba urbanističnega inšpektorja glede na določbo 2. odstavka 76. člena ZUN. Prav tako je neutemeljeno njegovo sklicevanje na neobstoječi urbanistični prostorski izvedbeni akt.

Ker je izpodbijana odločba zakonita, je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odst. 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po določbi 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. l. RS št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 965/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-04

Tožnik živi v Švici in ne izpolnjuje pogoja za pridobitev državljanstva RS.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila prošnji tožnika, državljana Republike Srbije, za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije na podlagi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Ugotovila je, da je tožnik sicer imel ob prebiscitu prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, vendar tu ne živi. Zato ne izpolnjuje enega od temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 40. členu citiranega zakona.

Tožnik v tožbi navaja, da je bilo določilo 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije uporabljeno preveč togo. V Sloveniji živi že 23 let, začasno pa je zaposlen v Švici. V Sloveniji ima ženo in dva otroka, ki jih obiskuje vsaj enkrat mesečno po par dni. Lahko se torej smatra, da v Sloveniji stalno živi, istočasno pa dela v Švici. Tožnik predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo vztraja pri izpodbijani odločbi in predlaga, da sodišče zavrne tožbo kot neutemeljeno.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I, 30/91 in 38/92) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnemu upravnemu organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče.

S tem, da je tožnik zaposlen v Švici in tam dejansko živi, ne izpolnjuje enega od pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Iz upravnih spisov je razvidno, da je tožnik v Švici že od leta 1976. Dejstvo, da njegova žena in oba otroka živita v Sloveniji, ne more vplivati na zakonitost izpodbijane odločbe.

Izpodbijana odločba je pravilna in zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je sodišče uporabilo kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvistnoti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep U 790/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-11

legitimacija za sprožitev upravnega spora

Policijska postaja ni legitimirana za sprožitev upravnega spora v izvršilni zadevi zaradi izvršitve plačilnega naloga.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka na pritožbo odpravila sklep Republiške uprave za javne prihodke, izpostave ... z dne 29.4.1992 o prisilni izterjave denarne kazni za prekršek in zadevo vrnila organu prve stopnje v ponovni postopek.

V tožbi tožeča stranka navaja, da dejansko stanje v izpodbijani odločbi ni pravilno ugotovljeno. Obvestilo o prekršku in plačilni nalog št. ..., ki ga tožeča stranka vodi pod št. ..., je namreč prejel 10.1.1992, kar izhaja iz podpisane povratnice, ki jo hrani. Prilaga fotokopijo povratnice in plačilnega naloga ter predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Tožbo je moralo sodišče zavreči iz tehle razlogov:

Zakon o upravnih sporih (ZUS), ki se uporablja kot republiški predpis na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I), določa v 2. členu, kdo ima pravico sprožiti upravni spor. To je predvsem posameznik ali pravna oseba, če misli, da mu je z upravnim aktom kršena kakšna pravica ali na zakon oprta pravna korist. Po izrecni določbi 2. odstavka navedenega člena lahko sproži upravni spor tudi državni organ, organizacija, poslovna enota ipd, čeprav niso pravne osebe, če so lahko imetniki pravic oziroma nosilci obveznosti, o katerih se je odločalo v upravnem postopku. Če je z upravnim aktom kršen zakon v korist posameznika, lahko sproži upravni spor le pristojni javni tožilec, v imenu republike, če je z upravnim aktom kršen zakon v njeno škodo, pa tudi javni pravobranile (4. in 5. odstavek 2. člena istega zakona).

V tem primeru tožeča stranka s tožbo očitno ne uveljavlja svojih pravic in pravnih koristi. Kot državni organ namreč ni imetnik pravic in obveznosti, o katerih je odločal; izvršitev plačilnega naloga je stvar izvršilnega postopka, v katerem mora organ, ki sam ni pristojen za izvršbo, poslati pristojnemu organu tudi dokaze o izvršljivosti plačilnega naloga, če ta to zahteva. Samo tako je treba razumeti tudi izpodbijano odločbo, s katero je bila izvršilna zadeva vrnjena organu prve stopnje v ponovni postopek.

Glede na navedeno torej tožeča stranka nima pravice sprožiti upravnega spora v zadevi izvršitve plačilnega naloga, ker tako pooblastilo ne izhaja iz zakona o upravnih sporih in ne iz zakona o prekrških (Uradni list SRS, št. 25/83, 42/85, 47/87, 5/90 in RS, št. 10/91 - ZP), za varstvo njenih pravic in pravnih koristi pa tudi ne gre. Zato je moralo sodišče tožbo zavreči na podlagi 3. točke 2. odstavka 30. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odst. 4. člena navedenega ustavnega zakona.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 1097/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-04

Tožnik je od februarja do avgusta 1992 živel v Italiji.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila prošnji tožnika, državljana Republike Bosne in Hercegovine, za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije. Ugotovila je, da je tožnik sicer imel 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji, da pa tukaj dejansko ni živel ves čas. Od februarja do avgusta 1992 se je nahajal v Italiji, potem pa se je ponovno vrnil v Italijo. Tožnik torej ne izpolnjuje enega temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Tožnik v tožbi navaja, da je bil od februarja do avgusta 1992 v Italiji na začasnem delu kot gradbeni delavec. Prisiljen je bil namreč zaslužiti sredstva za redno preživljanje družine. Iz Italije se vrača vsak drugi vikend k družini v Ljubljano. V Sloveniji je že od leta 1971 dalje. V Bosno se zaradi vojne ne more vrniti, če ne bo imel državljanstva Republike Slovenije pa ne bo mogel pridobiti potnega lista. Predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka se v odgovoru na tožbo sklicuje na pričevanje tožnikove žene, po katerem je tožnik odšel v Italijo zaradi strahu pred sodnim pregonom. Tožnik dejansko ni živel ves čas v Sloveniji. Tožena stranka predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno. Tožba ni utemeljena.

Po določbi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-1, 30/91 in 38/92 - ZDS) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnemu upravnemu organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče.

Po presoji sodišča je tožena stranka pravilno ugotovila, da tožnik ne živi v Sloveniji, oziroma da v Sloveniji ni živel ves čas od plebiscita do izdaje izpodbijane odločbe. Od februarja do avgusta 1992 je živel v Italiji, v Ljubljano pa je prišel le dvakrat in sicer za Božič 1991 in za Veliko noč 1992, kot je izpovedala tožnikova žena, ki je bila zaslišana kot priča v upravnem postopku. Tožnik dejansko ne izpolnjuje enega temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Izpodbijana odločba je zakonita, zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporavlja kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 523/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-02-18

Tožnik, ki 23.12.1990 ni bil stalno prijavljen v Sloveniji, ne more pridobiti slovenskega državljanstva po 1. odst. 40. čl. ZDS.

Z izpodbijano odločbo tožena stranka ni ugodila tožnikovi vlogi za pridobitev državljanstva Republike Slovenije po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije. Ugotovila je, da tožnik 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji in tako ne izpolnjuje enega temeljnih pogojev za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije po 40. členu citiranega zakona.

Tožnik v tožbi navaja, da živi v Kopru že od 1986. leta, ima tam kupljeno stanovanje ter devizna in denarna sredstva v koprski banki. Ob plebiscitu je bil v Kopru, kar lahko potrdijo predlagane priče. Na formalno prijavo stalnega prebivališča ni obračal pozornosti. Ukvarja se s publicistiko in prevajalstvom. Predlaga, da se izpodbijana odločba odpravi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo navaja, da je tožnik prijavil stalno prebivališče v Republiki Sloveniji dne 6.5.l99l, kar je bilo ugotovljeno na podlagi vpogleda v računalniško voden register stalnega prebivalstva. Ker sta za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije določena kumulativno dva pogoja in ker tožnik na dan 23.12.l990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji, ni ugotavljala, ali tožnik od 23.12.1990 tudi dejansko ves čas živi v Sloveniji. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne kot neutemeljeno.

Po določbi prvega odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenje (Uradni list RS, št. 1/91 in 30/91-I - ZDS) državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23. decembra 1990, prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, pridobi državljanstvo Republike Slovenije, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona (do 25.12.1991) vloži vlogo pri za notranje zadeve pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče.

Iz upravnih spisov izhaja, da tožnik 23.12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Sloveniji, kar tožnik niti ne osporava. Glede na jasno zakonsko določbo ni pomembno, iz kakšnih razlogov tožnik ni bil stalno prijavljen v Sloveniji na dan plebiscita. Okoliščine, ki jih tožnik navaja (lastnik stanovanja v Kopru, komitent banke v Kopru) na odločitev o pridobitvi državljanstva nimajo nikakršnega vpliva. Ker tožnik kot državljan Republike Srbije ne izpolnjuje enega od temeljnih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije, je odločba tožene stranke zakonita. Tožbo je sodišče zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki se uporablja kot republiški predpis po 1. odstavku 4. člena ustavnega zakona za izvedbo Temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I.)

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 668/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-03-18

Državljan druge republike, ki stalno živi in dela v Švici, v RS pa prihaja le občasno, ne more pridobiti državljanstva RS.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila vlogo tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da že od leta 1966 živi in dela v Švici in da zato ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

V tožbi je tožnik predlagal, da sodišče odpravi izpodbijano odločbo in navajal, da se je leta 1977 poročil in da se je leta 1979 dejansko preselil. Ob vrnitvi družine iz Švice državljanstvo tožnika nekdanje Jugoslavije naj ne bi bilo ovira za skupno življenje. Tožnik je že več deset let na začasnem delu v Švici. Namerava se vrniti iz Švice najverjetneje po upokojitvi. Vse osebne dokumente je tožnik dobil. Tožena stranka 40. člen zakona o državljanstvu Republike Slovenije preozko razlaga. Od leta 1977 dalje tožnik dva ali trikrat letno prihaja in ostane v Sloveniji po en teden.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da tožnik živi in dela v Švici več kot deset let. Tam živi tudi družina. V Sloveniji ni bil nikoli zaposlen. Poročil se je v tujini.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (ZDS-Uradni list RS, št. 1/91, 30/91, 38/92) v 1. odstavku 40. člena določa dva materialnopravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je dne 23. decembra 1990, imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Drugi pogoj pa je, da prosilec dejansko živi na ozemlju Republike Slovenije. Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnik dejansko ne živi na ozemlju Republike Slovenije. Iz dejanskih okoliščin, ki so ugotovljene v upravnih spisih, nedvomno izhaja, da tožnik nikdar ni stalno živel na ozemlju Republike Slovenije. V ... se je sicer prijavil 27.9.1979, vendar je že junija 1966 odšel najprej na delo v Avstrijo, aprila 1986 pa je odšel v Švico, kjer se je kasneje poročil. V Sloveniji ni bil nikoli zaposlen. V Sloveniji ni lastnik stanovanja in ni imetnik stanovanjske pravice. Stanovanje, kjer ima prijavljeno prebivališče, je last tašče. Navedene okoliščine izhajajo tudi iz vlog tožnika, pa tudi iz njegovih tožbenih navedb. Tako je navedel, da je zaposlen v Švici, v tožbi pa je izrecno navedel, da se nameravajo on in njegova družina vrniti iz tujine najverjetneje po upokojitvi.

Vse navedene okoliščine potrjujejo ugotovitve tožene stranke v izpodbijani odločbi, zato je sodišče moralo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77) v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti R Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) tožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.