TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sklep IV Ips 4/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-16

Ni pogojev za sodno varstvo, ker kaznovanemu ni bila izdana odločba na drugi stopnji.

Zahteva kaznovanega za sodno varstvo se zavrže kot nedovoljena.

Občinska sodnica za prekrške je z odločbo spoznala kaznovanega za odgovornega za prekrška po členu 69/I točka 7 zakona o prometnem davku in po čl. 123/I točka 6 zakona o dohodnini ter ga kaznovala za vsak prekršek s 50.000,00 SIT denarne kazni, nakar mu je izrekla enotno denarno kazen 100.000,00 SIT. Pritožba kaznovanega je bila z odločbo organa za prekrške prve stopnje v zvezi z uvodoma navedeno odločbo Republiškega senata za prekrške zavržena kot prepozna.

V zahtevi za sodno varstvo kaznovani smiselno uveljavlja, da je bilo dejansko stanje zmotno in nepopolno ugotovljeno ter kršeno materialno pravo in predlaga ugodno rešitev svoje zahteve.

Zahtevo za sodno varstvo je mogoče vložiti le zoper odločbo, izdano na drugi stopnji s katero je bila izrečena posamezniku, ki stori prekršek v zvezi s samostojnim opravljanjem dejavnosti denarna kazen nad 30.000,00 SIT (člen 202 točka 2 zakona o prekrških). Taka odločba pa je bila izdana v obravnavanem primeru le na prvi stopnji, dočim na drugi stopnji ni bila, saj se kaznovani zoper odločbo prve stopnje, s katero mu je bila izrečena denarna kazen, ni pravočasno pritožil. Ker je torej zaradi prepozne pritožbe odločba o prekršku, s katero je bila izrečena denarna kazen, postala pravnomočna že z odločbo prve stopnje, v obravnavanem primeru ni pogojev za zahtevo za sodno varstvo in jo je bilo zato treba zavreči (člen 204/II zakona o prekrških).

ZPR člen 202, 202-2. ZPD člen 69, 69/1, 69/1-7.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 258/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-06

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Revizija, ki izpodbija pravnomočno zavrnitev zahtevka za plačilo 29,17 SIT iz tožbe, vložene 30.12.1987, je nedovoljena.

Sodišče prve stopnje je presodilo, da je dodatek k pogodbi v delu, v katerem je določena končna cena za stanovanje, ničen. Toženi stranki je zato naložilo plačilo 29,16 SIT. Toženi stranki je naložilo še plačilo pogodbene kazni v znesku 19,94 SIT. Tožbeni zahtevek iz nasprotne tožbe, s katerim je tožena stranka uveljavljala plačilo 31,95 SIT, je prvostopenjsko sodišče zavrnilo. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje deloma spremenilo, deloma razveljavilo in deloma potrdilo, potem ko je deloma ugodilo pritožbi tožene stranke.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava tožeča stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi tako, da sodbo sodišča druge stopnje tako spremeni, da v celoti potrdi sodbo sodišča prve stopnje. Revizija ni dovoljena.

Revizijsko sodišče pritrjuje stališču, izraženemu v reviziji, da v konkretnem primeru ne gre za spor majhne vrednosti. Iz spisa namreč ni razvidno, da bi postopek pred sodiščem prve stopnje tekel po določbah 457. čl. ZPP in nasl. Zato se pritožbeno sodišče v razlogih ne bi smelo sklicevati na 1. odst. 458. čl. ZPP. Vendar pa kljub temu, da revident sicer pravilno opozarja, da ne gre za spor majhne vrednosti, revizija ni dovoljena.

Revident v reviziji izpodbija pravnomočno zavrnitev tožbenega zahtevka, s katerim je tožeča stranka uveljavljala ugotovitev, da je del dodatka k pogodbi ničen, ter plačilo iz te ugotovitve izvirajoče terjatve v znesku 291.692,00 takratnih din (sedaj 29,17 SIT). Ta znesek je odločilen za presojo dovoljenosti revizije v celoti, ker tožeča stranka glede zahtevka za delno ničnost dodatka k pogodbi ni navedla pravdnega interesa (382. čl. in 1. odst. 37. čl. ZPP). Primerjati pa ga je potrebno z mejnim zneskom, ki je bil določen v 382. čl. ZPP, veljavnem ob vložitvi tožbe, t.j. 30.12.1987 (upoštevaje ob tem prehodne določbe novel ZPP, ki so se med drugim nanašale na povišanje vrednosti, odločilne za dovoljenost revizije - Ur.l. SFRJ 57/89, 20/92 in Ur. l. RS 55/92). Iz določila 382. čl. ZPP, ki ga je v konkretnem primeru potrebno uporabiti (Ur.l. SFRJ 4/77 - 74/87), izhaja, da je odločilni mejni znesek 800.000,00 takratnih din (sedaj 80,00 SIT). Revizija zato ni dovoljena (2. odst. 389. čl. ZPP). Revizijako sodišče je o njej odločilo, kot je razvidno iz izreka sklepa (392. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 789/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-13

Ker je prišlo do umika revizije pred izdajo revizijske odločbe, je revizijsko sodišče ugotovilo umik s tem sklepom (2. odst. 349. čl. v zvezi s 399. čl. Zakon o pravdnem postopku).

Tožeča stranka je z vlogo z dne 14.12.1993 umaknila revizijo, ki jo je dne 10.9.1993 vložila proti sodbi sodišča druge stopnje. Ker je prišlo do umika revizije pred izdajo revizijske odločbe, je revizijsko sodišče ugotovilo umik s tem sklepom (2.odst. 349.čl. v zvezi s 399.čl. Zakona o pravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep X Ips 404/2007, enako tudi X Ips 306/2008, X Ips 15/2010
Sklep II Ips 261/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-06

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta

Revizija, ki izpodbija pravnomočno zavrnitev zahtevka za plačilo 74,20 SIT iz tožbe, vložena 30.12.1987, ni dovoljena.

Sodišče prve stopnje je presodilo, da je dodatek k pogodbi v delu, v katerem je določena končna cena za stanovanje, ničen. Toženi stranki je zato naložilo plačilo 74,19 SIT. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo, potem ko je ugodilo pritožbi tožene stranke.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava tožeča stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi tako, da sodbo sodišča druge stopnje tako spremeni, da potrdi sodbo sodišča prve stopnje.

Revident v reviziji izpodbija pravnomočno zavrnitev tožbenega zahtevka, s katerim je tožeča stranka uveljavljala ugotovitev, da je del dodatka k pogodbi ničen, ter plačilo iz te ugotovitve izvirajoče terjatve v znesku 741.992,00 takratnih din (sedaj 74,20 SIT). Ta znesek je odločilen za presojo dovoljenosti revizije v celoti, ker tožeča stranka glede zahtevka za delno ničnost dodatka k pogodbi ni navedla pravdnega interesa (382. čl. in 1. odst. 37. čl. ZPP). Primerjati pa ga je potrebno z mejnim zneskom, ki bil določen v 382. čl. ZPP, veljavnem ob vložitvi tožbe, t.j. 30.12.1987 (upoštevaje ob tem prehodne določbe novel ZPP, ki so se med drugim nanašale tudi na povišanje vrednosti spornega predmeta, odločilne za dovoljenost revizije - Ur.l. SFRJ 57/89, 20/92 in Ur. l. RS 55/92). Iz določila 382. čl. ZPP, ki ga je v konkretnem primeru potrebno uporabiti (Ur.l. SFRJ 4/77 - 74/87), izhaja, da je odločilni mejni znesek 800.000,00 takratnih din (sedaj 80,00 SIT). Revizija zato ni dovoljena (2. odst. 389. čl. ZPP). Revizijako sodišče je o njej odločilo, kot je razvidno iz izreka sklepa (392. čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep R 1/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-19

ugovor dolžnika zoper sklep o izvršbi - krajevna pristojnost

Krajevno pristojno sodišče za odločitev o ugovoru zoper sklep o začasni odredbi je samo tisto sodišče, ki je izdalo sklep o začasni odredbi.

Krajevno pristojno sodišče za odločanje o ugovoru je Temeljno sodišče v Ljubljani.

O predlogu za izdajo začasne odredbe, vloženem na Temeljno sodišče v Ljubljani, je odločilo Temeljno sodišče v Ljubljani tako, da je predlogu ugodilo. Potem, ko je dolžnik zoper sklep o začasni odredbi vložil ugovor, je Temeljno sodišče v Ljubljani izreklo, da ni krajevno pristojno in zadevo odstopilo Temeljnemu sodišču v Celju. To pa je tudi menilo, da za odločanje o ugovoru ni krajevno pristojno, zato je sprožilo spor o krajevni pristojnosti.

Krajevno pristojno sodišče za odločitev o ugovoru zoper sklep o začasni odredbi je samo tisto sodišče, ki je izdalo sklep o začasni odredbi. To izhaja iz 49. člena ZIP, ki ga je treba uporabiti tudi v postopku zavarovanja (244. člen ZIP). Ker je sklep o začasni odredbi izdalo Temeljno sodišče v Ljubljani, je zato ono krajevno pristojno tudi za odločanje o ugovoru zoper sklep o začasni odredbi in sicer ne glede na to, če morda za njegovo izdajo ni bilo krajevno pristojno. Zato je to sodišče na podlagi 1. odst. 23. člena ZPP tako tudi odločilo.

Ne glede na zgoraj navedeno pa to sodišče v zvezi z odklanjanjem krajevne pristojnosti opozarja še na 14. člen ZIP ter preko njega na 2. odst. 20. člena ZPP in 453. člen ZPP. Situacija, ko sodišče v postopku izvršbe oziroma zavarovanja ugodi predlogu upnika brez obravnavanja, pravno sredstvo zoper sklep sodišča pa je ugovor, o katerem odloča sodišče, ki je izpodbijani sklep izdalo, je enaka situaciji v posebnem pravdnem postopku, v katerem ureja odklanjanje krajevne pristojnosti 453. člen ZPP.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 292/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-27

revizija - dovoljenost revizije proti sklepu o določitvi odškodnine

Predlagateljica bi si morala svojo pravico do revizije zagotoviti s tem, da bi z zneskom ocenila vrednost svojega interesa za izpodbijanje sklepa sodišča druge stopnje. Ker tega ni storila, njena revizija ni dovoljena in jo je moralo revizijsko sodišče zavreči (392. čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 37. čl. Zakona o nepravdnem postopku).

Sodišče prve stopnje je naložilo predlagateljici, da plača nasprotnemu udeležencu za nezazidano stavbno zemljišče parceli št. 1876 in 1877 odškodnino, katero je določilo v znesku 1,564.800,00 SIT z zakonitimi zamudnimi obrestmi od izdaje sklepa dalje do plačila. Predlagateljičino pritožbo proti sklepu sodišča prve stopnje je sodišče druge stopnje zavrnilo in potrdilo sklep sodišča prve stopnje.

Predlagateljica je vložila proti sklepu sodišča druge stopnje revizijo, v kateri uveljavlja revizijski razlog zmotne uporabe materialnaga prava. Predlaga, da revizijsko sodišče sklepa sodišč prve in druge stopnje razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in nasprotnemu udeležencu, ki je vložil odgovor na revizijo. V njem izpodbija revizijske navedbe in predlaga zavrnitev revizije.

Po 103.čl. Zakona o nepravdnem postopku je v postopku za določitev odškodnine proti odločbi sodišča druge stopnje dovoljena revizija, če vrednost izpodbijanega dela pravnomočne odločbe presega vrednost, ki jo Zakon o pravdnem postopku predpisuje kot pogoj za dovoljenost revizije. Po zadnji noveli Zakona o pravdnem postopku (Ur.l. RS, št. 55/92) je revizija dovoljena, če vrednost presega znesek 80.000,00 SIT. Zaradi načelnega izhodišča v 34.čl. Zakona o nepravdnem postopku, da revizija ni dovoljena, razen če zakon določa drugače, ni mogoče široko razlagati pogojev za dovoljenost revizije. Predlagateljica bi si morala svojo pravico do revizije zagotoviti s tem, da bi z zneskom ocenila vrednost svojega interesa za izpodbijanje sklepa sodišča druge stopnje. Ker tega ni storila, njena revizija ni dovoljena in jo je moralo revizijsko sodišče zavreči (392.čl. Zakona o pravdnem postopku v zvezi s 37.čl. Zakona o nepravdnem postopku).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep I Pr 5/94, enako tudi sklep I Pr 6/94
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-10

določitev drugega stvarno pristojnega sodišča - delegacija pristojnosti

Ekonomičnost   postopka  kot  razlog  za  določitev  drugega  stvarno pristojnega sodišča.

Za odločanje v tej nepravdni zadevi  se  določi  Temeljno  sodišče  v Ljubljani.

Predlagatelj je vložil predloge za vrnitev zaplenjenega premoženja pri krajevno pristojnih sodiščih Temeljnem sodišču v Kranju in Temeljnem sodišču v Ljubljani. Temeljno sodišče v Kranju, enota v Škofji Loki je s sklepom dne 29.10.1993 ugodilo predlogu predlagatelja, da zaradi ekonomičnosti postopka zadevo odstopi v reševanje Temeljnemu sodišču v Ljubljani. Temeljno sodišče v Ljubljani je ugotovilo, da ni krajevno pristojno. Spis je poslalo Vrhovnemu sodišču RS in predlagalo, da odloči na podlagi 68. člena ZPP.

Po 68. člena ZPP Vrhovno sodišče Republike Slovenije na predlog stranke ali pristojnega sodišča določi, da naj postopa v posamezni zadevi drugo stvarno pristojno sodišče z njegovega območja, če za to obstajajo tehtni razlogi. Krajevno pristojno sodišče ne more samo odločati o odstopu zadeve krajevno nepristojnemu sodišču, pa čeprav za takšno odločitev obstajajo tehtni razlogi. Temeljno sodišče v Ljubljani je zato pravilno ravnalo, ko je zadevo predložilo v odločitev vrhovnemu sodišču.

Vrhovno sodišče ugotavlja, da je ekonomičnost postopka razlog, ki sodi med tehtne razloge po 68. členu ZPP. Glede na dosedanje podatke v spisu je mogoče pritrditi predlagatelju, da je uveljavljani razlog podan. Zato je predlogu ugodilo.

Opr. št: I Pr 6/94, ECLI:SI:VSRS:94:I.PR.6.94

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.

Sklep VIII R 65/2006, VIII R 61/2006, VIII R 77/2006
Sodba II Ips 304/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-16

OBLIGACIJSKO PRAVO - CIVILNO PROCESNO PRAVO

sklenitev pogodbe - sprememba pogodbe - soglasje volj - izpodbijanje dejanske podlage v reviziji

Če med strankama ni bilo soglasja o povišanju najemnine, tudi zatrjevane spremembe najemne pogodbe ni bilo (26. čl. ZOR) in tožnik ni upravičen terjati plačila na njeni podlagi.

Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, s katerim je tožeča stranka uveljavljala plačilo tolarske protivrednosti 4.100,00 DEM. Sodišče druge stopnje je sodbo sodišča prve stopnje potrdilo, potem ko je zavrnilo pritožbo tožeče stranke.

Proti sodbi sodišča druge stopnje vlaga pravočasno revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava tožeča stranka. Revizijskemu sodišču predlaga, da reviziji ugodi ter izpodbijano sodbo tako spremeni, da tožbenemu zahtevku ugodi. V reviziji zatrjuje, da bi sodišče moralo priti do zaključka, da je bil med strankama sklenjen ustni dogovor o povišanju najemnine, ki je bil v celoti realiziran. Ob tem se sklicuje na virman, na katerem je izrecno navedeno, da je namen nakazila "plačilo najemnine glasom "pogodbe" dopis 10.1.1991 za I. trom. 91". Iz tega dopisa pa izhaja, da je bila najemnina povišana na 820 DEM. Pojasnjuje še, da virmana gotovo ne bi podpisala nepooblaščena oseba, saj se je glasil na relativno visok znesek. Sodišči bi tedaj morali uporabiti 73. čl. ZOR, saj sta pogodbeni stranki v pretežni meri izpolnili obveznosti.

Revizija je bila vročena Javnemu tožilcu Republike Slovenije, ki se o njej ni izjavil, in toženi stranki, ki nanjo ni odgovorila (3. odst. 390. čl. ZPP).

Sodišči prve in druge stopnje sta ugotovili, da med pravdnima strankama o povišanju najemnine ni bilo doseženo soglasje, da tedaj takšnega dogovora med njima ni bilo. Ali je prišlo med tožečo stranko in toženo stranko do soglasja glede v tožbi zatrjevanega povišanja najemnine, pa je dejansko vprašanje. Ugotovitev sodišč prve in druge stopnje o tem odločilnem, za revidenta še vedno spornem dejstvu z revizijo ni moč izpodbijati, ker zmotna in nepopolna ugotovitev dejanskega stanja ni revizijski razlog (3. odst. 385. čl. ZPP). Tako v revizijskem postopku ni moč preizkušati trditev, da bi sodišči morali ugotoviti, da je bil med strankama sklenjen ustni dogovor o povišanju najemnine. Ob presoji je zato potrebno izhajati iz že zapisane bistvene dejanske okoliščine. Če pa med strankama ni bilo soglasja o povišanju najemnine, tudi zatrjevane spremembe najemne pogodbe ni bilo (26. čl. ZOR) in tožnik ni upravičen terjati plačila na njeni podlagi. Odločitvi sodišč prve in druge stopnje sta zato materialnopravno pravilni.

Glede na navedeno je revizijsko sodišče revizijo zavrnilo, potem ko je ugotovilo, da tudi niso podani razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti (393.čl.ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 288/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-27

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - nedenarna terjatev

Tožbeni zahtevek tožeče stranke je nedenarni dajatveni zahtevek (2. odstavek 382. člena ZPP). Tožeča stranka bi zato morala v tožbi navesti vrednost spornega predmeta, česar pa ni navedla, zato pravice do revizije ni mogoče priznati.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke, ki je zahtevala izpraznitev in izročitev 2,5 sobnega stanovanja.

Toženec se je pritožil, vendar je sodišče druge stopnje njegovo pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga toženec revizijo smiselno zaradi zmotne uporabe materialnega prava in predlaga, da revizijsko sodišče obe sodbi spremeni tako, da tožbeni zahtevek zavrne. Na pogodbo, s katero se je zavezal, da se bo izselil, je pristal, ker so mu povedali, da stanovanja ne bo mogel odkupiti. Sedaj stanovanje prodajajo drugemu, sam pa se bi moral izseliti v neprimerno hišo.

Na vročeno revizijo tožeča stranka ni odgvorila, Javni tožilec Republike Slovenije pa se o njej ni izjavil.

Po 2.odstavku 186.člena ZPP mora tožnik v primeru, ko je pravica do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, in predmet tožbenega zahtevka ni denarni znesek, navesti vrednost spornega predmeta v tožbi. Navedba vrednosti je potrebna zaradi določbe 382.člena ZPP. Po 2. in 3.odstavku 382.člena ZPP revizije ni v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega predmeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska.

Tožbeni zahtevek tožeče stranke je nedenarni dajatveni zahtevek (2. odstavek 382. člena ZPP). Tožeča stranka bi zato morala v tožbi navesti vrednost spornega predmeta, česar pa ni navedla, zato pravice do revizije ni mogoče priznati.

Ker revizija ni dovoljena, jo je revizijsko sodišče moralo zavreči (392.člen ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 357/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-03-03

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - nedenarna terjatev

Za dovoljenost revizije je odločilna vrednost, ki jo tožeča stranka navede v tožbi.

Sodišče prve stopnje je deloma ugodilo tožbenemu zahtevku in ugotovilo služnostno pravico hoje po obstoječi peš poti, zavrnilo pa je nasprotni zahtevek na ukinitev te služnosti.

Proti tej sodbi je vložil nasprotni tožnik F. R. pritožbo in sicer glede zavrnitve nasprotnega zahtevka. Sodišče druge stopnje je pritožbo zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo prve stopnje. Zoper to sodbo vlaga nasprotni tožnik revizijo. Uveljavlja vse revizijske razloge po 385.čl. ZPP in predlaga, da revizijsko sodišče razveljavi sodbi druge in prve stopnje in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da sodba druge stopnje napačno povzema vsebino njegove pritožbe. Vstraja pri svojem stališču, da služnost gospodarsko ni potrebna. Gre za bližnjico, ki je manj primerna kot javna pot. Pri odločanju ni bilo upoštevano načelo restrikcije služnosti. Sklicuje se na sodno prakso, ki je naklonjena ukinitvi služnosti.

Tožnik (nasprotni toženec) na revizijo ni odgovoril in Javni tožilec Republike Slovenije se o njej ni izjavil ( 3. odst. 390.čl. ZPP).

V revizijskem postopku je, tako kot že v pritožbenem, sporna samo odločitev o nasprotnem tožbenem zahtevku, ki ga je tožnik postavil z nasprotno tožbo, vloženo dne 30.5.1990. Nasprotni tožnik je vrednost spornega predmeta po nasprotni tožbi označil s 750 točkami. Po sklepu o spremembi tarife za storitve pravne pomoči z dne 14.12.1989 (Ur.l. SRS št. 43/89) je tedaj znašala vrednost točke 80.000 din, po denominaciji torej 8.00 Sit, tako da je treba šteti, da je nasprotni tožnik navedel kot vrednost spornega predmeta 6.000.00 Sit. To pa za dovoljenost revizije ni dovolj. Po zakonu o spremembah zakona o pravdnem postopku z dne 13.4.1990 (Ur.l. SFRJ št. 20/90), ki je veljal v času, ko je bila vložena nasprotna tožba, revizija ni bila dovoljena, če vrednost spornega predmeta v premoženjskopravnem sporu, v katerem se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, izročitev stvari ali izvršitev kakšne druge dajatve, ni presegala 8.000.00 Sit. Ta pogoj v tej zadevi ni izpolnjen, zato revizija ni dovoljena in jo je revizijsko sodišče zavrglo (392.čl. ZPP).

Drugačna navedba vrednosti spornega predmeta na glavni obravnavi dne 23.4.1992 in nato še drugačna v glavi sodbe prve stopnje na dovoljenost revizije ne vpliva, ker je za dovoljenost revizije odločilna vrednost, ki jo tožeča stranka navede v tožbi (2. odst. 186.čl. in 3. odst. 382.čl. ZPP).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sklep II Ips 339/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-02-24

revizija - dovoljenost revizije - vrednost spornega predmeta - nedenarni zahtevek - navedba vrednosti v tožbi

Tožbena zahtevka tožeče stranke sta nedenarna in bi zato tožeča stranka morala v tožbi navesti vrednost spornega predmeta, česar pa ni storila. Zato ji pravice do revizije ni mogoče priznati in je revizijsko sodišče revizijo moralo zavreči (392.člen ZPP).

Revizija se zavrže. Vsaka stranka trpi svoje stroške revizijskega postopka.

Sodišče prve stopnje je ugodilo tožbenemu zahtevku tožeče stranke, ki je zahtevala ugotovitev, da je zakupna pogodba, ki sta jo 20.8.1965 sklenila pravna prednika tožeče stranke in tožena stranka, prenehala veljati 20.8.1990 ter izročitev v posest določenih parcel, s tem da tožena stranka predhodno poskrbi za odmero teh parcel po geometru in za kopanje mejnih kamnov.

Tožena stranka se je pritožila, vendar je sodišča druge stopnje njeno pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje.

Zoper to sodbo vlaga tožeča stranka revizijo zaradi zmotne uporabe materialnega prava ter predlaga, da revizijsko sodišče reviziji ugodi ter obe sodbi spremeni tako, da zahtevek zavrne oz. podrejeno, da obe sodbi razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Na vročeno revizijo je tožeča stranka odgovorila in prerekala revizijske navedbe ter predlagala njeno zavrnitev, Javni tožilec republike Slovenije pa se o reviziji ni izjavil.

Po 2.odsatvku 186.člena ZPP mora tožnik v primeru, ko je pravica do revizije odvisna od vrednosti spornega predmeta, in predmet tožbenega zahtevka ni denarni zahtevek, navesti vrednost spornega predmeta v tožbi. Navedba vrednosti je potrebna zaradi določbe 382.člena ZPP. Po 2. in 3.odstavku 382.člena ZPP revizije ni v premoženjskih sporih, v katerih se tožbeni zahtevek ne nanaša na denarno terjatev, če vrednost spornega premeta, ki jo je tožnik navedel v tožbi, ne presega določenega zneska. Če tožnik tako ne ravna, pravice do revizije nima in jo mora revizijsko sodišče kot nedovoljeno zavreči. Tožbena zahtevka tožeče stranke sta nedenarna in bi zato tožeča stranka morala v tožbi navesti vrednost spornega predmeta, česar pa ni storila. Zato ji pravice do revizije ni mogoče priznati in je revizijsko sodišče revizijo moralo zavreči (392.člen ZPP).

Odločitev o stroških revizijskega postopka temelji na 1.odstavku 166.člena, na 154. in 155.členu ZPP. Stranki nosita vsaka svoje stroške revizijskega postopka, saj revident ni uspel, tožeča stranka pa z navedbami v odgvoru ni v ničemer prispevala k odločitvi.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.