TomoTesten/trubar-sodna-praksa huggingface dataset:
Sodba U 673/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-22

Tožnica, ki od leta 1977 živi in dela v ZRN, ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva RS po 1. odst. 40. člena ZDS

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila vlogo tožnice na pridobitev državljanstva Republike Slovenije z utemeljitvijo, da za to ne izpolnjuje pogojev po 1. odstavku 4. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, ker dejansko ne živi v Republiki Sloveniji. Od leta 1977 je zaposlena v ZR Nemčiji. To, da je poročena z državljanom Republike Slovenije, da ima dva otroka in da je solastnica nepremičnine v Sloveniji, ni bistveno za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Tožnica je v tožbi takšno odločbo izpodbijala in navajala, da je v ZR Nemčiji le na začasnem delu. Stalno prebivališče ima v Sloveniji, kjer je solastnica stanovanja. Družina redno uporablja dom od leta 1981. Odločitev tožene stranke je nečloveška in nezakonita, ker ni sprejemljivo, da bi tožnica ob dveh otrokih, ki sta slovenska državljana, bila tuja državljanka.

Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navajala, da tožnica dejansko ne živi v Sloveniji, kar izhaja iz njenega zaslišanja z dne 16.4.1992. Dejstvo, da je poročena z državljanom Republike Slovenije in da je solastnica nepremičnine, ne more vplivati na odločitev. Poroko s slovenskim državljanom lahko tožnica uveljavlja pri morebitni redni naturalizaciji, če bo za to izpolnjevala druge pogoje.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91, 30/91, 38/92 - ZDS) v 1. odstavku 40. člena določa dva materialno pravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti R Slovenije, to je dne 23. decembra 1990, imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Drugi pogoj pa je, da prosilec dejansko živi v Republiki Sloveniji. Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnica dejansko ne živi na ozemlju Republike Slovenije. Tožnica je dne 16.4.1992 zaslišana kot stranka izpovedala, da je odšla na delo v ZR Nemčijo leta 1977. V Sloveniji je lastnica nepremičnine. Z možem in z dvema otrokoma živijo v ZR Nemčiji. Otroka tam obiskujeta šolo. Domov prihaja z družino na dopust in ob večjih praznikih. Tožnica je za vročitev odločbe pooblastila sosedo.

Navedene okoliščine potrjujejo ugotovitve tožene stranke v izpodbijani odločbi, zato je moralo sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ št. 4/77, 60/77) v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I) tožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 753/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-29

Tožnik, ki je z enoto JLA zapustil Republiko Slovenijo, v Sloveniji ni dejansko živel od 26. avgusta 1991 do 5. junija 1992. Zato ne izpolnjuje pogojev za pridobitev državljanstva.

Tožena stranka je z izpodbijano odločbo zavrnila vlogo tožnika za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da je kot vojaška oseba z umikom nekdanje JLA zapustil Republiko Slovenijo in odšel v Srbijo. Dne 31.5.1992 mu je prenehala aktivna vojaška služba v jugoslovanski armadi in se je junija 1992 vrnil v Slovenijo. Tožnik torej ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev iz 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

V tožbi je tožnik predlagal, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi. Navajal je, da v Republiki Sloveniji živi okrog 20 let. Žena je Slovenka, v zakonu ima dva otroka. Z enoto jugoslovanske armade se je res umaknil v ..., kjer je ostal do konca službovanja. Ves čas odsotnosti je imel stike z družino. V Srbijo je odšel avgusta 1991, služba pa mu je prenehala 31.5.1992. V Sloveniji res ni živel ves čas, vendar pa se je imel namen vrniti k družini in živeti z njo.

V odgovoru na tožbo je tožena stranka navajala, da tožnik ni živel v Sloveniji od avgusta 1991 do maja 1992, zaradi česar ne izpolnjuje enega od pogojev, ki jih določa zakon za pridobitev državljanstva Republike Slovenije.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91, 30/91, 38/92 - ZDS) v 1. odstavku 40. člena določa dva materialno-pravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je dne 23. decembra 1990, imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Drugi pogoj pa je, da prosilec dejansko živi v Republiki Sloveniji. Sodišče soglaša z utemeljitvijo v izpodbijani odločbi, da tožnik v času od avgusta 1991 do prenehanja službe v nekdanji JLA, to je do konca maja 1992, dejansko ni živel na ozemlju Republike Slovenije. Ta okoliščina je potrjena z izpovedbo tožnikove žene z dne 12.3.1992, potrjena pa je tudi z izpovedbo tožnika, ki je bil zaslišan 15.6.1992. Tožnik je izpovedal, da je 25. ali 26. avgusta 1991 z vojaško enoto zapustil Republiko Slovenijo in odšel v ... Tam mu je služba prenehala 31.5.1992, zaradi česar se je 5. ali 6. junija 1992 vrnil v Slovenijo.

Ker tožnik dejansko ni živel na ozemlju Republike Slovenije in ker torej ni izpolnjeval enega od bistvenih pogojev iz 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, je moralo sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ št. 4/77, 60/77, v zvezi s 1. odstavkom 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije, Uradni list RS, št. 1/91-I) tožbo zavrniti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 715/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-22

Če je državljan druge republike na začasnem delu v tujini, kjer tudi živi, ni izpolnjen pogoj dejanskega življenja v Republiki Sloveniji.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila vloge tožečih strank za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da tožniki, ki so hrvaški državljani in imajo prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji od 29.7.1983, dejansko niso nikdar v Sloveniji živeli, ker so že od leta 1970 na začasnem delu v ZR Nemčiji in tako ne izpolnjujejo enega od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva po 40. členu zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91-I in 30/91-I).

V tožbi tožniki navajajo, da že od leta 1983 bivajo v Sloveniji, kjer so bili tudi na dan plebiscita. Menijo, da bi morala tožena stranka upoštevati, da je tožnik 8.7.1975 kupil stanovanjsko hišo s parcelami v skupni izmeri 1199 m2, v letu 1981 pa je dokupil še nekaj parcel, kar pomeni, da so se tožniki naselili z namenom, da tam žive in tam tudi dejansko bivajo, čeprav so trenutno res na delu v ZR Nemčiji. Toda po upokojitvi se žele za stalno vrniti v Slovenijo. Trdijo, da je tožena stranka napačno zaključila, da ni pogojev za pridobitev državljanstva Slovenije in predlagajo, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in navaja, da okoliščin, na katere se sklicujejo tožniki, ni mogoče upoštevati, saj lastništvo nepremičnine ne pomeni, da tožniki tu dejansko živijo. Predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, po katerem pridobi državljan druge republike državljanstvo Republike Slovenije, če je imel na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije dne 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji in tukaj tudi dejansko živi, če v šestih mesecih od uveljavitve tega zakona vloži vlogo pri pristojnem upravnem organu občine, na območju katere ima stalno prebivališče. Če kateri koli od navedenih pogojev ni izpolnjen, državljanstva Republike Slovenije na tej pravni podlagi ni mogoče pridobiti. Ker tožniki delajo v ZR Nemčiji, kjer tudi žive, pa čeprav začasno, kot trdijo v tožbi, je pravilen zaključek tožene stranke, da tožniki ne izpolnjujejo pogoja dejanskega življenja v Sloveniji. Kraj dejanskega življenja je namreč le kraj, v katerem prizadeti pretežno zadovoljujejo svoje vsakodnevne življenjske potrebe. Namen bodočega stalnega prebivanja in lastništvo nepremičnin v Sloveniji pri ugotavljanju navedenega pogoja nista bistvena.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita, zato tožniki s tožbo niso mogli uspeti. Sodišče je tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis, skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 296/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-01

Če je državljan druge republike dne 3.1.1991 prijavil stalno prebivališče v R Sloveniji, ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev za sprejem v državljanstvo po 1. odst. 40. člena ZDS.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Ministrstva za notranje zadeve z dne 25.2.1992.

Tožena stranka je na podlagi tožnikove vloge z dne 21.10.1991, ki je v ... prijavil stalno prebivališče 3.1.1991, z odločbo z dne 25.2.1992 navedeno osebo sprejela v državljanstvo Republike Slovenije.

V pravočasni tožbi je javni tožilec navajal, da za pravno veljavni sprejem v državljanstvo Republike Slovenije ni izpolnil enega izmed bistvenih pogojev po 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije, to je, da dne 23. 12.1990 ni imel prijavljenega stalnega prebivališča v Republiki Sloveniji. Tožeča stranka je predlagala, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi in da prošnjo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije zavrne.

Tožena stranka je v odgovoru na tožbo navajala, da zaradi množine zadev pri sprejemu v džavljanstvo Republike Slovenije prihaja do napak. Tako se je zgodilo tudi v danem primeru, ki je stalno prebivališče v Republiki Sloveniji prijavil šele 3.1.1991.

Sodišče je kot prizadeti osebi poslalo drugopis tožbe, vendar nanjo ni odgovoril.

Zakon o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91, 30/91, 38/92) v 1. odstavku 40. člena določa dva materialnopravna pogoja, ki morata biti izpolnjena, da državljan druge republike lahko pridobi državljanstvo Republike Slovenije. Prvi pogoj je, da je prosilec za pridobitev državljanstva Republike Slovenije na dan plebiscita o neodvisnosti in samostojnosti Republike Slovenije, to je dne 23.12.1990 imel prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji. Drugi pogoj je, da prosilec dejansko živi na ozemlju Republike Slovenije. Iz upravnemu spisu priloženih dokaznih listin nedvomno izhaja, da ne izpolnjuje pogoja za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Iz dopisa tožene stranke z dne 6.5.1992, pa tudi iz vloge za sprejem v državljanstvo Republike Slovenije, nedvomno izhaja, da je ta prijavil stalno prebivališče v Republiki Sloveniji 3.1.1991. To pomeni, da ne izpolnjuje pogoja za pridobitev državljanstva Republike Slovenije v tistem delu navedene zakonite določbe, ki govori o tem, da mora imeti prosilec na dan 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji.

Na podlagi obrazloženega je sodišče moralo po 2. odstavku 42. člena zakona o upravnih sporih (Uradni list SFRJ, št. 4/77, 60/77) , ki ga je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) dovoljeno uporabljati v Republiki Sloveniji, tožbi ugoditi in izpodbijano odločbo odpraviti. Sodišče ni odločilo o tistem delu zahtevka tožeče stranke, kjer predlaga, da sodišče zavrne prošnjo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije za ... Za to je pristojna tožena stranka.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 411/92-6
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-01

Če po 107. čl. ZDoh predlog za odpis davčnega dolga ni podal pristojni davčni organ, postopek za odpis ni bil izveden v skladu z zakonom.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Izvršnega sveta skupščine občine z dne 28.5.1992.

Tožnikovi prošnji z dne 2.4.1992, da se mu zaradi starosti in bolezni odpišejo davki in prispevki iz kmetijske dejavnosti, komisija za odpis davkov in prispevkov Izvršnega sveta skupščine občine ni ugodila. Izvršni svet navedene občine z izpodbijanim sklepom na podlagi 107. člena zakona o dohodnini in navedenega sklepa komisije ni ugodil prošnji tožnika.

V tožbi je tožnik navajal, da je star 80 let, onemogel, bolan in za delo nesposoben. Zato davka ne more plačati.

Tožena stranka na tožbo ni odgovorila. Izpostava Republiške uprave za javne prihodke je v dopisu navedla, da prošnji za odpis davka in prispevka za leto 1991 ni bilo ugodeno. Komisija za odpis davkov in prispevkov je dne 8.5.1992 po prostem preudarku sklenila, da prošnji ne ugodi. Ugotovila je, da ima tožnik zemljo, otroke, davčni dolg pa mu je bil že odpisan za leto 1989, 1990 in 1991.

Zakon o dohodnini (Uradni list RS, št. 48/90) v 106. in 107. členu ureja dve možnosti odpisa davčnega dolga. Po 106. členu davčni organ odpiše davčni dolg kot neizterljiv, če je davčni zavezanec umrl, ali se odselil neznano kam in ni pustil niti premičnega niti nepremičnega premoženja, iz katerega bi se mogli davki izterjati. Na podlagi 107. člena lahko izvršni svet skupščine občine odloči, da se zavezancu davčni dolg v celoti ali deloma odpiše, vendar le na obrazloženi predlog davčnega organa in pod pogojem, če bi se z izterjavo spravilo v nevarnost nujno preživljanje zavezanca in njegovih družinskih članov.

V tem sporu je uporabiti določbo 107. člena zakona. Ta izrecno določa, da lahko obrazložen predlog za odpis davčnega dolga da le davčni organ. Komisija za odpis davkov in prispevkov torej ni legitimirana podati predloga za odpis dolga. V upravnih spisih ni podatkov, da je davčni organ dal obrazloženi predlog, da se tožniku davčni dolg v celoti ali deloma odpiše. Ker torej postopek ni bil izveden na podlagi 1. odst. 107. člena zakona, ki izrecno določa, da mora obrazloženi predlog podati davčni organ, je bilo treba tožbi ugoditi in izpodbijano odločbo odpraviti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 780/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-09

Ni izpolnjen pogoj dejanskega prebivanja; pojem dejanskega prebivanja ni enak pojmu stalnega prebivališča, kot ga urejajo predpisi o evidenci nastanitve občanov in o registru prebivalstva.

Z izpodbijano odločbo je tožena stranka zavrnila tožnikovo vlogo za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. Ugotovila je, da ima tožnik od 24.7.1989 sicer prijavljeno stalno prebivališče v Sloveniji, toda dejansko tu ni nikdar živel, ker se je že pred prijavo stalnega prebivališča nahajal na začasnem delu v Avstriji, kamor je odšel leta 1972. Na tej podlagi zaključuje, da tožnik ne izpolnjuje enega izmed pogojev za pridobitev državljanstva po določbi 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije.

Tožnik v tožbi navaja, da tožena stranka napačno ugotavlja, da ni nikoli bival v Sloveniji in da stalno živi v Avstriji. Navaja, da je v Sloveniji pred leti zgradil stanovanjsko hišo, kjer je njegov stalen dom in stalno prebivališče, kamor se vrača vsak konec tedna in kamor se bo tudi vrnil, ker mu bo kmalu pretekla delovna pogodba. Meni, da je treba bivanje v Sloveniji presojati po statusu stalnega prebivališča, saj ni mogel biti namen zakonodajalca, da delavcem na začasnem delu v tujini ne bi zagotovil državljanskih pravic in jih postavil v slabši položaj od tistih oseb iz drugih republik, ki si niso same našle dela v tujini, ampak brez dela čakajo in imajo zagotovljene vse pravice. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

V odgovoru na tožbo tožena stranka vztraja pri svoji odločitvi in predlaga, da sodišče tožbo zavrne.

Izpodbijana odločba temelji na 1. odstavku 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list RS št. 1/91, 30/91-I in 38/92 - ZDS). Na tej pravni podlagi pridobi državljanstvo državljan druge republike, ki je imel na dan plebiscita, to je 23.12.1990 prijavljeno stalno prebivališče v Republiki Sloveniji in tudi dejansko tukaj živi. Dejansko življenje se ugotavlja po kraju, v katerem prizadeti v pretežni meri zadovoljuje svoje življenjske potrebe, zato pojem dejanskega življenja ni enak pojmu stalnega prebivališča, kot ga urejajo predpisi o evidenci nastanitve občanov in o registru stalnega prebivališča kot neutemeljeno meni tožnik. Ker je tožnik na začasnem delu v Avstriji in prihaja po lastni izjavi, dani v upravnem postopku dne 28.5.1992, enkrat mesečno k sorodnikom v Slovenijo, tudi po presoji sodišča pogoja dejanskega življenja v Sloveniji ne izpolnjuje; lastništvo nepremičnin in namen vrnitve na presojo tega pogoja ne moreta vplivati.

Izpodbijana odločba je po presoji sodišča zakonita. Zato je sodišče tožbo zavrnilo na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih, ki ga je uporabilo kot republiški predpis skladno s 1. odst. 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Ur. list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 747/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-06-24

Tožnik ni ves čas po 23.12.1990 dejansko živel v Sloveniji, ker je kot pripadnik JA odšel iz Slovenije oktobra 1991 in se vrnil januarja 1992. Zato ne izpolnjuje pogoja za pridobitev državljanstva po 1. odstavku 40. člena ZDS.

Tožena stranka z izpodbijano odločbo ni ugodila tožnikovi prošnji za pridobitev državljanstva Republike Slovenije. V obrazložitvi odločbe tožena stranka navaja, da je tožnik, ki je državljan Republike Bosne in Hercegovine, sicer imel na dan 23.12.1990 v Republiki Sloveniji prijavljeno stalno prebivališče, da pa v Sloveniji po navedenem datumu ni ves čas dejansko živel. Tožnik je namreč kot aktivni pripadnik JA ob umiku JA skupaj s svojo enoto odšel iz Slovenije v Republiko Srbijo, od koder se je v Slovenijo vrnil 15.1.1992. Zato tožnik ne izpolnjuje enega od bistvenih pogojev za pridobitev državljanstva na podlagi 1. odstavka 40. člena zakona o državljanstvu Republike Slovenije (Uradni list, št. 1/91-I, 30/91-I - ZDS).

Tožnik v tožbi navaja, da je kot pripadnik JA s svojo enoto 25.10.1991 odšel iz Slovenije v Srbijo. Njegov odhod je bil le začasen in po življenski plati upravičen. Takrat je imel namreč 31 let delovne dobe in ker je vrhovna komanda JA obljubila pridobitev pokojnine do konca leta 1991, je bil to edini razlog za njegov odhod iz Slovenije. Predlaga, da sodišče izpodbijano odločbo tožene stranke razveljavi.

Tožena stranka v odgovoru na tožbo predlaga zavrnitev tožbe. Navaja, da tožnikove odsotnosti iz Slovenije, zaradi uveljavljanja pravice do predčasna upokojitve, ni ocenila kot upravičene delovne odsotnosti. Tožba ni utemeljena.

Po presoji sodišča je izpodbijana odločba tožene stranke zakonita iz razlogov, ki so navedeni v tej odločbi. Tožnik v tožbi ne izpodbija ugotovitve tožene stranke, da je kot aktivni pripadnik JA odšel iz Slovenije skupaj s svojo enoto ob umiku JA iz Slovenije (oktobra 1991) in da se je v Slovenijo vrnil 15.1.1992. V tožbi tožnik samo pojasnjuje, oziroma navaja razloge, zakaj je odšel iz Republike Slovenije. Ti razlogi - nameravana upokojitev - pa so, po mnenju sodišča, pravno neupoštevni glede na ugotovljeno dejansko stanje, da tožnik ni (ves čas) od 23.12.1990 dejansko živel v Republiki Sloveniji. Zato je tožena stranka pravilno uporabila materialno pravo, da tožnik ne izpolnjuje enega od kumulativno določenih pogojev za pridobitev državljanstva Republike Slovenije iz 1. odstavka 40. člena citiranega zakona.

Iz navedenih razlogov je sodišče na podlagi 2. odstavka 42. člena zakona o upravnih sporih tožbo kot neutemeljeno zavrnilo. Določbe tega zakona je sodišče smiselno uporabilo kot republiški predpis skladno z določbo 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I).

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.
Sodba U 565/92
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1993-04-08

odločitev brez upravnih spisov - plačilo carine in drugih uvoznih davščin

Tožena stranka ni poslala upravnih spisov. Sodišče je odločilo na podlagi 3. odst. 33. in 2. odst. 39. čl. ZUS in izpodbijano odločbo odpravilo.

Tožbi se ugodi in se odpravi odločba Zvezne carinske uprave z dne 28.9.1990.

S tožbo z dne 19.11.1990, ki je bila vložena na Zvezno sodišče nekdanje SFRJ, je tožeča stranka izpodbijala navedeno odločbo Zvezne carinske uprave, s katero je bila potrjena odločba carinarnice D. Ta je toženo stranko zavezala, da plača carino in druge uvozne davščine v znesku 95.734 takratnih dinarjev za uvoženo ločilno sredstvo.

V tožbi z dne 19.11.1990 je tožeča stranka navajala, da dejansko stanje ni bilo popolno ugotovljeno in da zato ni bilo pravilno uporabljeno materialno pravo. Ločilno sredstvo rabi tožeča stranka za proizvodnjo izdelkov, ki so namenjeni za izvoz. Izpolnjuje torej pogoje po 50. členu carinskega zakona. Kljub mnenju carinskega laboratorija z dne 25.9.1990, da se navedeno sredstvo vgradi oziroma uporabi za izdelek, je bila odločba tožene stranke drugačna. Tožeča stranka je predlagala, da sodišče izpodbijano odločbo odpravi.

Ker upravni spisi niso popolni je sodišče tožečo stranko z dopisom z dne 22.9.1992 pozvalo, da jih dopolni. Dne 1.10.1992 je tožeča stranka telefonično sporočila, da spisov nima, ker so ti na Zveznem sodišču v Beogradu. Tudi Republiška carinska uprava je potem, ko je bil vročen drugopis tožbe, odgovorila, da upravnih spisov nima, ker so pri Zveznem sodišču v Beogradu, ki jih pa še ni vrnilo. Enaka je vsebina dopisov carinarnice ... z dne 12.10.1992 in 25.2.1993.

Na podlagi 3. odstavka 33. člena zakona o upravnih sporih (ZUS, Uradni list SFRJ, št. 4/77 in 60/77), ki ga je na podlagi 1. odstavka 4. člena ustavnega zakona za izvedbo temeljne ustavne listine o samostojnosti in neodvisnosti Republike Slovenije (Uradni list RS, št. 1/91-I) dovoljeno uporabljati v Republiki Sloveniji, sme sodišče odločiti tudi brez upravnih spisov. Formalni pogoj za takšno odločitev je, da tožena stranka v roku, ki ne sme biti krajši od osmih in ne daljši od tridesetih dni, ne odgovori na dopis sodišča in da tudi urgenca ni bila uspešna. Ti pogoji so izpolnjeni.

Na podlagi 2. odstavka 39. člena zakona o upravnih sporih, v zvezi z navedeno določbo ustavnega zakona, sodišče lahko odpravi izpodbijani upravni akt, če spozna, da so dejanske okoliščine v bistvenih točkah nepopolno ugotovljene . Ker ni upravnih spisov, sodišče ni moglo oceniti bistveno pomembnih okoliščin, zaradi česar je bilo treba izpodbijano odločbo odpraviti.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.