Sodba II Ips 263/93
Sodna praksa Vrhovnega sodišča, 1994-01-13

privatizacija stanovanj - zavodi - zavezanec za prodajo stanovanja - ustanovitelj zavoda

Domovi za starejše občane ali upokojence so delovne organizacije, ki so s 1. aprilom 1991 postali zavodi. Kot zavod pa je seveda tudi pravna oseba (čl. 4 Zakona o zavodih). Le premoženje, s katerim je do 1.4.1991 upravljala, je takrat postalo last njenega ustanovitelja. In samo to je v tej pravdi odločilno. Ker tožena stranka ni lastnica spornega stanovanja, je tožnikov tožbeni zahtevek proti njej neutemeljen in ga je zato potrebno zavrniti.

Reviziji se ugodi in se izpodbijana sodba sodišča druge stopnje tako spremeni, da se glasi:

"Pritožbi tožene stranke se ugodi in se sodba sodišča prve stopnje tako spremeni, da se tožbeni zahtevek zavrne".

Tožnik je dolžan povrniti toženi stranki njene pravdne stroške v znesku 9.300,00 SIT, v 15 dneh pod izvršbo.

Pritožbeno sodišče je z izpodbijano sodbo potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, s katero je bilo odločeno, da mora tožena stranka prodati tožniku trosobno stanovanje s pritiklinami, ki ga tožnik zaseda v hiši ..., in sicer po pogojih iz 119. člena Stanovanjskega zakona. Proti sodbi sodišča druge stopnje je tožena stranka vložila revizijo iz revizijskega razloga napačne uporabe materialnega prava. V reviziji trdi, da sta tako sodišče prve stopnje kot pritožbeno sodišče nepravilno odločili o pasivni legitimaciji tožene stranke. Po uveljavitvi Zakona o zavodih (Ur.l. RS št. 12/91) je tožena stranka postala zavod (na podlagi sklepa IS SO občine naj bi pridobila celo svojstvo javnega zavoda). Njeno premoženje je zato s 1.4.1991 postalo lastnina ustanovitelja in bi tožnik moral tožiti njega. Tožena stranka v tej pravdi ni pasivno legitimirana. Revizijsko sodišče naj zato izpodbijano sodbo ali tako spremeni, da tožbeni zahtevek zavrne, ali pa naj jo skupaj s prvostopno sodbo razveljavi ter vrne zadevo sodišču prve stopnje v ponovno sojenje.

Revizija je bila vročena tožniku in javnemu tožilcu Republike Slovenije. Tožnik na revizijo ni odgovoril in javni tožilec se o njej ni izjavil (čl. 390/3 ZPP).

Pritožbeno sodišče ni pravilno odločilo o ugovoru tožene stranke, da v tej pravdi ni pasivno legitimirana. Kupoprodajno pogodbo za stanovanje lahko sklene z nekdanjim imetnikom stanovanjske pravice le lastnik stanovanja (čl. 117 Stanovanjske zakona, Ur.l. RS št. 18/91). Tožena stranka pa ni lastnik spornega stanovanja. Po določbi 1. odst. 65. člena Zakona o zavodih (Ur.l. RS, št. 12/91) je od 1. aprila 1991 dalje vse premoženje, s katerim je do tedaj upravljala, postalo lastnina njenega ustanovitelja. Tožnik bi zato moral svoj zahtevek za nakup stanovanja uveljavljati proti njemu in ne proti toženi stranki. Pritožbeno sodišče v izpodbijani sodbi sicer meni, da tožena stranka, ni delovna organizacija v smislu 62. člena že navedenega Zakona o zavodih in da zanjo zato ne veljajo določbe citiranega 65. člena. Toda ta razlaga pritožbenega sodišča je materialnopravno zmotna. S 1. aprilom 1991 so po samem zakonu pridobile status zavoda med drugimi tudi tiste delovne organizacije, ki so tedaj opravljale dejavnost socialnega varstva. V to dejavnost pa nedvomno spada tudi skrb za ostarele občane. V 9. čl. takrat veljavnega Zakona o socialnem skrbstvu (Ur.l. RS št. 35/79) so namreč poleg ostalih kot upravičenci do storitev in pomoči s področja socialnega skrbstva navedene tudi "odrasle osebe, ki so potrebne družbenega varstva zaradi pojavov, ki spremljajo staranje." Domovi za starejše občane ali upokojence so zato gotovo tudi delovne organizacije, ki so s 1. aprilom 1991. postali zavodi. O tem prepričujejo tudi določbe sedaj veljavnega Zakona o socialnem varstvu (Ur.l. RS št. 54/92). Po določbah 50. člena tega zakona imajo celo svojstvo javnih zavodov, kar tudi za toženo stranko trdi revizija, ko se sklicuje na sklep IS SO z dne 17.5.1991. Pri tem seveda ni prav nič pomembno, če je tožena stranka v registru gospodarskih organizacij še vedno vpisana kot pravna oseba, kot omenja pritožbeno sodišče v izpodbijani sodbi. Zavod je postala po zakonu samem, neglede na vpis v registru. Kot zavod pa je seveda tudi pravna oseba (čl. 4 Zakona o zavodih). Le premoženje, s katerim je do 1.4.1991 upravljala, je takrat postalo last njenega ustanovitelja. In samo to je v tej pravdi odločilno. Ker tožena stranka ni lastnica spornega stanovanja, je tožnikov tožbeni zahtevek proti njej neutemeljen in ga je zato potrebno zavrniti.

Iz navedenih razlogov je revizijsko sodišče reviziji tožene stranke ugodilo in iz razloga napačne uporabe materialnega prava sodbo sodišča druge stopnje tako spremenilo, kot je razvidno iz izreka te sodbe (čl. 395/1 ZPP).

Zaradi spremenjene odločitve o glavni stvari je revizijsko sodišče spremenilo tudi odločitvi o stroških obeh nižjih sodišč. Tožnik v pravdi ni uspel. Zato mora toženi stranki povrniti njene pravdne stroške (čl. 154 ZPP). Iz spisa je razvidno, da je tožena stranka določno uveljavljala (čl. 164/1 ZPP) le sodno takso. Tožnik ji mora zato za vso sodno takso, ki jo je bila dolžna plačati, povrniti skupno 9.300,00 SIT.

ZZ člen 62, 65. Zakon o socialnem skrbstvu člen 9.ZSV člen 50.SZ člen 117.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.