VDSS Sodba Pdp 267/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-09

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga - reorganizacija - organizacijski razlog - sorazmerni del regresa za letni dopust - utemeljen odpovedni razlog - dokazno breme delodajalca

Pri toženki je dejansko prišlo do reorganizacije, zaradi katere so prenehale potrebe po tožnikovem delu vodenja maloprodajne trgovine (1. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1), toženka pa na tem delovnem mestu ni zaposlila novega delavca Za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku je obstajal utemeljen razlog, ki je onemogočal nadaljevanje dela pod pogoji iz te pogodbe o zaposlitvi (drugi odstavek 89. člena ZDR-1), kar je toženka dokazala (prvi odstavek 84. člena ZDR-1).

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov z dne 11. 3. 2024, nezakonita in se razveljavi, da delovno razmerje, sklenjeno na podlagi pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas z dne 22. 7. 2022 med strankama ni prenehalo, ampak še obstaja z vsemi pravicami in obveznostmi iz te pogodbe, da je toženka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo v roku 8 dni, ga prijaviti v obvezna zavarovanja iz delovnega razmerja od izteka odpovednega roka do vrnitve nazaj na delo skladno s pogodbo o zaposlitvi, obračunati in izplačati nadomestilo plače v višini 1.680,00 EUR bruto, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec dalje do plačila in nadalje zapadle zneske regresa za letni dopust za naslednja leta v višini 1.502,00 EUR, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. julija tekočega koledarskega leta dalje do plačila (točka I izreka). Toženki je naložilo, da tožniku izplača sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2024 v višini 626,95 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2024 dalje do plačila, višji zahtevek v višini 374,28 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi pa je zavrnilo (točka II izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (točka III izreka) in da je zavezanec za plačilo sodne takse za postopek na prvi stopnji toženka (točka IV izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno zelo obsežno pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi, sodbo spremeni tako, da v celoti ugodi tožbenemu zahtevku, podredno pa, da pritožbeno sodišče sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da je napačen zaključek sodišča prve stopnje, da tožnik ni izkazal, da je bil dejanski razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi izguba zaupanja direktorja toženke v tožnika zaradi razgovora za novo zaposlitev, ampak je bil odpovedni razlog izključno poslovne narave, kar je nepopolna in enostranska ocena sodišča prve stopnje, ki dokazov ni presojalo vestno in skrbno, ni napravilo celovite dokazne ocene, ni pojasnilo, zakaj eni priči verjame bolj kot drugi, ni upoštevalo osebne udeležbe in interesa prič v postopku. Tožnik je jasno in nedvoumno izpovedal, da mu je zakoniti zastopnik toženke na dan odpovedi povedal, da je bil razlog za odpoved izguba zaupanja zaradi zaposlitvenega razgovora. Priča A. A. je izpovedal, da mu je računovodkinja B.B. sama pojasnila, da je bil razlog za odpoved to, da je toženka izgubila zaupanje v tožnika, ker je opravil zaposlitveni razgovor, kar je sicer v izpovedi pred sodiščem zanikala. Sodišče je njeno izpoved nekritično vzelo kot verodostojno in ni pojasnilo, zakaj zavrača skladni izpovedi tožnika in izpoved priče A. A. Nekritično je sprejelo izpoved B. B., da na dan odpovedi s tožnikom ni komunicirala, čeprav je tožnik predložil SMS, ki ji ga je poslal, predložil pa je tudi dokazilo o neodgovorjenem klicu. Iz tega izhaja, da na naroku ni izpovedala po resnici. Ker sodišče ni obrazložilo, zakaj listinskemu dokazu ni verjelo, čeprav je tožnik podal ustrezno trditveno podlago, je kršilo pravico stranke do enakega varstva pravic in do kontradiktornega postopka. Sodišče je le suhoparno zapisalo, da s strani tožnika predlaganih prič C. C., D. D. in E. E. ni zaslišalo, ker naj bi izpovedale o osebnosti in preteklem ravnanju zakonitega zastopnika toženke, kar je nepomembno dejstvo za odločitev o tej zadevi. Prezrlo je tudi, da SMS sporočila C. C. potrjujejo, da je bil dejanski razlog za odpoved osebna prizadetost in užaljenost direktorja in ne poslovni. S tem je storilo kršitev po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče tudi ni presojalo dejstva, da tožniku pred odpovedjo ni bil izrečen opomin v zvezi z njegovim pomanjkljivim delom, ki naj bi vodilo v negativno poslovanje. Napačna je tudi ugotovitev sodišča, da ni dokazano, da bi tožnikovo delo po odpovedi opravljal kdo drug. Taka pravna presoja pa odpira možnost zlorabe, saj bi delodajalec lahko odpustil kogarkoli, le da ne imenuje novega delovnega mesta enako. Svojo odločitev je oprlo na formalno razlago poslovne politike, pri čemer je spregledalo konkretna dejstva glede nadaljevanja dela. Sklep uprave o reorganizaciji je navidezen in prirejen, saj toženka na dan 5. 3. 2024 niti hipotetično ni mogla pripraviti bilanc za prvo polletje leta 2024 (tožnik je pri njej delal le do 12. 3. 2024), saj bi se nanj lahko sklicevala že v odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku in ga lahko o tem seznanila. Sodišče se do tega sploh ni opredelilo, kar sta kršitvi po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, saj gre za ključna vprašanja, ki lahko kažejo na navideznost in neutemeljenost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožniku je bila kratena pravica do poštenega sojenja, saj se je sodišče oprlo le na nedosledne in neprepričljive navedbe toženke. Prezrlo je izpoved in predlagane dokaze tožnika, pri čemer se o tem ni izreklo. S tem je bila tožniku kratena pravica do poštenega sojenja, prezrta je bila skrbnost o enakopravni obravnavi strank. Posebej poudarja, da je bil tožnik kot šibkejša stranka v postopku močno omejen s predlaganimi dokazi, saj so bile vse priče tako ali drugače povezane s toženko, posledično pa je bilo dokazovanje zanj toliko težje. Ne strinja se z obrazložitvijo sodišča, da je izpoved toženke prepričljiva in skladna, saj sodišče tega sploh ni konkretiziralo in pojasnilo. Nesmiselne so navedbe toženke, da je bila z delom tožnika nezadovoljna, saj mu je pred tem direktor toženke ponujal celo odkup franšize. Ne drži izpoved direktorja, da trgovina ni delovala pozitivno, saj to iz evidenc toženke ne izhaja. Nadalje toženka tožniku ni ponudila drugega delovnega mesta, ni mu izplačala regresa za letni dopust in tudi ne nadomestila za bolniško odsotnost v primerni višini, zaradi česar pritožbi prilaga tožnikove plačilne liste in izpisek vseh plačil iz naslova bolniškega nadomestila. Toženka na reorganizacijo ni bila pripravljena. Zaposlovala je nove delavce, vendar ne na istem delovnem mestu, na katerem je delal tožnik. Toženka je angažirala zunanje izvajalce, zaposlovala je druge delavce z vsebino nalog, ki jih je opravljal tožnik. Reorganizacija ni bila ekonomsko upravičena. Sodišče o tem ni navedlo ključnih dejstev, kar je kršitev po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Opozarja na priporočilo št. 166 h Konvenciji MOD št. 158, ki določa tudi, da morajo vse stranke, kolikor je mogoče, preprečevati ali minimalizirati odpovedi pogodb o zaposlitvi iz poslovnega razloga in med ukrepi za preprečitev odpovedi pogodb o zaposlitvi našteva tudi omejitev najemanja drugih izvajalcev. Delodajalec sicer ima z ustavo zagotovljeno pravico do svobodne gospodarske pobude, ki pa ni absolutna, kar je sodišče prve stopnje povsem spregledalo, saj mora biti ta uravnotežena s pravicami zaposlenih. Obravnavani primer je eklatanten primer zlorabe instituta odpovedi, saj delavci ne bi imeli prav nobenega varstva pred odpovedjo več, saj bi bili prepuščeni samovolji delodajalca. Razlog mora biti objektiven in na strani delodajalca. Ne sme biti povezan s posameznim delavcem. V obravnavani zadevi pa je toženka očitno prirejala dokumente za ta sodni postopek in sodišče ji je nasedlo. Izpodbija tudi dosojeni znesek regresa za letni dopust, saj so zaposleni prejeli višji znesek, toženka pa ni dokazala, da je znesek enak tistemu, ki je bil dosojen tožniku. Posledično izpodbija tudi odločitev o stroških pritožbe. Sodišče je toženki nasedlo, ker se v spor ni dovolj poglobilo. Priglaša pritožbene stroške.

3. Toženka je na pritožbi odgovorila. Pritožbene navedbe prereka kot neutemeljene in predlaga, da ju pritožbeno sodišče s stroškovno posledico zavrne. Priglaša pritožbene stroške.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje v mejah uveljavljenih pritožbenih razlogov, pri čemer je skladno z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1, Ur. l. RS št. 2/2004 in nasl.) po uradni dolžnosti pazilo na absolutne bistvene kršitve določb postopka iz drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl.) in na pravilno uporabo materialnega prava. Po izvedenem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni zagrešilo bistvenih kršitev določb postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako pa tudi ne procesnih kršitev, ki jih uveljavlja pritožnik. Dejansko stanje je bilo pravilno in popolno ugotovljeno, sodišče prve stopnje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z dejanskimi ugotovitvami in pravnimi stališči sodišča prve stopnje, skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP pa presoja le pritožbene navedbe, ki so za odločitev bistvene.

6. Tožnik je bil pri toženki zaposlen od leta 2019 dalje, nazadnje po pogodbi o zaposlitvi z dne 7. 7. 2022 za nedoločen čas s polnim delovnim časom na delovnem mestu vodja poslovalnice. Toženka mu je 11. 3. 2024 odpovedala pogodbo o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Ker se tožnik z odpovedjo ni strinjal, saj razlog odpovedi po njegovem stališču ni utemeljen, je vložil tožbo. Sodišče prve stopnje je tako ugotavljalo, ali je toženka tožniku utemeljeno podala redno odpoved iz poslovnega razloga.

7. Ugotovilo je, da je toženka tožniku odpovedala pogodbo o zaposlitvi zaradi reorganizacije, zaradi katere je prenehala potreba po opravljanju dela tožnika pod pogoji pogodbe o zaposlitvi. Odločitev je sprejelo na podlagi listinskih dokazov, in sicer poslovnih rezultatov toženke za leto 2023/2024 ter sklepa direktorja toženke z dne 5. 3. 2024 in izpovedi zakonitega zastopnika toženke, priče računovodje B. B. ter prič F. F. in G. G. Na podlagi izvedenih dokazov je pravilno zaključilo, da je maloprodajna trgovina toženke, ki jo je vodil tožnik, večino časa poslovala negativno, medtem ko je spletna trgovina toženke, ki je bila ločena od fizične trgovine in sta jo od leta 2022 vodila F. F. in G. G. na podlagi podjemne pogodbe kot zunanja izvajalca, poslovala pozitivno. Reorganizacija je bila poslovna odločitev toženke, ki je bila izvedena z namenom znižanja stroškov poslovanja, vključno s stroški dela, z dnem podaje odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožniku (dne 11. 3. 2024), in sicer je bila v 2. člen pogodbe o poslovnem sodelovanju dodano, da vodita tudi maloprodajno trgovino. Da se je reorganizacija dejansko izvedla, izhaja tudi iz izpovedi F. F., ki je izpovedal, da se je vodenje prerazporedilo nanj in delno na direktorja toženke. Sodišče prve stopnje je napravilo celovito dokazno oceno in pojasnilo razloge za svojo odločitev.

8. Pravilna je tudi ugotovitev, da toženka na delovnem mestu vodje trgovine ni zaposlovala novih delavcev, zaposlovala je le prodajalce, njihovo delo pa je manj obsežno kot je bilo tožnikovo, ki je vsebovalo tudi vodenje poslovalnice.

9. Pritožbeno sodišče se v celoti strinja z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je pri toženki dejansko prišlo do reorganizacije, zaradi katere so prenehale potrebe po tožnikovem delu vodenja maloprodajne trgovine (1. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1) in da toženka na tem delovnem mestu ni zaposlila novega delavca, da je za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku obstajal utemeljen razlog, ki je onemogočal nadaljevanje dela pod pogoji iz te pogodbe o zaposlitvi (drugi odstavek 89. člena ZDR-1), kar je toženka dokazala (prvi odstavek 84. člena ZDR-1). Sodišče prve stopnje je tudi pravilno upoštevalo ustaljeno sodno prakso VS RS, da odločitev o reorganizaciji delovnih procesov in posledično drugačni razporeditvi ali ukinitvi delovnih nalog ter zmanjšanju števila zaposlenih na določenem delovnem mestu predstavlja poslovno odločitev delodajalca, ki je sodišče ne more presojati.

10. Glede na navedeno so neutemeljene so pritožbene navedbe, da je bil dejanski razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku ta, da je direktor toženke izgubil zaupanje v tožnika zaradi njegovega razgovora za novo zaposlitev. Sodišče prve stopnje je opravilo celovito dokazno oceno izpovedi prič B. B. in A. A. v točki 9 obrazložitve v primerjavi z izpovedjo zakonitega zastopnika toženke. Pravilno je ugotovilo, da gre pri izpovedi tožnika in priče A. A. zgolj za subjektivno interpretacijo okoliščin, ki naj bi privedle do odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnika. Utemeljeno pa tudi ni izvedlo zaslišanja s strani tožnika predlaganih prič C. C., D. D. in E. E., ki naj bi izpovedale o osebnosti in preteklem ravnanju direktorja toženke, kar ni pomembno dejstvo za odločitev v zadevi. Pri tem pritožbeno sodišče ugotavlja, da te procesne kršitve na naroku ni ugovarjala, prav tako pa za soočenje prič B. B. in A. A. ni navedla konkretnega razloga.

11. Neutemeljeno je tudi pritožbeno sklicevanje na Priporočilo 166 h Konvenciji MOD št. 158. Toženka je namreč delovno mesto vodenja poslovalnice oz. maloprodajne trgovine ukinila zaradi znižanja stroškov (reorganizacija poslovanja) in večje učinkovitosti dela, to delo pa je prerazporedila na zunanjega izvajalca in deloma na direktorja toženke.

12. Neutemeljen pa je tudi pritožbeni razlog v zvezi z dosojenim zneskom sorazmernega regresa za letni dopust, ki ga je sodišče prve stopnje pravilno dosodilo skladno z določbo 79. člena Kolektivne pogodbe dejavnosti trgovine, ki določa, da znaša najmanj znesek minimalne plače.

13. Iz navedenega izhaja, da je pritožba neutemeljena, zato jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje, saj niso bili podani razlogi, iz katerih se sodba lahko izpodbija, in ne razlogi, na katere mora paziti po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

14. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato sam krije svoje stroške postopka ( 154. člen ZPP), toženka pa svoje stroške odgovora na pritožbo krije sama (5. odstavek 41. člena ZDSS-1).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 84, 84/1, 89, 89/1, 89/1-1, 89/2

Kolektivna pogodba dejavnosti trgovine Slovenije (2018) - člen 79

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.