VDSS Sodba Pdp 397/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Urša Klemenčič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - sodno varstvo pravic - zloraba pravic - nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi - pripoznava tožbenega zahtevka - preklic odpovedi pogodbe o zaposlitvi - ponovna odpoved

Delodajalec kot pravni subjekt, ki deluje na trgu, mora tudi pri izvrševanju delovnopravnih sankcij izkazati ustrezno skrbnost in upoštevati določbe ZDR-1. Tožnica je imela skladno z 200. členom ZDR-1 pravico uveljavljati sodno varstvo zoper izredni odpovedi in ni bila dolžna na predlog toženke soglašati s preklicem prve izredne odpovedi niti se odzvati na poziv nazaj na delo po prenehanju delovnega razmerja na podlagi prve odpovedi. Njenega vztrajanja pri vloženi tožbi že pojmovno ni mogoče šteti za zlorabo pravic. Če je toženka po vložitvi tožbe za ugotovitev nezakonitosti prve odpovedi uvidela, da je ta zaradi s postopkovnih napak nezakonita, bi lahko skladno z določbo drugega odstavka 3. člena ZPP tožbeni zahtevek pripoznala, namesto da se je v odgovoru na tožbo sklicevala na enostranski preklic odpovedi in poziv na delo.

Z enostranskim preklicem delavcu vročene odpovedi delodajalec ne more odpraviti njenih učinkov. Ker je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana, toženka ni imela podlage za poziv tožnice nazaj na delo, posledično tožnica z neodzivom na ta poziv ni mogla kršiti obveznosti iz delovnega razmerja. Druga izredna odpoved je nezakonita, ker že odpovedane pogodbe o zaposlitvi ni mogoče še enkrat zakonito odpovedati, tako da na delovno razmerje med strankama nima pravnega učinka. Tožnici je namreč delovno razmerje po prvi izredni odpovedi prenehalo 7. 1. 2025, druga izredna odpoved pa je bila izdana 21. 1. 2025.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo razsodilo, da je tožnici delovno razmerje za polovični delovni čas pri toženki po pogodbi o zaposlitvi z dne 4. 8. 2024 trajalo od 7. 1. 2025 do 4. 2. 2025. Toženki je naložilo, naj tožnici za obdobje od 7. 1. 2025 do 4. 2. 2025 obračuna nadomestilo plače 626,95 EUR mesečno, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Zavrnilo je priznanje delovnega razmerja za polovični delovni čas in plačilo nadomestila plače od 6. 11. 2024 do 6. 1. 2025. Toženki je naložilo, naj na račun Delovnega in socialnega sodišča v Ljubljani za tožnico povrne stroške postopka v višini 1.116,30 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi in jo zavezalo za plačilo sodne takse.

2. Zoper sodbo (z izjemo zavrnilnega dela) se pritožuje zaradi zmotne uporabe materialnega prava in bistvene kršitve določb pravdnega postopka toženka in predlaga njeno spremembo tako, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne, oziroma njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je prva odpoved z dne 12. 11. 2024 nezakonita zaradi nepravilno vodenega postopka odpovedi. Glede na to šteje, da tožnici delovno razmerje ni prenehalo, kar je ugotovila tudi sama kot delodajalka in je nato povsem logično in razumno pozvala tožnico nazaj na delo. Navaja, da se tožnica na vročene pozive ni odzvala, česar v postopku ni prerekala. Meni, da ji zato, ker je tožnica pasivno čakala doma in s tem zlorabljala svoje pravice, ni preostalo nič drugega kot da izda drugo izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Sprašuje se, kako bi lahko zakonito ravnala. Meni, da ji odločitev v izpodbijani sodbi odreka pravno varstvo in omogoča zlorabo pravic delavca na njeno škodo. Nasprotuje obrazložitvi, da med strankama ni obstajalo soglasje volj glede neveljavnosti izredne odpovedi z dne 12. 11. 2024. Sklicuje se na tožničino tožbo na ugotovitev nezakonitosti te izredne odpovedi, s čimer se je konkludentno strinjala (obstoj soglasja volj), da je prva izredna odpoved nezakonita. Meni, da glede na to posebno zatrjevanje, da je prišlo do soglasja volj glede prenehanja veljavnosti prve izredne odpovedi, ni bilo potrebno. Trdi, da je imel njen poziv na delo pravne učinke in bi se tožnica nanj morala odzvati; ker se ni, je izredna odpoved z dne 21. 1. 2025 zakonita; upoštevan je bil zakonski postopek. Navaja, da ima odločitev veliko sporočilno vrednost zanjo kot delodajalko za primer zlorabe pravic delavca, in za njene zaposlene, ki bi lahko sklepali, da lahko napake v postopku odpovedi časovno izkoriščajo na njene stroške. Prereka s strani tožnice zatrjevani razlog dela čez pogodbeno dogovorjeni obseg dela.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov iz pritožbe; po uradni dolžnosti je pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti. Toženki ni bila kršena pravica do sodnega varstva, v postopku je imela možnost sodelovati, to je tudi izkoristila. Dejansko stanje glede odločilnih dejstev je bilo pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev pa je tudi materialno pravno pravilna.

5. V tem individualnem delovnem sporu je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je toženka dvakrat izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi tožnici na podlagi 4. alineje prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1). V skupno obravnavanje je združilo postopka s tožbama proti izredni odpovedi z dne 12. 11. 2024 in proti izredni odpovedi z dne 21. 1. 2025 ter pravilno ugotovilo, da tožnici delovno razmerje na njuni podlagi ni zakonito prenehalo, saj je prva izredna odpoved nezakonita zaradi kršitve obveznosti zagotovitve zagovora po drugem odstavku 85. člena ZDR-1, druga izredna odpoved pa zaradi učinkovanja prve nima pravnih učinkov.

6. Toženka v pritožbi neutemeljeno nasprotuje stališču, da druga izredna odpoved z dne 21. 1. 2025 nima pravnih učinkov in se sklicuje na svoj sklep o razveljavitvi (prve) izredne odpovedi z dne 20. 12. 2024 in poziv tožnice nazaj na delo (listina B 1). Kot je pravilno štelo sodišče prve stopnje, z enostranskim preklicem delavcu vročene odpovedi delodajalec ne more odpraviti njenih učinkov, kar izhaja tudi iz ustaljene sodne prakse.

Posledično je pravilno stališče, da sklep toženke z dne 20. 12. 2024 ni vplival na učinkovanje prve odpovedi. Ker je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana, toženka ni imela podlage za poziv tožnice nazaj na delo, posledično tožnica z neodzivom na ta poziv ni mogla kršiti obveznosti iz delovnega razmerja. Druga izredna odpoved je nezakonita, ker že odpovedane pogodbe o zaposlitvi ni mogoče še enkrat zakonito odpovedati, tako da na delovno razmerje med strankama nima pravnega učinka. Tožnici je namreč delovno razmerje po prvi izredni odpovedi prenehalo 7. 1. 2025, druga izredna odpoved pa je bila izdana 21. 1. 2025.

7. Kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje, izrečena izredna odpoved zavezuje obe stranki, njene učinke pa lahko odpravita izključno z nedvoumno izraženim soglasjem obeh strank. Toženka ne more uspeti s sklicevanjem, da je tožnica konkludentno izrazila soglasje za odpravo prve odpovedi z vložitvijo tožbe za ugotovitev njene nezakonitosti. Konkludentno soglasje namreč ne zadostuje, delavec se mora s preklicem izrecno strinjati, takega tožničinega soglasja pa toženka ni niti zatrjevala. Tudi sicer uveljavljanja sodnega varstva za ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi in pravic iz tega naslova ni mogoče šteti za smiselno soglasje k delodajalčevemu enostranskemu preklicu in prenehanju učinkovanja izredne odpovedi.

8. Toženka neutemeljeno skuša prikazati, da v dani situaciji ni mogla ravnati drugače, kot da je tožnici izrekla še drugo izredno odpoved. Tožnici brez podlage pripisuje zlorabo pravic. Delodajalec kot pravni subjekt, ki deluje na trgu, mora tudi pri izvrševanju delovnopravnih sankcij izkazati ustrezno skrbnost in upoštevati določbe ZDR-1. Tožnica je imela skladno z 200. členom ZDR-1 pravico uveljavljati sodno varstvo zoper izredni odpovedi in ni bila dolžna na predlog toženke soglašati s preklicem prve izredne odpovedi niti se odzvati na poziv nazaj na delo po prenehanju delovnega razmerja na podlagi prve odpovedi. Njenega vztrajanja pri vloženi tožbi že pojmovno ni mogoče šteti za zlorabo pravic. Če je toženka po vložitvi tožbe za ugotovitev nezakonitosti prve odpovedi uvidela, da je ta zaradi s postopkovnih napak nezakonita, bi lahko skladno z določbo drugega odstavka 3. člena ZPP tožbeni zahtevek pripoznala, namesto da se je v odgovoru na tožbo sklicevala na enostranski preklic odpovedi in poziv na delo.

9. Toženka v pritožbi ne nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da je prva izredna odpoved nezakonita, ker tožnici ni bil omogočen zagovor pred izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi. Glede na to je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da tudi na tej podlagi tožnici ni moglo zakonito prenehati delovno razmerje.

10. Ker vprašanje dejanskega obsega dela ni bistveno za odločitev o zakonitosti prenehanja delovnega razmerja tožnici, teh pritožbenih navedb toženke in tudi preostalih pravno neodločilnih navedb pritožbeno sodišče ni presojalo (prvi odstavek 360. člena ZPP).

11. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo ter potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

Prim. VS RS VIII Ips 242/2006, VIII Ips 38/2007 in VIII Ips 151/2006 ter VDSS Pdp 395/2023.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 85, 85/2, 110, 110/1, 110/1-4, 200

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 3, 3/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.