VDSS Sodba in sklep Pdp 347/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Helena Papež (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

ločitev države od verskih skupnosti - redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga - izločitev sodnika - prekinitev postopka - svetovalno mnenje Vrhovnega sodišča - oseba pooblaščena za zastopanje - obrazložitev odpovedi pogodbe o zaposlitvi - v poslovni register vpisani podatki - diskriminacija - povračilni ukrep - dodatek za delovno dobo - zakoniti zastopnik - delna razveljavitev sodbe sodišča prve stopnje

Tožnik v pritožbi predlaga pritožbenemu sodišču, naj poda predlog za izdajo svetovalnega mnenja Vrhovnega sodišča. Po četrtem odstavku 206. člena ZPP lahko sodišče odredi prekinitev postopka, ko ugotovi, da bi moralo uporabiti pravno pravilo, glede katerega sodna praksa višjega sodišča ni enotna, sodne prakse vrhovnega sodišča pa ni. V takem primeru sodišče predlaga vrhovnemu sodišču izdajo svetovalnega mnenja. Ker predlog za svetovalno mnenje lahko vloži le sodišče prve stopnje zaradi neenotne prakse višjega sodišča, sodne prakse vrhovnega sodišča pa ni, predpisani pogoji niso izpolnjeni.

V skladu z 72. členom ZPP izločitev lahko zahteva tudi stranka, in sicer takoj ko zve, da je podan razlog za izločitev, vendar najpozneje do konca obravnave pred pristojnim sodiščem, če ni bilo obravnave, pa do izdaje odločbe; pri tem mora navesti tudi okoliščine, na katere opira svojo zahtevo za izločitev. Tega tožnik v postopku na prvi stopnji ni storil, zato pritožbenih očitkov o krnitvi videza nepristranskosti pritožbeno sodišče ne more upoštevati.

I. Pritožbama se delno ugodi, pritožbi toženke zoper sklep o stroških pa se v celoti ugodi, ter se izpodbijani del sodbe:

- delno spremeni v 33. in 34. alineji točke II/1 izreka tako, da je toženka dolžna tožniku obračunati dodatek za delovno dobo za mesec avgust 2023 v znesku 278,04 EUR in za mesec september 2023 v znesku 278,04 EUR ter mu izplačati pripadajoča neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega posameznega mesečnega zneska od 16. dne v mesecu za pretekli mesec, v roku 15 dni, kar zahteva tožnik več ali drugače (obračun in plačilo razlike do 284,82 EUR z obrestmi ter odvod davkov in prispevkov) se zavrne;

- delno razveljavi v točki I/2 izreka glede trajanja delovnega razmerja in priznanja vseh pravic za čas do upokojitve 27. 4. 2024, v točki I/3 izreka glede plačila plače za čas od 27. 4. 2024 do 13. 6. 2024, v točkah I/4 in I/5 izreka glede plačila 2.486,55 EUR bruto za marec 2024 in 2.260,50 EUR bruto za april 2024, v zavrnilnem delu točke II/2 izreka glede zneska 23.102,70 EUR, vse z obrestmi in

- izpodbijani sklep razveljavi v točkah III/2, IV in V izreka

ter se zadeva v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo odločanje.

II. V ostalem se pritožbi zavrneta ter se potrdita izpodbijani del sodbe (nerazveljavljeni del točk I/2, I/3, I/4 in I/5, točki I/7 in I/8 ter nerazveljavljeni in nespremenjeni del točke II izreka) in izpodbijani sklep (točki III/1 in III/3 izreka) sodišča prve stopnje.

III. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo zahtevek, da tožniku delovno razmerje pri toženki ni prenehalo na podlagi redne odpovedi z dne 25. 3. 2024 in je trajalo do upokojitve 27. 4. 2024. Posledično je zavrnilo zahtevka za plačilo plač za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in denarnega povračila zaradi sodne razveze. Zavrnilo je tudi zahtevke za plačilo plač in stroškov prehrane in prevoza za meseca marec in april 2024 ter odpravnine ob upokojitvi. Toženki je naložilo, da je dolžna tožniku obračunati in plačati dodatek za delovno dobo in odpravnino zaradi odpovedi v zneskih in z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kot izhajajo iz izreka sodbe; kar je zahteval več ali drugače je zavrnilo. Z izpodbijanim sklepom je zavrglo tožbo v primarnem delu zahtevka za ugotovitev nezakonitosti odpovedi in v podrednem delu zahtevkov za ugotovitev nezakonitosti trajanja odpovednega roka in višine odpravnine v odpovedi; za ugotovitev trajanja delovnega razmerja in priznanje pravic iz tega razmerja do 13. 6. 2024 ter plačilo plač za čas od 27. 4. 2024 do 13. 6. 2024. Odločilo je, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka. Toženki je naložilo, da je dolžna plačati 41,1 % sodne takse.

2. Zoper zavrnilni del sodbe in sklep se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik. Uveljavlja kršitve 2., 22. in 25. člena Ustave RS in 6. člena EKČP. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj poda predlog za izdajo svetovalnega mnenja Vrhovnega sodišča zaradi neobstoja sodne prakse glede vprašanja veljavnosti pogodbenih določb o vštetju časa opravljanja samostojne dejavnosti v delovno dobo pri toženki. Navaja, da je sodišče prve stopnje z vodenjem postopka in obrazložitvijo sodbe okrnilo videz nepristranskosti. Ugotovilo je dejstva, ki niso pravno odločilna, delno tudi napačno. Kršitvi 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP sta podani, ker sodišče prve stopnje v zvezi z izstopom toženke iz cerkve A. in pridružitvijo cerkvi B. ni obrazložilo ugotovitev in ker ni obravnavalo trditev in listin tožnika ter dovolilo postavljanja njegovih vprašanj. Sodišče prve stopnje je napačno presodilo pomen notranjih aktov toženke. Kršilo je 7. člen Ustave RS, ko se je spuščalo v presojo odločitev organov toženke in njihovega vpliva na veljavnost odpovedi. Po mnenju tožnika bi lahko sodišče prve stopnje sprejelo svojo odločitev tudi brez takšne presoje. Gre za notranja vsebinska vprašanja verske skupnosti, ne pa za potrebo po delu pri toženki, ki je relevantna za ta spor. Napačen je zaključek sodišča prve stopnje, da naj bi toženka izpolnila svojo obveznost plačila za meseca marec in april 2024. Odpoved ni zakonita, ker je toženka ni dovolj vsebinsko in časovno konkretizirala. Sodišče prve stopnje ni obravnavalo očitkov tožnika o diskriminaciji in odpovedi kot povračilnem ukrepu zaradi tožnikovega delovanja pri izstopu toženke iz cerkve A. in priključitvi cerkvi B., osebne zamere C. C. ter drugih okoliščin. Tudi pisno opozorilo pred odpovedjo v povezavi z drugimi dokazi potrjujejo diskriminatorno ravnanje C. C. Odpovedni razlog je zgolj navidezen. Dejanski razlog v odpovedi je obrazložen pavšalno. Toženka ga je nezakonito širila z dodatnimi okoliščinami, kot so najem novih prostorov, zmanjšanje sredstev zaradi prenosa premoženja in drugimi finančnimi podlagami. Poleg tega ni dokazala zmanjšanja števila vernikov in prihodkov. Odpovedi ni podal zakoniti zastopnik toženke. Zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da je C. C. zakoniti zastopnik toženke, dokler ni pravnomočno ugotovljena neveljavnost vpisa v register. Pri tem je neustrezno sklicevanje sodišča prve stopnje na sodno prakso, ki se nanaša na vpis v sodni register in odpoklic poslovodstva gospodarskih družb. Podredno nasprotuje odločitvi sodišča prve stopnje glede zavrženja dela tožbe s podrednimi zahtevki in zavrnitvi zahtevka za plačilo višje odpravnine zaradi odpovedi. Napačno je stališče sodišča prve stopnje, da niso podane procesne predpostavke, ker ni bil ugotovljen obstoj delovnega razmerja pred 1. 12. 2020. Tožnik s sklicevanjem na 2. člen pogodbe o zaposlitvi zahteva, da se mu obdobje opravljanja samostojne dejavnosti pri toženki pred navedenim datumom prizna kot delovna doba z vidika pripadajočih pravic do odpravnine in odpovednega roka. Sodišče prve stopnje se je neutemeljeno sklicevalo na judikat VIII Ips 9/2009, ker tožnik ne uveljavlja delovnega razmerja za nazaj, temveč priznanje pravic iz pogodbe o zaposlitvi na podlagi 9. člena ZDR-1. Glede dodatka za delovno dobo navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb tožnika o primerljivosti Kolektivne pogodbe za kmetijstvo in živilsko industrijo. Opozarja, da večina veljavnih kolektivnih pogodb določa dodatek v višini 0,5 % za vsako leto skupne delovne dobe. Sklicuje se na zadevo Pdp 426/2021. Registrski organ in prejemanje državne pomoči ne moreta predstavljati relevantnih okoliščin pri presoji primerljivosti. Razlaga sodišča je v nasprotju z ločitvijo verskih skupnosti od države. Posledično je napačna odločitev o stroških postopka. Priglaša stroške pritožbe.

3. Zoper ugodilni del sodbe iz naslova dodatka za delovno dobo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje toženka. Navaja, da tožnik ni dokazal trditev, da mu dodatek ni bil obračunan in izplačan. Dokazno breme neobračunanega in neizplačanega dodatka je bilo na tožniku. Sodišče prve stopnje mu je sporni dodatek prisodilo le na podlagi trditev. Dejansko stanje je v tem delu dokazno nepodprto. Izpodbijana sodba o tem nima razlogov in je ni mogoče preizkusiti. Enako velja glede obrazložitve, zakaj tožnik ni bil poslovodna oseba. Tožnik je bil do 15. 2. 2024 edini zakoniti zastopnik toženke in kot tak vpisan v register. Na podlagi 22. člena Statuta toženke upravljata in vodita toženko pastor in prezbiterij (starešinstvo). Ker je tožnik v spornem obdobju zastopal toženko in je bil na podlagi določb Zakona o verski svobodi vpisan v register, je imel status poslovodne osebe. Sodišče prve stopnje se ni ukvarjalo z zatrjevanim obstojem dogovora strank o vključenosti dodatka v osnovno plačo tožnika. Tožnik vse do odpovedi ni zahteval izplačila dodatka. Sodišče prve stopnje je napačno izračunalo višino dodatka za meseca avgust in september 2023. Tožnik je dodatno leto delovne dobe dopolnil v mesecu marcu vsakega leta. Zato je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je tožniku prisodilo višji dodatek v navedenih dveh mesecih. S posebno pritožbo izpodbija sklep o stroških postopka in sodni taksi zaradi zmotne ugotovitve dejanskega stanja in zmotne uporabe materialnega prava. Priglaša stroške pritožb.

4. Stranki sta odgovorili na pritožbo nasprotne stranke in predlagali, da se pritožbi zavrneta. Priglašata stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbi sta delno utemeljeni; pritožba toženke zoper sklep o stroških je utemeljena.

6. Tožnik v pritožbi uvodoma predlaga pritožbenemu sodišču, naj poda predlog za izdajo svetovalnega mnenja Vrhovnega sodišča. Po četrtem odstavku 206. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) lahko sodišče odredi prekinitev postopka, ko ugotovi, da bi moralo uporabiti pravno pravilo, glede katerega sodna praksa višjega sodišča ni enotna, sodne prakse vrhovnega sodišča pa ni. V takem primeru sodišče predlaga vrhovnemu sodišču izdajo svetovalnega mnenja. Ker predlog za svetovalno mnenje lahko vloži le sodišče prve stopnje zaradi neenotne prakse višjega sodišča, sodne prakse vrhovnega sodišča pa ni, predpisani pogoji niso izpolnjeni.

7. Pritožbi na številnih mestih očitata sodišču prve stopnje bistveno kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, vendar v vseh primerih neutemeljeno. Predvsem iz razloga, ker pod tem pritožbenim razlogom in pod to kršitvijo večinoma izpodbijata ugotovljeno dejansko stanje ali pa uveljavljata zmotno uporabo materialnega prava. Enako velja za tožnikov očitek kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Če sodišče ni sledilo pravnemu naziranju glede pravnih vprašanj, ki jih je tožnik razlagal drugače kot sodišče, potem sodišču, ki je ustrezno obrazložilo svoja stališča, ni mogoče očitati bistvenih kršitev določb pravdnega postopka niti kršitev ustavnih pravic zaradi pravice do izjave, konkretno kršitev 22. člena Ustave RS in 6. člen EKČP. Gre lahko kvečjemu za zmotno uporabo materialnega prava.

8. Z navedbami o kršitvi ustavnih in konvencijskih pravic tožnik smiselno uveljavlja tudi bistveno kršitev določb postopka v smeri (ne)pristranskosti sodišča, pri čemer je šteti, da se očitki nanašajo na predsednico oziroma senat sodišča prve stopnje. Tožnik v postopku na prvi stopnji ni zahteval izločitve predsednice senata oziroma sodnikov porotnikov. V skladu z 72. členom ZPP namreč izločitev lahko zahteva tudi stranka, in sicer takoj ko zve, da je podan razlog za izločitev, vendar najpozneje do konca obravnave pred pristojnim sodiščem, če ni bilo obravnave, pa do izdaje odločbe; pri tem mora navesti tudi okoliščine, na katere opira svojo zahtevo za izločitev. Tega tožnik v postopku na prvi stopnji ni storil, zato pritožbenih očitkov o krnitvi videza nepristranskosti pritožbeno sodišče ne more upoštevati.

9. Ne držijo pritožbeni očitki, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbe pravdnega postopka, ker ni obravnavalo navedb tožnika glede notranje organizacije in delovanja toženke. Sodišče prve stopnje se je namreč opredelilo do vseh navedb, ki so bile odločilnega pomena, če ne neposredno, pa posredno. Ob stališčih, ki jih je zavzelo in obrazložilo, ni bilo dolžno še izrecno zavračati posameznih pravnih naziranj tožnika, ki jim nasprotujejo. Med strankama ni spora o tem, da je bil tožnik do izteka odpovednega roka v delovnem razmerju pri toženki. Za presojo zakonitosti odpovedi iz poslovnega razloga zato niso pomembne pritožbene navedbe v zvezi z izstopom iz cerkve A. in priključitvijo drugi verski skupnosti, razlikami med cerkvijo A. in cerkvijo B., posegu v avtonomijo toženke pri sprejemu notranjih aktov idr. Teh aktov sodišče prve stopnje tudi sicer ni presojalo, kot zmotno razlaga tožnik, temveč jih je v razlogih sodbe le povzelo.

10. Tožnik neutemeljeno navaja, da so razlogi v odpovedi pavšalni ter da odpoved ni dovolj konkretna niti časovno niti po vsebini. Sodišče prve stopnje je pravilno povzelo vsebino odpovedi, in sicer je toženka v njej obrazložila, da se je zaradi ustanovitve cerkve B. v D. in posledičnega prestopa dela vernikov, zmanjšalo število vernikov toženke. V odpovedi je ugotovila, da se je s tem zmanjšal obseg prihodkov toženke, kot potreba po opravljanju določenih vrst, predvsem pa obsega del, ki jih je bil dolžan opravljati tožnik. Nadalje je obrazložila, da je sprejela odločitev o reorganizaciji in racionalizaciji poslovanja, ker delo tožnika pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi ni ekonomsko smotrno in vzdržno. Toženka je delo prerazporedila na novega zastopnika, duhovnike (brez sklenitve delovnega razmerja) in na vernike, ki ga izvajajo brezplačno. Odpoved je po stališču pritožbenega sodišča skladno z drugim odstavkom 87. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) obrazložena z dejanskimi in konkretnimi okoliščinami, na podlagi katerih je tožniku jasno, zakaj je prenehala potreba po njegovem delu, zato je izpolnjena zakonska zahteva po obrazložitvi dejanskega odpovednega razloga. Odpoved s takšno vsebino omogoča preizkus njene zakonitosti pred sodiščem.

11. Pritožba nadalje zmotno navaja, da je toženka v sodnem sporu nedopustno širila dejanski razlog za odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker v njej ni navedla okoliščin, kot so najem novih prostorov, zmanjšanje sredstev zaradi prenosa premoženja idr. Obveznosti delodajalca ni mogoče razlagati tako, da bi moral v odpovedi obrazložiti vsako podrobnost okoliščin, zaradi katerih podaja odpoved. Ne gre za nedopustno širjenje razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi, če delodajalec v sodnem sporu bolj podrobno pojasni oziroma obrazloži tiste dejanske razloge, ki jih je navedel v odpovedi. Toženka je s tem, ko je v sodnem sporu navajala in z vpogledom v register transakcijskih računov, darilno pogodbo ter zaslišanjem prič dokazovala, da se je zmanjšal obseg prihodkov in tožnikovega dela, ostala v okviru tistih dejanskih razlogov, ki jih je navedla v odpovedi.

12. Neutemeljeno je pritožbeno navajanje, da odpovedi ni podal zakoniti zastopnik toženke. ZDR-1 v 20. členu določa, kdo nastopa v delovnem razmerju napram delavcu v imenu delodajalca. Prvi odstavek citiranega člena določa, da v primeru, če je delodajalec pravna oseba nastopa v imenu delodajalca njegov zastopnik, določen z zakonom ali aktom o ustanovitvi, ali od njega pisno pooblaščena oseba. V 22. členu Statuta toženke je kot njen zakoniti zastopnik določen pastor. Redno odpoved pogodbe o zaposlitvi je tožniku podal C. C., ki je bil od 14. 2. 2024 dalje vpisan v Poslovni register Slovenije kot zakoniti zastopnik toženke. Bistveno za sistem ločitve cerkve od države je, da so cerkvene organizacije vezane na državno pravo in da so tudi glede pravne osebnosti odvisne od državnih predpisov (odločba US RS U-I-25/92 z dne 4. 3. 1993). Glede vprašanja spremembe zastopstva verske skupnosti kot pravne osebe Zakon o verski svobodi (ZVS) niti Statut toženke nimata določb. Sodišče prve stopnje je utemeljeno izhajalo iz stališč sodne prakse Vrhovnega sodišča (prim. zadeve G 18/2007, G 17/2009, III Ips 56/2016, VIII Ips 105/2018 in VIII Ips 47/2019), da je odpoklic veljaven, dokler njegova neveljavnost ni pravnomočno ugotovljena, kar pomeni, da se novo imenovani zakoniti zastopnik, ki je bil veljavno imenovan in je nadomestil odpoklicanega zakonitega zastopnika, lahko zanese na veljavno opravljanje svoje funkcije, prav tako tudi pravna oseba sama in v skladu s publicitetno funkcijo tretji v pravnem prometu. V vsakem trenutku mora biti jasno, kdo je pristojen za sprejemanje odločitev pravne osebe v njenem imenu. Iz navedenih razlogov so neutemeljeni pritožbeni očitki o nedopustnem posegu v notranjo organizacijo in akte verske skupnosti (7. člen Ustave RS in 4. člen ZVS). Glede na navedeno je pravilna presoja sodišča prve stopnje, da odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga nasproti tožniku učinkuje.

13. Odpoved pogodbe o zaposlitvi temelji na prvi alineji prvega odstavka 89. člena ZDR-1, na podlagi katere je podan poslovni razlog za podajo odpovedi, če preneha potreba po opravljanju določenega dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zaradi ekonomskih, organizacijskih, tehnoloških, strukturnih ali podobnih razlogov na strani delodajalca. Pritožbeno sodišče soglaša z izčrpnimi dejanskimi in pravnimi razlogi, s katerimi je prvostopenjsko sodišče utemeljilo zakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Ker je toženka zaradi zmanjšanja števila aktivnih vernikov, ki ga je dokazala z zaslišanjem prič in zakonitega zastopnika C. C., ter posledičnega upada prihodkov, ki je razviden iz prometa na transakcijskem računu, izvedla reorganizacijo, razdelila naloge tožnika med C. C., vernike in druge duhovnike, ki dela ne opravljajo v delovnem razmerju s toženko, pritožbeno sodišče soglaša s presojo, da je toženka dokazala obstoj utemeljenega poslovnega razloga za odpoved pogodbe o zaposlitvi tožniku (ki ni navidezen).

14. Sodišče prve stopnje je odpoved pogodbe o zaposlitvi presojalo celovito, z vidika zatrjevanega odpovednega razloga s strani toženke kot tudi z vidika tožnikovih ugovorov, da je šlo za zlorabo instituta odpovedi. V zvezi s slednjim je sodišče presojalo tudi tožnikov očitek, ki ga izpostavlja v pritožbi, in sicer da mu je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana zaradi diskriminacije oziroma osebne zamere, ki naj bi jo do njega gojil sedanji zakoniti zastopnik toženke. V 16. točki obrazložitve je pojasnilo, da odpoved ni bila posledica diskriminacije (povračilnega ukrepa) iz 6. člena ZDR-1, pač pa resničnega in utemeljenega ekonomskega in organizacijskega razloga, ki ga je toženka dokazala, s čimer pritožbeno sodišče soglaša. Ob takem dokaznem zaključku obširne navedbe v pritožbi, da je bila tožniku pogodba o zaposlitvi odpovedana zaradi povračilnih ukrepov ali diskriminacije, ne morejo biti utemeljene.

15. Sodišče prve stopnje je zavrglo tožbo v delu podrednih zahtevkov k točkam 1, 2 in 3 tožbenega zahtevka v vlogi z dne 23. 4. 2025, ker tožnik ni uveljavljal zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri toženki pred 1. 12. 2020. Po stališču prvostopenjskega sodišča niso podane procesne predpostavke za ugoditev tožnikovim zahtevkom za priznanje daljšega odpovednega roka, višje odpravnine, plač do 13. 6. 2024. Pri tej odločitvi se je oprlo na tretji odstavek 200. člena ZDR-1.

16. Na podlagi tretjega odstavka 200. člena ZDR-1 lahko delavec pred pristojnim delovnim sodiščem zahteva ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi in drugih načinov prenehanja veljavnosti pogodbe o zaposlitvi v roku 30 dni od dneva vročitve oziroma od dneva, ko je zvedel za kršitev pravice. Vrhovno sodišče RS je v zadevah VIII Ips 430/2009 in VIII Ips 159/2010 (enako tudi VIII Ips 150/2010, VIII Ips 154/2010, VIII Ips 155/2010) že sprejelo stališče, da določba o odpovednem roku, če je vsebovana v odpovedi pogodbe o zaposlitvi, predstavlja element odpovedi pogodbe o zaposlitvi, katerega zakonitost se lahko uveljavlja v skladu z določbo tretjega odstavka takrat veljavnega 204. člena ZDR (enako določbo vsebuje tretji odstavek 200. člena člena ZDR-1). Pojasnilo je, da določitev odpovednega roka v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi pomeni določitev dejanskega datuma prenehanja pogodbe o zaposlitvi. V okviru redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi lahko na zakonitost datuma prenehanja pogodbe o zaposlitvi odločilno vpliva prav določitev pravilnega oziroma zakonitega odpovednega roka.

17. V odpovedi pogodbe o zaposlitvi je toženka navedla, da bo tožniku na podlagi podane odpovedi pogodba o zaposlitvi prenehala z iztekom 32-dnevnega odpovednega roka. Z vročitvijo odpovedi je bil tožnik obveščen o odpovednem roku, ki določa datum prenehanja pogodbe o zaposlitvi, tako da mu je pričel teči 30-dnevni rok za uveljavljanje sodnega varstva v zvezi z zakonitostjo odpovedi oziroma v zvezi z zakonitostjo prenehanja pogodbe o zaposlitvi s tem datumom, oziroma naslednjim dnem.

18. Zmotno je sklicevanje sodišča prve stopnje na zadeve Vrhovnega sodišča RS (VIII Ips 16/2018, VIII Ips 230/2016, VIII Ips 284/2015 in VIII Ips 9/2009), ki se nanašajo na pravočasnost uveljavljanje zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Tožnik v tem sporu ne uveljavlja ugotovitve obstoja delovnega razmerja za nazaj, tj. pred 1. 12. 2020, niti (denarnih) terjatev iz tega obdobja, temveč s sklicevanjem na 2. člen pogodbe o zaposlitvi zahteva, da se mu priznajo pravice iz delovnega razmerja (odpravnina, plače in druge pravice zaradi daljšega odpovednega roka) ob upoštevanju delovne dobe oziroma preteklega dela, ki ga je pri toženki opravljal pred 1. 12. 2020. ZDR-1 v drugem odstavku 9. člena izhaja iz načela ugodnejše ureditve za delavca. Pogodba o zaposlitvi lahko delavcu prizna več pravic, kot jih določa zakon, kolektivna pogodba ali splošni akt delodajalca, ne sme pa jih omejevati ali izključevati. V pogodbi o zaposlitvi je zato dopusten dogovor, na podlagi katerega delodajalec delavcu v zvezi s pravicami iz delovnega razmerja, ki so vezane na delovno dobo (odpovedni rok, odpravnina, dodatek za delovno dobo) prizna daljše obdobje (npr. obdobje, ko je delo opravljal po pogodbi civilnega prava in torej v tem obdobju ni bil formalno zaposlen pri delodajalcu). Delodajalec sicer ne more retroaktivno ustvariti delovnega razmerja, lahko pa pogodbeno prizna določeno obdobje dela kot relevantno za odpovedni rok, odpravnino, dodatek za delovno dobo. Če dogovor ni jasno zapisan, ga je treba razlagati skladno z določili 82. člena Obligacijskega zakonika. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje del tožbe s podrednim zahtevkom, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo na podlagi odpovedi in je z vsemi pravicami iz tega razmerja trajalo do 13. 6. 2024, zavrglo ob zmotni uporabi določbe tretjega odstavka 200. člena ZDR-1. S tem, ko se ni opredelilo do 2. člena pogodbe o zaposlitvi in drugih dokazov v zvezi s tem, je tudi preuranjeno zavrnilo tožbena zahtevka za plačilo reparacije za čas od 27. 4. 2024 do 13. 6. 2024 in odpravnine v višini 23.102,70 EUR, oboje z obrestmi.

19. Sodišče prve stopnje je zahtevek tožnika za plačilo plač za meseca marec in april 2024 zavrnilo tudi z utemeljitvijo, da mu ne pripada nadomestilo plače iz 137. člena ZDR-1. Pri tej presoji se je sklicevalo na zadevo VIII Ips 206/2018, ki se nanaša na neupravičeno odsotnost delavke z dela in v kateri je Vrhovno sodišče RS med drugim pojasnilo, da je delavec upravičen do nadomestila plače tudi v času, ko ne opravlja dela, zgolj izjemoma, v primerih, ki jih delovnopravna ureditev izrecno predvideva. V 10. členu pogodbe o zaposlitvi je bilo določeno, da tožniku ob osnovni plači pripadajo tudi nadomestila v skladu z veljavnimi predpisi. Po prvem odstavku 137. člena ZDR-1 ima delavec pravico do nadomestila plače med drugim tudi v primerih odsotnosti z dela, ko ne dela iz razlogov na strani delodajalca. Presoja sodišča prve stopnje, da ni podan noben od razlogov iz 137. člena ZDR-1, na podlagi katerih bi tožniku pripadalo nadomestilo plač za meseca marec in april 2024, je preuranjena glede na ugotovitev, da je tožniku v decembru 2023 prenehala duhovniška funkcija s sklepom sveta pastorjev cerkve A. in je bil v istem mesecu razrešen kot pastor, kar bi lahko pomenilo, da dela ni opravljal iz razlogov na strani toženke.

20. Neutemeljene so pritožbene navedbe toženke, da tožnik ni dokazal, da mu toženka ni obračunala niti izplačala dodatka za delovno dobo. Gre za negativni dejstvi, ki ju tožnik ne more dokazovati. Tožnik je v tem sporu o tem navedel dejstva glede vtoževanega dodatka in v potrditev teh dejstev ponudil dokaze. Toženka pa je nasprotno zatrjevala, da tožniku ne pripada dodatek. Tudi če tožnik ni predložil vseh plačilnih list o mesečnem obračunu plač (predložil jih je za obdobje od januarja 2023 do januarja 2024), je na toženki dokazno breme, da je poravnala vse obveznosti do delavca iz tega naslova (sklep Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 191/2018). Toženka mora vedeti in v sodnem postopku dokazati, v kakšni višini je tožniku izplačala dodatek za delovno dobo. Ker je sporna dejstva mogoče dokazovati tudi z zaslišanjem tožnika, je neutemeljen očitek pritožbe, da dejanske ugotovitve o konkretnem prikrajšanju iz naslova dodatka za delovno dobo niso dokazno podprte. Glede na navedeno je pravilen zaključek sodišča prve stopnje, da tožniku pripada sporni dodatek, ki se mu ni odpovedal.

21. Toženka v pritožbi navaja, da je bil tožnik zaposlen kot poslovodna oseba. V šesti alineji prvega odstavka 73. člena ZDR-1 je določeno, da lahko tudi poslovodna oseba in delodajalec pri sklepanju pogodbe o zaposlitvi, ne glede na drugi odstavek 9. člena tega zakona, drugače uredita pravice, obveznosti in odgovornosti iz delovnega razmerja v zvezi s plačilom za delo. Pogodba o zaposlitvi med strankama je bila sklenjena za delovno mesto pastorja cerkvene občine D. Po 22. členu Statuta toženke je toženka avtonomno cerkveno telo, katero upravlja in zastopa pastor. Skladno s tretjim odstavkom 19. člena ZVS je obvezen podatek za vpis v register tudi podatek o zastopniku. Ker je bil tožnik kot edini zakoniti zastopnik toženke do 14. 2. 2024 vpisan tudi v poslovni register, s čimer je pridobil pooblastilo, da v določenih mejah zastopa toženko (tožnik ne zatrjuje, da upravljanja ali zastopanja toženke ne bi izvajal), je bila podlaga za sklenitev pogodbe tudi določba 73. člena ZDR-1, ne glede na to, da se pogodba nanjo izrecno ne sklicuje. Status pastorja, ki je bil vpisan v poslovni register, je tisto odločilno dejstvo, na podlagi katerega je treba zaključiti, da je bila tožnikova pogodba o zaposlitvi sklenjena po navedenem členu ZDR-1.

22. To pa pomeni, da bi se stranki lahko zakonito dogovorili tudi o drugačnem plačilu za delo. Kljub temu sta v 10. členu pogodbe o zaposlitvi določili, da bo toženka v primeru normalnega izpolnjevanja predpisanih obveznosti po tej pogodbi zagotovila osnovno bruto plačo v višini 2.055 EUR. Hkrati sta dogovorili, da ob navedeni osnovni plači pripadajo tožniku tudi vsi dodatki v skladu z veljavnimi predpisi. Iz pogodbe o zaposlitvi jasno izhaja, da tožniku poleg osnovne plače pripadajo dodatki, torej tudi zakonsko predpisan dodatek za delovno dobo (129. člen ZDR-1). Toženka zatrjuje, da je bil ta dodatek vključen v osnovno plačo tožnika. V zvezi s tem se neutemeljeno sklicuje na judikat VS RS VIII Ips 10/2013, ki obravnava situacijo, ko se v pogodbi o zaposlitvi določi višja plača, ki poleg pripadajoče osnovne plače vsebuje tudi dodatek za delovno dobo. Ta dodatek ne sodi v osnovno plačo, temveč se plača na osnovno plačo. Upoštevaje sodno prakso je možen dogovor, da je v dogovorjenem bruto znesku plače vključen tudi dodatek za delovno dobo, vendar ne v okviru osnovne plače, kot zmotno razlaga toženka, temveč bruto zneska, ki zajema osnovno plačo in dodatek za delovno dobo (prim. sklep VDSS Pdp 349/2024). Tak dogovor iz pogodbe o zaposlitvi ne izhaja niti ga toženka ni dokazala.

23. ZDR-1 ne določa, kolikšna je višina dodatka za delovno dobo. To prepušča kolektivnim pogodbam na ravni dejavnosti. Ker toženko ne zavezuje nobena kolektivna pogodba na ravni dejavnosti niti nista višine dodatka za delovno dobo stranki določili kako drugače, je treba izhajati iz ureditve te pravice v drugih kolektivnih pogodbah (sklep Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 191/2018). Glede na to, da tožnik pri toženki ni opravljal gospodarske dejavnosti, je sodišče prve stopnje za izračun dodatka za delovno dobo pravilno uporabilo 35. člen Kolektivne pogodbe za javni sektor (ki ni oblastveni akt državnega organa) in ne Kolektivne pogodbe za kmetijstvo in živilsko industrijo Slovenije oziroma večinske ureditve drugih kolektivnih pogodb za gospodarske dejavnosti, za kar se zavzema tožnik. V zvezi s tem je neutemeljeno tudi sklicevanje na zadevo Pdp 426/2021, saj v tej zadevi delodajalec ni bila verska organizacija.

24. Toženka v pritožbi utemeljeno opozarja, da je tožnik dopolnil dodatno leto delovne dobe v marcu tekočega leta. Iz variantnega izračuna tožnika je razvidno, da je tožnik v mesecu marcu 2023 dopolnil 41 let delovne dobe. Od takrat dalje do marca naslednjega koledarskega leta je tožnik upravičen do dodatka za delovno dobo v znesku 278,04 EUR. To pomeni, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo, ko je tožniku za meseca avgust in september 2023 namesto 278,04 EUR dosodilo 284,42 EUR mesečno.

25. Zaradi vsega obrazloženega je pritožbeno sodišče na podlagi 5. alineje 358. člena ZPP izpodbijani del sodbe delno spremenilo v 33. in 34. alineji točke II/1 izreka tako, da je toženka dolžna tožniku obračunati dodatek za delovno dobo za mesec avgust 2023 v znesku 278,04 EUR in za mesec september 2023 v znesku 278,04 EUR ter mu izplačati pripadajoča neto zneska z zakonskimi zamudnimi obrestmi od vsakega posameznega mesečnega zneska od 16. dne v mesecu za pretekli mesec, v roku 15 dni; v presežku (obračun in plačilo razlike do 284,82 EUR z obrestmi ter odvod davkov in prispevkov) se tožbeni zahtevek zavrne.

26. Na podlagi prvega odstavka 355. člena ZPP in 3. točke 365. člena ZPP je pritožbeno sodišče delno razveljavilo izpodbijani del sodbe v točki I/2 izreka glede trajanja delovnega razmerja in priznanja vseh pravic za čas do upokojitve 27. 4. 2024, v točki I/3 izreka glede plačila plače za čas od 27. 4. 2024 do 13. 6. 2024, v točkah I/4 in I/5 izreka glede plačila zneskov 2.486,55 EUR bruto za marec 2024 in 2.260,50 EUR bruto za april 2024, v zavrnilnem delu točke II/2 izreka glede zneska 23.102,70 EUR, vse z obrestmi; ter v celoti razveljavilo izpodbijani sklep v točkah III/2, IV in V izreka in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v ponovno odločanje, v katerem naj o tožbenih zahtevkih ponovno odloči po dopolnitvi dokaznega postopka.

27. V dosedanjem postopku se vsebina 2. člena pogodbe o zaposlitvi sploh še ni obravnavala. To pa v nadaljevanju zahteva ugotavljanje dejstev, ki še niso bila predmet obravnave. Pritožbeno sodišče ocenjuje, da pomanjkljivosti glede na okoliščine primera, ko se zahtevek glede zakonitosti in pravilnosti dolžine odpovednega roka (zaradi napačnega zavrženja dela tožbe) po vsebini sploh še ni obravnaval, brez škode za poseg v pravico strank do pritožbe ne more samo odpraviti, razveljavitev sodbe pa tudi ne pomeni prekomernega posega v pravico do sojenja brez nepotrebnega odlašanja.

28. Ker v preostalem niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je v preostalem delu pritožbi strank zavrnilo ter potrdilo izpodbijano odločitev sodišča prve stopnje, to je nerazveljavljeni del točk I/2 glede zakonitega prenehanja delovnega razmerja na podlagi redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 3. 2024, I/3 glede plačila razlike plače za čas od 14. 6. 2024 do dneva odločitve sodišča prve stopnje, tj. 16. 6. 2025, I/4 in I/5 glede plačila potnih stroškov in stroškov prehrane v zneskih in z obrestmi, kot izhajajo iz izreka sodbe, točki I/7 in I/8 izreka, nespremenjeni in nerazveljavljeni del točke II izreka, točko III/1 izreka, upoštevaje novejšo sodno prakso (VIII Ips 11/2023), po katerem posebna odločitev o nezakonitosti odpovedi pogodbe oziroma dela odpovedi, ki določa trajanje odpovednega roka in odpravnino, ne spada v izrek sodbe, in točko III/3 izreka (353. člen ZPP in 2. točka 365. člena ZPP). Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je zahtevek v točki III/3 izreka sklepa (plačilo reparacije v mesečnem znesku 1.591,92 EUR z obrestmi za čas od 27. 4. 2024 do 13. 6. 2024) v celoti vsebovan v zahtevku, o katerem je sodišče prve stopnje vsebinsko odločilo v točki I/3 izreka (plačilo reparacije v istem mesečnem znesku z obrestmi za čas od 27. 4. 2024 do dneva odločitve sodišča prve stopnje). Tovrstno navidezno kumulacijo sodišče praviloma reši tako, da le enkrat obravnava tožbeni zahtevek. Ob upoštevanju navideznosti zahtevane kumulacije in prepovedi ponovnega odločanja o isti stvari je pritožbeno sodišče potrdilo odločitev o zavrženju tega dela tožbe.

29. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo (tretji in četrti odstavek 165. člena ZPP).

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 7

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 72, 206, 353, 355, 358, 358-5, 365, 365-3

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 204, 204/3

Zakon o verski svobodi (2007) - ZVS  - člen 4, 19, 19/3

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 6, 9, 9/2, 20, 20/1, 73, 73/1, 73/1-6, 87, 87/2, 89, 89/1, 89/1-1, 129, 137, 137/1, 200, 200/3

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 82

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.