VDSS Sklep Pdp 580/2022
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-15

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Helena Papež (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

ugovor zoper plačilni nalog - taksna obveznost - taksna oprostitev - načelo enakosti - namen določbe - uveljavljanje sodnega varstva

Oprostitev plačila sodne takse v individualnih delovnih sporih premoženjske narave velja le za delavca kot tožnika. Zakonodajalec torej zavestno omejuje oprostitev le na aktivno stran - delavca, ki uveljavlja svoje pravice. Namen oprostitve, kot izhaja tudi iz obrazložitve k navedeni taksni tarifi, je olajšati dostop do sodišča delavcu kot šibkejši stranki postopka, ki bi ga sicer plačilo takse lahko odvrnilo od vložitve tožbe. Razlaga, po kateri bi bila oprostitev razširjena tudi na delavca kot toženca, bi presegla zakonodajalčev namen, saj takrat delavec ne sproža postopka in ni v nevarnosti, da bi ga taksa odvrnila od uveljavljanja sodnega varstva.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Z izpodbijanim sklepom je sodišče prve stopnje zavrnilo toženčev ugovor zoper plačilni nalog opr. št. I Pd 222/2020 z dne 30. 6. 2022.

2. Zoper sklep se pritožuje toženec iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep spremeni tako, da ugovoru zoper plačilni nalog ugodi in plačilni nalog razveljavi. Navaja, da je že v ugovoru opozoril na nepravilnost in protiustavnost plačilnega naloga, sodišče prve stopnje pa se do teh navedb ni opredelilo, s čimer je storilo bistveno kršitev postopka (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP) ter kršilo pravici iz 22. in 25. člena Ustave RS. Po taksni tarifi delavec kot tožnik v individualnih delovnih sporih premoženjske narave takse ne plača, kar je treba razlagati namensko, oprostitev mora veljati tudi za delavca kot toženca, zlasti kadar je tožnik oproščen plačila sodne takse. Neupoštevanje tega pomeni kršitev načela enakosti (14. člen Ustave RS) in enakega varstva pravic (22. člen Ustave RS). Namen oprostitve taks je zaščita delavcev in zavarovancev, katerih pravice so eksistenčnega pomena. Razlikovanje med delavcem kot tožnikom in delavcem kot tožencem je zato neustavno in neutemeljeno, saj so tudi delavci na pasivni strani pogosto v socialno šibkejšem položaju. Dodatno je sporno, da se taksna obveznost naloži delavcu kot tožencu še pred pravnomočnostjo odločitve o stroških postopka. Takšna ureditev ZST-1 je pomanjkljiva in protiustavna, ker delavca na pasivni strani spora postavlja v slabši položaj brez razumnega razloga. Priglaša stroške pritožbe.

4. Zmoten je očitek, da sodišče prve stopnje ni obrazložilo svoje odločitve, s katerim pritožba uveljavljala bistveno kršitev določb postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, posledično pa tudi kršitev iz 22. in 25. člena Ustave RS. Izpodbijani sklep je mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno štelo, da toženec v ugovoru ne navaja, da bi bila taksa napačno odmerjena glede na uspeh strank v postopku oziroma ob smiselni uporabi določb o povrnitvi stroškov. Kljub skopi obrazložitvi v delu, ki se nanaša na toženčev ugovor glede nezakonitosti in protiustavnosti ureditve, po kateri je delavec na pasivni strani določen kot zavezanec za plačilo takse, je mogoče sklep tudi v tem delu preizkusiti. Sodišče prve stopnje je povzelo toženčeve navedbe iz ugovora glede nezakonitosti in protiustavnosti izpodbijane ureditve, ter je s tem, ko teh navedb ni subsumiralo pod utemeljene ugovorne razloge, dejansko pravilno zavrnilo trditve o nezakonitosti in protiustavnosti ureditve.

5. Toženec se v pritožbi sklicuje na namensko razlago določbe 2.3.a točke taksne tarife ZST-1, ki določa: "

Takse ne plača delavec kot tožnik v individualnih delovnih sporih premoženjske narave.

" Določba taksne tarife je izrecna in enoznačna: oprostitev plačila sodne takse v individualnih delovnih sporih premoženjske narave velja le za delavca kot tožnika. Zakonodajalec torej zavestno omejuje oprostitev le na aktivno stran - delavca, ki uveljavlja svoje pravice. Namen oprostitve, kot izhaja tudi iz obrazložitve k navedeni taksni tarifi,1 je olajšati dostop do sodišča delavcu kot šibkejši stranki postopka, ki bi ga sicer plačilo takse lahko odvrnilo od vložitve tožbe. Razlaga, po kateri bi bila oprostitev razširjena tudi na delavca kot toženca, bi presegla zakonodajalčev namen, saj takrat delavec ne sproža postopka in ni v nevarnosti, da bi ga taksa odvrnila od uveljavljanja sodnega varstva. Položaj delavca v vlogi toženca se zato bistveno razlikuje od položaja delavca v vlogi tožnika. Ni namreč ogrožen njegov dostop do sodnega varstva, saj ni on tisti, ki postopek sproža. Zato ni potrebe po oprostitvi, ker ne gre za varovanje njegovega ustavnega položaja kot šibkejše stranke v smislu 23. člena Ustave RS (pravica do sodnega varstva).

6. Toženčeva trditev, da je določba v nasprotju s 14. členom Ustave RS, ker razlikuje med delavcem kot tožnikom in delavcem kot tožencem, ni utemeljena. Ustavno sodišče RS je že večkrat poudarilo, da načelo enakosti ne pomeni enakosti v vseh položajih, temveč le v primerljivih položajih. Delavec kot tožnik in delavec kot toženec nista v primerljivem položaju, saj oprostitev za delavca v vlogi tožnika, kot pojasnjeno, zasleduje cilj omogočiti dostop do sodišča, medtem ko ta razlog pri delavcu v vlogi toženca ne obstaja. Zato različno urejanje ni v neskladju z Ustavo RS, temveč temelji na stvarno upravičenem razlogu (zaščita dostopa do sodišča za šibkejšo stranko v položaju tožnika).

7. To, da je delavec kot tožnik po zakonu oproščen takse, medtem ko delavec kot toženec ni, ne pomeni niti, da je kršena pravica do enakega varstva pravic (22. člen Ustave RS). Določba 22. člena Ustave RS zagotavlja procesno enakost strank v postopku, torej, da ima vsaka stranka enake možnosti sodelovati v postopku, da jo sodišče ne obravnava pristransko in da lahko učinkovito uveljavlja svoje pravice. Gre za t. i. pravico do kontradiktornosti in procesnega ravnotežja, ne pa za materialno enakost položajev ali finančnih bremen. Določba 2.3.a točke Tarife ZST-1 ne ureja vprašanj procesne enakosti ali pravic strank v samem postopku, temveč le vprašanje plačila sodne takse kot javne dajatve. S tem se ne posega v procesne pravice strank. Delavec v vlogi toženca, ki je v postopku na prvi stopnji spor izgubil, bo sicer moral plačati takso za pritožbo, vendar mu bo ta strošek povrnjen, če bo v pritožbenem postopku uspel. Zakon torej ne ustvarja trajnega bremena, temveč le začasno procesno obveznost, ki jo lahko sodišče na koncu odpravi. To razlikuje njegov položaj od položaja delavca-tožnika, ki mora takso plačati že za dostop do sodišča prve stopnje.

8. Zakonodajalec ima pri urejanju taksne politike široko polje proste presoje, če s tem ne poseže v bistvo pravice do sodnega varstva (23. člen Ustave RS). Oprostitev delavca kot tožnika ima socialno-varstveni in funkcionalni namen - omogočiti šibkejši stranki, da sploh začne postopek. Ko pa delavec nastopa kot toženec, ta nevarnost ne obstaja, saj začetek postopka ni odvisen od njegovega plačila takse. Zato ob upoštevanju, da ima tudi možnost zaprositi za oprostitev, odlog ali obročno plačilo sodne takse (s čimer je vzpostavljen mehanizem individualne zaščite), ne gre za poseg v njegovo možnost učinkovitega sodelovanja v postopku.

9. Glede na navedeno pritožba tudi neutemeljeno opozarja na določbo prvega odstavka 10. člena ZST-1, po kateri so država in državni organi oproščeni plačila sodnih taks. Dejstvo, da tožnica ne plača sodne takse (ki bi jo dejansko sama prejela), ne posega v toženčevo pravico do sodnega varstva, ne glede na končni izid spora. S tem v zvezi je tudi neutemeljen pritožbeni očitek o neustreznosti ureditve, po kateri sodišče odloči o plačilu sodne takse pred pravnomočnostjo sodne odločbe. Zaradi tega namreč ni mogoče šteti, da delavca na toženi strani postavlja v nedopustno slabši položaj, ne da bi za to obstajal ustavno dopusten in objektivno utemeljen razlog.

10. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti tisti, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP), je pritožbeno sodišče neutemeljeno pritožbo toženca zavrnilo in na podlagi 2. točke 365. člena ZPP potrdilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

11. Odločitev, da toženec, ki v pritožbenem postopku ni uspel, sam krije svoje stroške pritožbe, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP.

1 Poročevalec DZ - Zakon o spremembah in dopolnitvah Zakona o sodnih taksah.

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - točka 2.3.a

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 14, 22, 23, 25

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - člen 10, 10/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.