VDSS Sodba Psp 86/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-08-28

mag. Lilijana Strban (preds.), Edo Škrabec (poroč.), mag. Biserka Kogej Dmitrovič

denarno nadomestilo za čas brezposelnosti - vračilo nadomestila - nezakonito prenehanje delovnega razmerja

Zavarovancu z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s strani družbe A., d. o. o. delovno razmerje ni prenehalo zakonito in bi moral biti dejansko zaposlen pri tožeči stranki. Ker je zavarovancu delovno razmerje nezakonito prenehalo in ga je delodajalec (tožeča stranka) dolžan pozvati nazaj na delo, sta izpolnjena oba pogoja za odpravo odločbe o priznani pravici do denarnega nadomestila. Posledično je podan dejanski stan iz 1. alineje drugega odstavka 140. člena ZUTD in ima zavod pravico od tožeče stranke zahtevati neto zneske denarnega nadomestila izplačanega zavarovancu.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek na odpravo odločbe tožene stranke (prvotoženka) št. ... z dne 24. 11. 2023 in odločbe Zavoda RS za zaposlovanje (drugotoženka) št. ... z dne 13. 10. 2023 (I. točka izreka). Zavrnilo je tožbeni zahtevek zoper drugotoženko (II. točka izreka). Odločilo je, da tožeča stranka sama krije svoje stroške postopka (III. točka izreka) in ji naložilo, da prvotoženki povrne stroške postopka v znesku 1.017,42 EUR v roku 8 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi (IV. točka izreka).

2. Zoper sodbo vlaga pritožbo tožeča stranka iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da ne obstoji zakonska podlaga za sprejeto odločitev. Sklicuje se na tretji odstavek 65. člena, prvo alinejo prvega odstavka 140. člena in prvo alinejo drugega odstavka 140. člena ZUTD. Trdi, da iz navedene materialnopravne podlage izhaja, da je odločbo o priznanju pravice do denarnega nadomestila mogoče odpraviti samo, če so izpolnjeni trije pogoji: (1) s pravnomočno sodbo mora biti ugotovljeno, (2) da je zavarovancu nezakonito prenehalo delovno razmerje, in (3) da ga je delodajalec dolžan pozvati nazaj na delo (prim. sodbo Psp 51/2016). V tem primeru ti pogoji niso izpolnjeni. Tožena stranka, ki ji je sledilo tudi sodišče, je svojo odločitev zmotno utemeljevala z odločitvami, ki so bile sprejete v delovnopravnem sporu. Iz sodb Pd 77/2019, Pdp 67/2021, VIII Ips 5/2022 in Pdp 158/2023 ni razvidno, da bi bilo pravnomočno odločeno, da je med tožečo stranko in zavarovancem od 1. 11. 2016 dalje sklenjena pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas, prav tako s citiranimi sodbami ni bilo odločeno, da je tožeča stranka dolžna zavarovanca pozvati nazaj na delo z dnem 16. 4. 2021. Del sodbe Delovnega sodišča v Kopru Pd 77/2019 z dne 13. 10. 2020, v katerem je bilo tožeči stranki naloženo, da je dolžna zavarovancu priznati vse pravice iz delovnega razmerja od 1. 11. 2016 dalje, je bil s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 67/2021 z dne 21. 4. 2021 razveljavljen in zahtevek v tem delu pravnomočno zavrnjen. S sodbo Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 5/2022 z dne 21. 2. 2023 in s sodbo Višjega delovnega in socialnega sodišča Pdp 158/2023 z dne 6. 7. 2023 je bilo odločeno le o razliki v prejemkih iz delovnega razmerja od 1. 11. 2016 dalje, ne pa tudi o obstoju delovnega razmerja. Vrhovno sodišče RS je v točki 18. obrazložitve zapisalo, da zavarovancu za obdobje veljavnosti pogodbe o zaposlitvi z družbo A., d. o. o., pri kateri je bil tožnik zaposlen še na dan izdaje prvostopenjske sodbe (trenutek, za katerega veljajo časovne meje pravnomočnosti), ni mogoče priznati obstoja delovnega razmerja pri B., d. d. niti ni mogoče slednji naložiti prijave v obvezna zavarovanja in vpis delovne dobe v matično evidenco ZPIZ. Vrhovno sodišče RS je odločilo, da je neutemeljen del tožbenega zahtevka za ugotovitev, da je od 1. 11. 2016 dalje med tožnikom in B., d. d. sklenjena pogodba o zaposlitvi za nedoločen in polni delovni čas na delovnem mestu luški transportni delavec oziroma, da mu mora B., d. d. izročiti takšno pogodbo o zaposlitvi. Da ni bilo odločeno o obstoju delovnega razmerja izhaja tudi iz 19. točke obrazložitve sodbe Vrhovnega sodišča RS, ki je zapisalo, da delovno razmerje pri tožeči stranki še ni bilo vzpostavljeno. To je bil razlog, da je Vrhovno sodišče RS štelo, da niso izpolnjeni pogoji za odločanje o sodni razvezi. Ni sporna ugotovitev, da je bila v sodbi Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 5/2022 potrjena odločitev prvostopenjskega sodišča, da je dolžna tožeča stranka zavarovanca pozvati v delovno razmerje. Vendar gre samo za enega od dveh kumulativno zahtevanih pogojev, ki so podlaga za odpravo odločbe o priznanju pravice do denarnega nadomestila. Drugi pogoj, torej pravnomočna ugotovitev, da je zavarovancu nezakonito prenehalo delovno razmerje, pa ni podan, saj to ni bilo ugotovljeno ne v izreku ne v obrazložitvi nobene od citiranih sodb. V sporu, ki se je vodil pod opr. št. Pd 77/2019 se zahtevek za ugotovitev nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja ni obravnaval, saj ni bil postavljen, niti ni bilo tosmernih trditev. Odločitev, da je B., d. d. dolžna tožnika pozvati nazaj na delo še ne pomeni, da je z dnem odločitve delovno razmerje vzpostavljeno. Delovno razmerje za naprej se vzpostavi šele z dejansko vrnitvijo delavca na delo (prim. sodbo VIII Ips 92/2008). Za obdobje od 16. 4. 2021 do 15. 5. 2023 delovnopravni spor Pd 77/2019 ne daje podlage za ugotovitev delovnega razmerja med zavarovancem in tožečo stranko. Tožena stranka, ki ji je sledilo prvostopenjsko sodišče, je kot nosilni razlog za svojo odločitev izpostavila ugotovitev, da je Vrhovno sodišče RS potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, da je med tožečo stranko in zavarovancem sklenjena pogodba o zaposlitvi za nedoločen čas. Takšna ugotovitev je napačna in protispisna. Iz 18. točke sodbe Vrhovnega sodišča RS VIII Ips 5/2022 izhaja diametralno nasprotno. Sodne odločitve, ki so bile sprejete (Pd 77/2019) obsegajo samo dejansko stanje do 13. 10. 2020, ko je bila zaključena glavna obravnava. Učinki pravnomočnosti se za čas od 13. 10. 2020 dalje ne raztezajo. Zavarovanec je bil ob izdaji sodbe še vedno zaposlen, vprašanje zakonitosti ali nezakonitosti prenehanja delovnega razmerja pa se v delovnopravnem sporu Pd 77/2019 ni obravnavalo. Šele v sporu pod opr. št. Pd 54/2021 je bilo pravnomočno odločeno, da je tožeča stranka dolžna zavarovanca za čas od 16. 4. 2021 do 15. 12. 2023 prijaviti v zavarovanja, vključno z vpisom delovne dobe v matično evidenco ZPIZ. Vendar pa je bila takšna odločitev sprejeta po izdaji izpodbijane odločbe, kar pomeni, da pravilnosti in zakonitosti izpodbijane odločbe za nazaj ne more utemeljevati. Sklep sodišča z dne 8. 11. 2023 dodatno utrjuje zaključek, da v času izpodbijane odločitve ni bilo pravnomočno odločeno o delu zahtevka, ki se nanaša na dejansko stanje, nastalo po zaključku glavne obravnave v zadevi Pd 77/2019. Iz sodbe Pd 54/2021 z dne 29. 2. 2024 izhaja, da je bila tožba, s katero je zavarovanec zahteval ugotovitev nezakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi zavržena, tožeča stranka pa zavarovancu pogodbe o zaposlitvi sploh ni podala. Posledično je nepravilna odločitev o stroških postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in sodbo spremeni tako, da zahtevku ugodi oziroma sodbo razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbe.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi. Po drugem odstavku 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo kršitev pravil postopka, ki jih uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. Na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje je sprejelo materialnopravno pravilno odločitev.

5. Predmet sodne presoje je pravilnost in zakonitost dokončne odločbe prvotoženke z dne 24. 11. 2023 v zvezi z odločbo Zavoda RS za zaposlovanje z dne 13. 10. 2023, s katero je bila odpravljena odločba Zavoda RS za zaposlovanje z dne 21. 7. 2021 (o priznanju pravice do denarnega nadomestila med brezposelnostjo) in zavrnjen zahtevek za priznanje pravice do denarnega nadomestila. Hkrati je bilo tožeči stranki naloženo, da Zavodu RS za zaposlovanje vrne znesek v višini 10.121, 91 EUR neto. V predsodnem postopku je bilo ugotovljeno, da je bila zavarovancu z odločbo z dne 21. 7. 2021 priznana pravica do denarnega nadomestila med brezposelnostjo za čas od 16. 4. 2021 do 15. 5. 2023, ki ga je prejemal do 15. 2. 2023. Ker je bilo v delovnem sporu odločeno, da je tožeča stranka dolžna zavarovanca pozvati na delo ter je podana vzročna zveza nezakonitega prenehanja pogodbe o zaposlitvi zavarovanca pri tožeči stranki in izplačilom pravice do denarnega nadomestila, je tožeča stranka dolžna Zavodu RS za zaposlovanje nadomestilo vrniti.

6. Pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom sodišča prve stopnje, da so izpolnjeni pogoji za odpravo odločbe o priznanju denarnega nadomestila za brezposelnost določeni v tretjem odstavku 65. člena Zakona o urejanju trga dela (ZUTD) in ima Zavod RS za zaposlovanje pravico od tožeče stranke (delodajalca) zahtevati vračilo neto zneskov denarnega nadomestila izplačanih zavarovancu, kot je določeno v 1. alineji drugega odstavka 140. člena ZUTD ter sta posledično izpodbijani odločbi pravilni in zakoniti.

7. ZUTD v tretjem odstavku 65. člena določa, da se poleg primerov, določenih v zakonu, ki ureja splošni upravni postopek, odpravi odločba o priznanju pravice do denarnega nadomestila tudi v primeru, ko je po njeni izdaji s pravnomočno sodbo, sodno poravnavo ali v postopku mediacije ugotovljeno, da je zavarovancu nezakonito prenehalo delovno razmerje in ga je delodajalec dolžan pozvati nazaj na delo oziroma je delovno razmerje vzpostavljeno do datuma, ki ga določi sodišče, kadar po določbah zakona, ki ureja delovna razmerja, samo odloči o prenehanju pogodbe o zaposlitvi.

Prva alineja drugega odstavka 140. člena ZUTD (med drugim) določa, da ima v primeru odprave odločbe o priznanju pravice do denarnega nadomestila na podlagi navedenega tretjega odstavka 65. člena ZUTD zavod pravico zahtevati od delodajalca vračilo neto zneskov denarnega nadomestila izplačanih zavarovancu do ponovne zaposlitve pri tem delodajalcu.

8. Na podlagi tretjega odstavka 65. člena ZUTD morata biti za odpravo odločbe o priznanju pravice do denarnega nadomestila izpolnjena dva pogoja, tj. s pravnomočno sodbo ugotovljeno nezakonito prenehanje delovnega razmerja in dolžnost delodajalca, da zavarovanca pozove nazaj na delo. Tožeča stranka ne nasprotuje ugotovitvi, da je dolžna zavarovanca pozvati nazaj na delo. Ključno za razsojo tako ostaja še vprašanje, ali je s pravnomočno sodbo ugotovljeno nezakonito prenehanje delovnega razmerja zavarovanca pri tožeči stranki.

9. Neutemeljeno je pritožbeno zatrjevanje, da drugi pogoj, tj. pravnomočna ugotovitev, da je zavarovancu nezakonito prenehalo delovno razmerje ni podan, ker to naj ne bi bilo ugotovljeno ne v izreku ne v obrazložitvi nobene od sodb izdanih v individualnem delovnem sporu. Vrhovno sodišče RS je v zadevi VIII Ips 11/2023 zavzelo stališče, da bistvo ugodilnih odločitev (izrekov) v sporih iz naslova odpovedi po postopkovnih pravilih (181. člen ZPP - ugotovitev obstoja pravnega razmerja) ni v ugotovitvi nezakonitosti odpovedi v izreku sodne odločbe, ampak v ugotovitvi, da delovno razmerje na podlagi takšne odpovedi ni prenehalo, ampak še naprej traja oziroma obstoji. Ugotovitev o nezakonitosti odpovedi je torej podlaga za priznanje delovnega razmerja, ne pa predmet odločitve.

10. Da delovno razmerje v tem primeru ni prenehalo, ampak traja še naprej, je v sporu med tožečo stranko in družbo A., d. o. o. ter zavarovancem, ki mu je bilo z odločbo z dne 21. 7. 2021 priznano denarno nadomestilo za brezposelnost, pojasnilo Vrhovno sodišče RS (sodna odločba VIII Ips 5/2022 z dne 21. 2. 2023). Razlagovalo je, da se je pogodba o opravljanju storitev, sklenjena med tožečo stranko in družbo A., d. o. o., izvajala kot pogodba o zagotavljanju dela delavcev drugemu uporabniku, dejansko pa je bila namenjena temu, da se prikrije stalna potreba tožeče stranke po delu zavarovanca. Poudarilo je, da je način poslovanja, ki sta ga vzpostavila tožeča stranka in družba A., d. o. o., ki ni izpolnjevala formalnih pogojev za zakonito izvajanje dejavnosti zagotavljanja dela delavcev drugemu uporabniku, privedel do kršitve osnovnih pogojev zaposlitve delavcev. Z izvajanjem nezakonitega modela poslovanja je bilo pogodbeno razmerje med zavarovancem in družbo A., d. o. o. (ki je bilo formalno vzpostavljeno s pogodbo o zaposlitvi) zlorabljeno. Dodatno je pojasnilo, da bi bilo zavarovancu mogoče priznati obstoj delovnega razmerja pri tožeči stranki od 1. 11. 2016 dalje, vendar pa je imel zavarovanec pri družbi A., d. o. o. sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen in polni delovni čas. Zato mu za obdobje veljavnosti te pogodbe o zaposlitvi ni mogoče priznati obstoja delovnega razmerja pri tožeči stranki. Sklenjena pogodba o zaposlitvi z družbo A., d. o. o. pa ni ovira za poziv zavarovanca na delo in vzpostavitev delovnega razmerja pri tožeči stranki za naprej. Zato so neutemeljene pritožbene navedbe, da ni mogoče priznati obstoja delovnega razmerja zavarovanca pri tožeči stranki od 16. 4. 2021 dalje, tj. v času ko je bil zavarovanec prejemnik nadomestila za brezposelnost.

11. Bistvena za razsojo je ugotovitev, da zavarovancu z odpovedjo pogodbe o zaposlitvi s strani družbe A., d. o. o. delovno razmerje ni prenehalo zakonito in bi moral biti dejansko zaposlen pri tožeči stranki. Ker je zavarovancu delovno razmerje nezakonito prenehalo in ga je delodajalec (tožeča stranka) dolžan pozvati nazaj na delo, sta izpolnjena oba pogoja za odpravo odločbe o priznani pravici do denarnega nadomestila, kar je pravilno ugotovilo že sodišče prve stopnje. Posledično je podan dejanski stan iz 1. alineje drugega odstavka 140. člena ZUTD in ima zavod pravico od tožeče stranke zahtevati neto zneske denarnega nadomestila izplačanega zavarovancu. To pomeni, da je tožeči stranki pravilno naloženo vračilo denarnega nadomestila med brezposelnostjo v znesku 10.121,91 EUR, ki je bil zavarovancu priznan in izplačan na podlagi odločbe z dne 21. 7. 2021.

12. Za pravilno presojo zadeve ni relevantna odločitev v individualnem delovnem sporu, ki se je vodil pred Delovnim sodiščem v Kopru med zavarovancem in tožeče stranko (sodba Pd 54/2021 z dne 29. 2. 2024 v zvezi s sodno odločbo Pdp 263/2024 z dne 19. 6. 2024) in v katerem je bilo tožeči stranki naloženo, da zavarovanca za čas od 16. 4. 2021 do 15. 2. 2023 prijavi v zavarovanja (pokojninsko, zdravstveno, starševsko, za brezposelnost, vključno z vpisom delovne dobe v matično evidenco ZPIZ), kot to skuša uveljaviti tožeča stranka. Pravilno je razlogovanje sodišča prve stopnje, da ugotovitve o nezakonitem prenehanju delovnega razmerja in pozivu delodajalca za vrnitev zavarovanca nazaj na delo (tretji odstavek 65. člena ZUTD) izhajajo že iz delovnega spora, ki se je vodil pod opr. št. Pd 77/2019.

13. Odločitev sodišča prve stopnje je pravilna tudi v delu v katerem je tožbeni zahtevek zoper drugotoženko zavrnilo, ker ta ni pasivno legitimirana stranka (tč. 3 obrazložitve sodbe sodišča prve stopnje).

14. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi, kot tudi ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo tožeče stranke kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

15. Tožeča stranka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Da se odpravi sočasen obstoj dveh zavarovalnih podlag, na podlagi katerih se plačujejo prispevki za obvezna socialna zavarovanja.

Zadeva se nanaša na tožečo stranko in drugega delavca.

Zakon o urejanju trga dela (2010) - ZUTD  - člen 65, 65/3, 140, 140/2, 140/2-1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 181

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.