VDSS Sodba Pdp 325/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), mag. Urša Klemenčič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - pristojna oseba za podajo odpovedi - zagovor delavca - nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja - hujša kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja - hujša kršitev delovnih obveznosti z znaki kaznivega dejanja

Dejstvo, da sodišče prve stopnje tožnikovih kršitev ni opredelilo po 1. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (temveč po 2. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1) ne pomeni, da takšne okoliščine v smislu prvega odstavka 109. člena ZDR-1 niso podane.

V okoliščinah konkretnega primera ni pomembno, kdo je izdal in tožniku vročil pisno seznanitev in vabilo na zagovor v zvezi z nameravano izredno odpovedjo, temveč je odločilno, da so bili izpolnjeni pogoji po drugem odstavku 85. člena ZDR-1 s tem, da je bil tožnik pisno seznanjen z očitanimi kršitvami in mu je bil omogočen zagovor v roku najmanj treh delovnih dni.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki sami krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo primarni tožbeni zahtevek, (1) da je sklep o odpoklicu z dne 13. 12. 2022 nezakonit in ničen ter se odpravi; (2) da je toženka dolžna tožniku obračunati in izplačati znesek 35.257,44 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 14. 1. 2023 dalje do plačila; (3) da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 22. 12. 2022 nezakonita in se odpravi; (4) da tožniku delovno razmerje ni prenehalo dne 22. 12. 2022, ampak traja še naprej z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja; (5) da je toženka dolžna tožnika pozvati nazaj na delo v roku 3 dni, ga prijaviti v vsa obvezna zavarovanja ter mu od prenehanja delovnega razmerja dalje, razen v času zaposlitve pri drugem delodajalcu, obračunati bruto plačo v skladu s pogodbo o zaposlitvi v višini 13.752,48 EUR ter po odvedbi obveznih davkov in prispevkov tožniku izplačati ustrezen neto znesek, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska posamezne plače od 19. dne v naslednjem mesecu do dne plačila; (6) da je toženka dolžna tožniku za čas od 13. 12. 2022 do 22. 12. 2022 obračunati plačo v višini 11.752,48 EUR, od tega obračunati in plačati davke in prispevke ter tožniku izplačati neto znesek, zmanjšan za že prejeti neto znesek, in sicer z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 1. 2023 dalje do plačila ter (7) mu za čas od 23. 12. 2022 do odločitve sodišča prve stopnje (plačati) odškodnino v višini razlike v plači 12.549,12 EUR mesečno, z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od zneska posamezne razlike v plači od 19. dne v naslednjem mesecu do dne plačila (točka I izreka). Nadalje je zavrnilo podredni tožbeni zahtevek, ki je v točkah 1, 2, 3, 5, 6 in 7 identičen kot primarni tožbeni zahtevek, v (4) pa se glasi, da tožniku delovno razmerje ni prenehalo dne 22. 12. 2022, temveč traja tudi nadalje z vsemi pravicami in obveznostmi iz delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje, ter v točki (8), da je toženka dolžna tožniku v skladu s 118. členom Zakona o delovnih razmerjih obračunati denarno povračilo v višini 248.950,08 EUR, od navedenega plačati predpisane davke in prispevke, ter nato tožniku izplačati ustrezen neto znesek, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od dneva zamude dalje do plačila (točka II izreka). Odločilo je, da vsaka stranka sama krije svoje stroške postopka (točka III izreka).

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, naj sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku stroškovno ugodi. Navaja, da je postopek izredne odpovedi vodil nadzorni svet. A. A. na seji nadzornega sveta ni aktivno sodeloval, B. B. pa je kot predsednik nadzornega sveta zahteval pripravo izredne odpovedi, saj je podpisnik izredne odpovedi. Kršena je bila pravica tožnika do izjave, ker je sodišče prve stopnje odločitev oprlo na dejstva, glede katerih se tožnik ni imel možnosti izjaviti se in ki jih toženka ni zatrjevala. V tem delu gre za sodbo presenečenja. Pravno nevzdržna so stališča sodišča, da ni pomembno, kdo je podpisal vabilo (na zagovor) in sklep o prepovedi opravljanja dela, kdo je vodil zagovor in podpisal izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi. Zgolj sopodpis in nenasprotovanje odpovedi (A. A.) ni argument, da je odpoved podal pristojni organ. Tudi žigosanje z žigom toženke ni dokaz strinjanja (z izredno odpovedjo). Izpodbijana sodba je v celoti neobrazložena v delu, ki se nanaša na tožnikov ugovor, da je bil njegov zagovor zgolj formalnost. Toženka je sočasno pripravila vabilo na zagovor in odpoved, kar je omogočilo, da je bila odpoved tožniku vročena neposredno po zagovoru. Toženka je reorganizirala in optimizirala poslovanje, kar je tožnik izvedel tako, da je dela C. C. razdelil med zaposlene. Priče so potrdile prevzem nalog, zaradi česar je postalo delo C. C. nepotrebno. Pri toženki je dejansko prišlo do racionalizacije in reorganizacije, pri čemer se je racionalizacija ter reorganizacija izvajala tudi nadalje, saj se na to sklicuje tudi novi direktor družbe A. A., in sicer v redni odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnih razlogov D. D. Formalna ukinitev delovnega mesta in sprememba sistemizacije delovnih mest nista pogoj za zakonitost odpovedi. Navedbe toženke, da je na delovno mesto kasneje zaposlila E. E., so zavajajoče, saj je še naprej opravljala enake delovne naloge kot na prejšnjem delovnem mestu. Tožnik je predložil ponudbo št. ..., iz katere izhaja, da je A. A. nameraval izvesti prodajo osnovnih sredstev, v zvezi s katerimi je bilo govora že v trenutku odločitve tožnika, da se C. C. poda redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Tožnik je tudi opozoril, da je A. A. oziroma toženka prodala ali oddala tovorno vozilo in prikolico, s katerima je predhodno opravljala lastne prevoze, družbi F. d. o. o., G. (Hrvaška), ter za izvedbo lastnega transporta najela izvajalca. Vse navedeno kaže na to, da so bila tožnikova ravnanja skladna tudi s kasnejšimi poslovnimi odločitvami toženke. Tožnik C. C. ni pridobil premoženjske koristi in delal v škodo toženke. Glede aneksa k pogodbi o zaposlitvi za C. C. izpodbija nepravilne zaključke sodišča prve stopnje. Ali je imel pooblastilo za podpis aneksa k pogodbi o zaposlitvi, je potrebno izhajati iz vsebine sklepa nadzornega sveta in ne zgolj povzemati navedb toženke. Zaključki sodišča, na katerih temelji ugotovitev sodišča, da je navedeni očitek utemeljen, je v nasprotju z listinami v spisu. Iz zapisnika z dne 18. 11. 2022 namreč izhaja, da je nadzorni svet sprejel sklep o razveljavitvi sklepov, sprejetih na seji dne 31. 5. 2016, in sicer pod točko (Ad2) in točko (Ad3), v delu, kjer je navedena možnost sklenitve pogodbe o delu za dobo 5 let in v delu, ki direktorju daje pooblastilo za sklenitev takšnih pogodb o delu. Iz navedenih sklepov nedvoumno izhaja, da se razveljavitev ne nanaša na sklenitev aneksa k pogodbi o zaposlitvi, temveč na sklepanje pogodb o delu, katerih pa tožnik ni podpisal. Prav tako s sklenitvijo navedenega aneksa ni prišlo do poseganja v pristojnost direktorja A. A., saj je A. A. nato samostojno odločal, s kom bo sklepal pogodbo o delu (po upokojitvi). Tožnik C. C. ni priznal ničesar, kar ji že sicer ne bi pripadalo. Aneks tudi ni antidatiran. V tem delu je dejansko stanje nepravilno in nepopolno ugotovljeno, posledično pa nepravilno uporabljeno materialno pravo. Toženka je tožniku v vabilu in v izredni odpovedi očitala kršitev po prvi alinei prvega odstavka 110. člena ZDR-1, in sicer da je storil hudo kršitev delovnih obveznosti, ki izpolnjuje znake kaznivega dejanja zlorabe položaja pri gospodarski dejavnosti. Sodišče prve stopnje je v zvezi s kršitvama glede podane redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi in sklenitve aneksa z C. C. sicer ugotovilo kršitev obveznosti iz delovnega razmerja, vendar pa ne tudi znakov kaznivega dejanja. Ni izpolnjen dodatni pogoj za zakonitost odpovedi, in sicer nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. O vseh navedenih okoliščinah, ki bistveno vplivajo na odločanje o nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka, se sodišče ni opredelilo, zato je sodba v tem delu neobrazložena, s čimer je sodišče storilo bistveno kršitev postopka. Sklep o odpoklicu je v celoti neobrazložen, saj povzema le zakonske določbe. Kot izhaja iz sodne prakse, morajo biti v primeru odpoklica zaradi hujših kršitev obveznosti že v sklepu o odpoklicu oziroma spremljajočem zapisniku dovolj določno navedene očitane kršitve, ki so bile dejanski konkretni razlog za odpoklic. Naknadno pavšalno navajanje toženke v sodnem postopku, da so kršitve, na katere se sklicuje sklep o odpoklicu, pojasnjene v vabilu na zagovor, navedenega ne spremeni. V pravočasni dopolnitvi pritožbe med drugim vztraja, da je imel pooblastilo za sklenitev aneksa. Sodišče prve stopnje spregleda, da sklepanje pogodb z veljavnostjo za nazaj pri toženki ni bilo sporno oziroma je bila celo taka praksa in pri presoji nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja ne upošteva, da bi tožniku v vsakem primeru prenehala funkcija direktorja zaradi izteka mandata, za nov mandat pa ni kandidiral. Priglaša stroške pritožbe.

3. V odgovoru na pritožbo toženka prereka navedbe iz pritožbe, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je skladno z določbo 19. člena ZDSS-1 pri odločanju uporabilo določbe ZPP. Na podlagi drugega odstavka 350. člena ZPP je izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah uveljavljanih pritožbenih razlogov. Pri tem je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tem členu, in tiste, ki jih uveljavlja pritožba, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka. Dejansko stanje je ugotovilo pravilno in popolno. Na tako ugotovljeno dejansko stanje pa je tudi pravilno uporabilo materialno pravo. Skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP je presojalo pritožbene navedbe, ki so odločilnega pomena.

6. Tožnik je s tožbo uveljavljal nezakonitost oziroma ničnost sklepa nadzornega sveta toženke z dne 13. 12. 2022 o odpoklicu tožnika kot direktorja družbe in ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 22. 12. 2022 ter posledično reintegracijo in reparacijo, kakor tudi plačilo odškodnine v višini razlike v plači za čas zaposlitve pri drugem delodajalcu (od prenehanja delovnega razmerja do odločitve sodišča prve stopnje). S 1. pripravljalno vlogo je postavil še podredni tožbeni zahtevek, s katerim je namesto reintegracije uveljavljal sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi in plačilo denarnega povračila namesto reintegracije, v preostalem pa je podredni tožbeni zahtevek identičen s primarnim tožbenim zahtevkom.

7. Sodišče prve stopnje je odločalo drugič. V prvem sojenju je s sodbo opr. št. Pd 1/2003 z dne 30. 4. 2024 tožbenemu zahtevku ugodilo. Pritožbeno sodišče je s sklepom opr. št. Pdp 286/2024 z dne 4. 9. 2024 sodbo v izpodbijanem delu razveljavilo in zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v novo sojenje. V novem sojenju je sodišče prve stopnje tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo.

8. Pritožba neutemeljeno navaja, da je sodišče prve stopnje v zvezi z (ne)pristojnostjo nadzornega sveta za podajo izredne odpovedi sodbo oprlo na dejstva, glede katerih se tožnik ni mogel izjaviti in ki jih tudi toženka ni zatrjevala. Za odločitev je bistveno stališče, ki ga je pritožbeno sodišče zavzelo v sklepu opr. št. Pd 286/2024 z dne 4. 9. 2024, in sicer, da sta izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi podpisala tako predsednik nadzornega sveta B. B. kakor tudi (novi) direktor toženke A. A. Tudi če je o podaji izredne odpovedi glasoval nadzorni svet in jo je podpisal predsednik nadzornega sveta, je odpoved nesporno podpisala tudi upravičena oseba za njeno podajo, tj. novi direktor toženke A. A., ki je tudi sodeloval na seji nadzornega sveta dne 22. 12. 2022 oziroma pri zagovoru tožnika. Pritožbeno sodišče je tudi izpostavilo, da za odločitev ni pomembno, da sicer novi direktor toženke A. A. ni bil naveden med navzočimi na zagovoru, glede na to, da je zapisnik o zagovoru tudi podpisal, kar nedvomno pomeni, da je bil na zagovoru navzoč oziroma da se je s pisnim zagovorom tožnika seznanil na seji nadzornega sveta, v sklopu katere je zagovor potekal ter v zapisniku katere je med navzočimi direktor tudi naveden. Zato je štelo, da so s tem izpolnjeni formalni pogoji podane odpovedi pogodbe o zaposlitvi po 20. in 73. členu ZDR-1, torej da je odpoved podala upravičena oseba, ki je upravičena za zastopanje toženke. A. A. se je s podajo izredne odpovedi tožniku strinjal, saj jo je podpisal kot zakoniti zastopnik toženke in jo tudi opremil z njenim žigom. Za pritožbeno rešitev zadeve je v tem delu bistveno, da je odpoved podpisala oseba, ki je bila pooblaščena za njeno podajo. Dejstvo, da je odpoved podpisal A. A., pa je toženka zatrjevala že v odgovoru na tožbo. Zato ni mogoče šteti, da je sodišče prve stopnje odločilo v nasprotju s trditveno podlago v spisu. Glede na zavzeto stališče pritožbenega sodišča je torej moralo biti tožniku znano stališče, ki ga bo v novem sojenju upoštevalo sodišče prve stopnje, zato se je lahko opredelil do vseh navedb in dejstev, ki so glede na sprejeto materialnopravno stališče pomembne za odločitev v ponovljenem sojenju. Pritožba torej neutemeljeno navaja, da gre za sodbo presenečenja, ker naj bi tožnik menil, da bo sodišče prve stopnje v novem sojenju razsodilo enako kot s sodbo opr. št. Pd 1/2023.

9. Kot izhaja iz razveljavitvenega sklepa, v okoliščinah konkretnega primera ni pomembno, kdo je izdal in tožniku vročil pisno seznanitev in vabilo na zagovor v zvezi z nameravano izredno odpovedjo, temveč je odločilno, da so bili izpolnjeni pogoji po drugem odstavku 85. člena ZDR-1 s tem, da je bil tožnik pisno seznanjen z očitanimi kršitvami in mu je bil omogočen zagovor v roku najmanj treh delovnih dni. Zato pritožba neutemeljeno navaja, da je nepravilno stališče sodišča prve stopnje, da ni pomembno, kdo je podpisal vabilo na zagovor, že zgoraj pa je obrazloženo, da se je A. A. seznanil s tožnikovim zagovorom.

10. Glede na navedeno, ko je torej bistveno, da je toženka navedla, da je A. A. podpisal izredno odpoved, niso odločilne pritožbene navedbe, da je toženka sama zatrjevala, da je nadzorni svet pristojni organ za podajo odpovedi, in da se je s tem stališčem strinjal tudi A. A. Iz navedenega razveljavitvenega sklepa namreč izhaja, da ni bistveno, tudi če je A. A. zmotno mislil, da je odločitev za podajo izredne odpovedi na nadzornem svetu oziroma njegovem predsedniku in ne na njem kot novem predsedniku uprave, saj je s podpisom izredne odpovedi in z njenim žigosanjem z žigom toženke jasno izrazil svojo voljo oziroma strinjanje z odločitvijo, da se tožniku poda izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi. Glede na navedeno so neutemeljene obširne pritožbene navedbe, s katerimi tožnik nasprotuje zavzetemu stališču pritožbenega sodišča, da podpis A. A. in žig toženke zadoščata za zaključek, da je odpoved podal upravičen organ toženke ter pritožbeno izpostavljanje vloge nadzornega sveta v postopku odpovedi, podpis predsednika nadzornega sveta B. B. na odpovedi, ki naj bi po stališču pritožbe tudi zahteval pripravo izredne odpovedi.

11. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da je bil tožnikov zagovor zgolj formalnost. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da pri delodajalčevi odpovedi pogodbe o zaposlitvi ne gre za formalni postopek odločanja, ki bi bil obremenjen z vsemi procesnimi kavtelami, temveč za pogodbeno izjavo volje, pri podaji katere mora delodajalec kot pogoj za njeno zakonitost spoštovati tudi nekatere v zakonu posebej opredeljene obveznosti, zato obveznosti delodajalca pred odpovedjo ni mogoče izenačevati z obveznostmi, ki izhajajo iz formalnih sodnih postopkov. Bistveno je torej, da je toženka tožniku omogočila zagovor pred izredno odpovedjo in da mu je bila zagotovljena pravica do obrambe. Glede na navedeno ni odločilna pritožbena navedba, da naj bi bilo iz napisa na tiskalniku razvidno, da ima odpoved enak datum kot vabilo na zagovor, in da je bila vročena tožniku neposredno po zagovoru.

12. V zvezi s ugotovljeno hujšo kršitvijo pogodbenih in drugih obveznosti iz 2. točke prvega odstavka 110. člena ZDR-1, ki jo je tožnik storil s tem, da je svoji ženi C. C., ki je bila zaposlena na delovnem mestu vodja logistike, dne 8. 12. 2022 podal redno odpoved iz poslovnega razloga, pritožba neutemeljeno izpodbija dejanske ugotovitve sodišča prve stopnje, da odpovedni razlog (poslovni razlog) ni bil podan, oziroma je bil navidezen, ter da je tožnik odpoved podal iz osebnih razlogov. Pritožba namreč neutemeljeno izpostavlja, da je toženka reorganizirala in optimizirala poslovanje. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik 8. 12. 2022 na sestanku, katerega je sklical in na katerem so bili prisotni tudi C. C., A. A., H. H. in I. I., svoji ženi C. C. izročil redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Tožnik je na sestanku povedal, da se je iz osebnih razlogov odločil, da poda C. C. odpoved iz poslovnega razloga, saj bo na ta način glede na sklepe oziroma sejo nadzornega sveta toženke z dne 18. 11. 2022 (razveljavitev sklepov AD2 in AD3 oziroma sklepov, ki bi C. C. nudili možnost dela na podlagi podjemne pogodbe pri toženki po upokojitvi) ter dano situacijo dobila najvišjo možno odpravnino. Prav tako jim je dejal, da bi C. C. v primeru 5-letnega dela na podlagi podjemne pogodbe po upokojitvi zaslužila več, kot bo dobila na podlagi odpravnine in da so bili zunanji dejavniki, ki so ga navedli do tega, da ji izroči to odpoved. Šlo naj bi za njegovo interno in moralno kalkulacijo.

13. Sodišče prve stopnje je na podlagi izpovedi tožnika ter prič C. C. in J. J. (tožnikov sin) povzelo, da naj bi A. A. omenjal oziroma imel vizijo, da načrtuje ukinitev delovnega mesta vodje logistike, da se logistiko preda zunanjim sodelavcem, da bi postopno ukinili lastne transporte, da se izloči logistiko iz dejavnosti toženke ter da bi se racionaliziral tisti interni del pri toženki, ko se zunanje kooperante organizira za prevoze, vendar pa sodišče prve stopnje te izpovedi ni štelo za odločilne, saj je verjelo A. A., ki je izpovedal, da kot novi direktor tožniku ni dejal, da načrtuje ukinitev delovnega mesta vodje logistike, da se glede tega z njim ni pogovarjal, pri čemer se s tožnikom tudi ni pogovarjal nič konkretnega o vsebini dela v zvezi z logistiko, ker je bil takrat pri toženki (šele) en mesec in je predvsem spoznaval tekoče procese. Prav tako so po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje H. H., I. I. in K. K. izpovedali, da jim ni znano oziroma niso slišali, da bi A. A. načrtoval ukinitev delovnega mesta vodje logistike oziroma da bi se takrat pri toženki odločalo ali govorilo o ukinitvi delovnega mesta vodje logistike, oziroma o ukinitvi dejavnosti logistike, saj pri toženki brez logistike ne morejo funkcionirati in so prevozi ključni.

14. Pritožbene navedbe o reorganizaciji pri toženki so torej neutemeljene in ne izhajajo iz ocene izvedenih dokazov. Pritožba zmotno meni, da je reorganizacija dejansko dokazana s tem, da je tožnik po tem, ko je C. C. podal neutemeljeno odpoved iz poslovnega razloga, istega dne sklical tudi sestanek, na katerega je povabil določene zaposlene pri toženki (L. L., K. K., E. E., M. M.) ter jim pojasnil, da bodo prevzeli oziroma si razdelili naloge C. C. To namreč ne utemeljuje obstoja odpovednega razloga, saj je toženka po pravilnem stališču sodišča prve stopnje še vedno imela potrebo po tožničinem delu na delovnem mestu vodje logistike. Tožnikovo stališče bi dejansko pomenilo, da je vedno podan poslovni razlog, če se po podani odpovedi dela in naloge delavca, kateremu je bila podana odpoved, delovne naloge via facti razdelijo med ostale zaposlene delavce. Takšno ravnanje pomeni zlorabo instituta redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga. Da je šlo za nezakonito ravnanje tožnika, je sodišče prve stopnje pravilno sklepalo tudi na podlagi posrednih dokazov, in sicer dejstva, da je redna odpoved iz poslovnega razloga C. C. prva odpoved iz poslovnega razloga v celotnem obstoju toženke, ki je bila ustanovljena leta 1968, in da je tožnik za podajo odpovedi prvič angažiral zunanjega pravnega strokovnjaka, saj je pri toženki odpovedi pogodb o zaposlitvi vedno pripravljal pri njej zaposlen pravnik. Dokazno oceno je tudi pravilno oprlo na ugotovitev, da je tožnik odpoved podal neposredno pred potekom petletnega mandata kot direktorja toženke (24. 12. 2022), zato bi bilo po pravilnem stališču sodišča prve stopnje logično in razumljivo, da če bi A. A. res načrtoval ukinitev delovnega mesta vodje logistike, da tožnik to odločitev prepustil novemu poslovodji.

15. Pritožba glede okoliščin tega primera neutemeljeno navaja, da formalna ukinitev delovnega mesta in sprememba sistemizacije delovnih mest nista pogoj za zakonitost odpovedi. Formalna ukinitev sicer res ni pogoj za zakonitost odpovedi, vendar je bistvena pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da je potreba po delu na delovnem mestu vodje logistike obstajala. Ker je za odločitev o zakonitosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi bistveno stanje v času podaje odpovedi, niso odločilne pritožbene navedbe, da naj bi toženka zavajajoče navajala, da je na delovno mesto kasneje zaposlila E. E., ter da je tožnik predložil ponudbo št. ..., iz katere izhaja, da je A. A. nameraval izvesti prodajo osnovnih sredstev, oziroma da je A. A. tudi prodal ali oddal tovorno vozilo in prikolico, s katerima je predhodno opravljala lastne prevoze, ter za izvedbo lastnega transporta najela izvajalca.

16. Glede druge hujše kršitve pogodbenih obveznosti, ki jo je tožnik storil s tem, da je 2. 12. 2022 z C. C. neupravičeno podpisal aneks h njeni pogodbi o zaposlitvi, na podlagi katerega je imela pravico do nagrade 5.400,00 EUR v primeru, če ne sklene podjemne pogodbe za dobo 5 let, pritožba neutemeljeno navaja, da iz sklepa nadzornega sveta z dne 18. 11. 2022 ne izhaja, da bi bila tožniku odvzeta pooblastila za podpis tega aneksa, in da sodišče prve stopnje v tem delu protispisno sodbo utemeljuje le na navedbah toženke o odvzemu pooblastil, ne pa na podlagi listine, ki se nanaša na vsebino pooblastila (zapisnik 21. seje nadzornega sveta z dne 18. 11. 2022). S tem v zvezi je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik s svojo ženo 2. 12. 2022 sklenil aneks k pogodbi o zaposlitvi z dne 20. 12. 2021, na podlagi katerega je imela pravico do nagrade 5.400,00 EUR v primeru, če ne sklene podjemne pogodbe za dobo 5 let. Pri tem je pravilno razlogovalo, da je tožnik aneks sklenil kljub temu, da je nadzorni svet na 21. seji 18. 11. 2022 sprejel sklep, s katerim je odločil, da se razveljavi pravica oziroma možnost tožnika kot direktorja toženke, da sklene pogodbo o delu za dobo 5 let (ob upokojitvi). Pravilno je štelo, da na podlagi tega sklepa tožnik tudi ni imel več pooblastil za sklepanje podjemnih pogodb oziroma aneksov k pogodbi o zaposlitvi. Z aneksom k pogodbi o zaposlitvi je namreč tožnik zavezal toženko k plačilu denarne nagrade v zvezi s podjemno pogodbo, ravno na to pa se je nanašal sklep nadzornega sveta. Zato pritožba neutemeljeno navaja, da iz sklepov nadzornega sveta izhaja, da se razveljavitev ne nanaša na sklenitev aneksa k pogodbi o zaposlitvi, temveč se nanaša na sklepanje pogodb o delu, katere pa tožnik ni podpisal. Glede na navedeno tudi niso utemeljene pritožbene navedbe, da s sklenitvijo aneksa ni prišlo do poseganja v pristojnost direktorja A. A., ki se je nato samostojno odločal, s kom bo sklepal pogodbo o delu, ter da tožnik C. C. ni priznal ničesar, kar ji že sicer ne bi pripadalo. V zvezi s pritožbenimi navedbami, ki se nanašajo na antidatiranost aneksa pa je bistveno, da je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da velja od 1. 1. 2022, torej sta stranki njegovo veljavnost nedopustno določili na čas pred sprejemom sklepov nadzornega sveta. Ne glede na vse zgoraj navedeno pa pritožbeno sodišče pojasnjuje, da bi za zakonitost izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi zadoščala že ugotovitev, da je tožnik storil prvo kršitev, torej da je C. C. neutemeljeno na škodo toženke podal redno odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga.

17. Pritožba nadalje neutemeljeno navaja, da ni izpolnjen drugi pogoj za zakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 (nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja) s tem, ker sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da bi bili v tožnikovem ravnanju izpolnjeni znaki kaznivega dejanja zlorabe položaja pri gospodarski dejavnosti iz 1. točke prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (kot mu je to očitala toženka), oziroma na ugotovitve revizijskega poročila. Pritožba v zvezi s tem tudi neutemeljeno navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do vseh okoliščin, ki vplivajo na odločanje o nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Posledično zmotno meni, da je sodba v tem delu neobrazložena, zaradi česar naj bi bila podana bistvena kršitev določb postopka. Dejstvo, da sodišče prve stopnje tožnikovih kršitev ni opredelilo po 1. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1 (temveč po 2. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1) namreč ne pomeni, da takšne okoliščine v smislu prvega odstavka 109. člena ZDR-1 niso podane. Sodišče prve stopnje je svojo odločitev natančno obrazložilo, in sicer da je toženka zaradi opisanega ravnanja tožnika izgubila zaupanje vanj kot njenega zaposlenega ter da je njuno medsebojno zaupanje porušeno, da je A. A. prepričljivo izpovedal, da je zaradi očitanih kršitev toženka podala odpoved, ker s tožnikom ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja, saj je zasledoval finančne koristi svoje družine, in da se je zaupanje toženke do tožnika porušilo. Pravilno je upoštevalo, da je bil tožnik na delovnem mestu direktorja, zaradi česar je bil dolžan ravnati s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika ter se vzdržati vseh ravnanj, ki bi glede na naravo njegovega vodstvenega dela materialno škodovala ali bi lahko škodovala poslovnim interesom toženke. Na drugačno odločitev od izpodbijane ne vplivajo pritožbene navedbe, da naj bi sodišče prve stopnje spregledalo, da sklepanje pogodb z veljavnostjo za nazaj pri toženki ni bilo sporno oziroma je bila celo taka praksa, oziroma da pri presoji nezmožnosti nadaljevanja delovnega razmerja ne upošteva, da bi tožniku v vsakem primeru prenehala funkcija direktorja zaradi izteka mandata, za nov mandat pa ni kandidiral. Te navedbe namreč glede na storjene kršitvi ne morejo vplivati na to, da bi bilo mogoče s tožnikom nadaljevati delovno razmerje.

18. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, ki se nanašajo na vsebino sklepa o odpoklicu, in sicer da morajo biti v primeru odpoklica zaradi hujših kršitev obveznosti že v sklepu o odpoklicu oziroma spremljajočem zapisniku dovolj določno navedene očitane kršitve, ki so bile dejanski konkretni razlog za odpoklic, ter da naknadno pavšalno navajanje toženke v sodnem postopku, da so kršitve, na katere se sklicuje sklep o odpoklicu, pojasnjene v vabilu na zagovor, navedenega ne spremeni. Kot izhaja že iz razveljavitvenega sklepa, je treba pri presoji zakonitosti sklepa o odpoklicu upoštevati, da je bilo istega dne tožniku vročeno tudi vabilo na zagovor v zvezi z nameravano izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi z dne 13. 12. 2022 in sklep o prepovedi opravljanja dela z istega dne, ter da je toženka že v odgovoru na tožbo navedla, da so kršitve, na katerih temelji sklep o odpoklicu (gre za kršitve po prvi alineji drugega odstavka 268. člena ZGD-1: hujša kršitev obveznosti in izpolnitev zakonskih znakov kaznivega dejanja zlorabe položaja pri gospodarski dejavnosti), obširno pojasnjene že v vabilu na zagovor (v katerem je toženka tožniku očitala naklepno oziroma iz hude malomarnosti storjeno hujšo kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja in izpolnitev zakonskih znakov kaznivega dejanja zlorabe položaja pri gospodarski dejavnosti po prvem odstavku 240. člena ZGD-1) in tudi v izpodbijani odpovedi. Zato je pritožbeno sodišče štelo, prav tako pa tudi sodišče prve stopnje v novem sojenju, da so glede na tako časovno sovpadanje statusno pravnih (sklep o odpoklicu) in delovnopravnih aktov v zvezi z nameravano izredno odpovedjo pogodbe o zaposlitvi, ki so iz istih dejanskih razlogov, očitanih hujših kršitev in vsebinsko opredeljenega kaznivega dejanja, merili na prenehanje statusno pravne in delovnopravne funkcije tožnika, bili razlogi za odpoklic tožnika kot direktorja toženke zadostno vsebinsko opredeljeni in predvsem, da so bili (ali bi vsaj utegnili biti) tožniku očitki (istih) kršitev znani že glede na izčrpno vabilo na zagovor v zvezi z nameravano izredno odpovedjo z istega dne, ter da bi drugačno stališče, da gre za povsem ločena akta, enega statusno pravne, drugega delovnopravne narave, predstavljalo očitno sprenevedanje. Zato je sodišče prve stopnje v novem sojenju pravilno zaključilo, da je sklep o odpoklicu zadostno obrazložen in da torej zgolj iz tega razloga ni nezakonit.

19. Ker niso podani pritožbeni razlogi, niti ne razlogi, na katere je bilo potrebno paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo in v celoti potrdilo izpodbijano sodbo (353. člen ZPP).

20. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sam krije svoje stroške pritožbenega postopka.

21. Toženka sama krije stroške odgovora na pritožbo, saj odgovor na pritožbo v delu, ki se nanaša na sklep o odpoklicu, ni v ničemer pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in tako ni bil potreben za postopek (prvi odstavek 165. člena in prvi odstavek 155. člena ZPP), v delu, ki se nanaša na prenehanje delovnega razmerja, pa delodajalec sam krije svoje stroške postopka, ne glede na izid postopka (peti odstavek 41. člena ZDSS-1).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 20, 73, 85, 85/2, 109, 109/1, 110, 110/1, 110/1-1, 110/1-2

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 268, 268/2, 268/2-1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.