VDSS Sodba Pdp 368/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Urša Klemenčič (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja - neobveščanje delavca o izostanku - neopravičen izostanek pet delovnih dni - višina denarnega povračila - denarno povračilo namesto reintegracije - začasna nezmožnost za delo - denarno nadomestilo za čas brezposelnosti

Toženka se je o razlogih odsotnosti tožnice seznanila pred podajo odpovedi. Glede na to, da sta bila o razlogu za tožničino odsotnost 9. 10. 2023 seznanjena tako koordinator kot tudi kadrovska služba pri toženki, ter da so bile tudi sicer toženki tožničine zdravstvene težave glede na dolgotrajen bolniški stalež od 25. 1. 2023 in izvid urgence o ponovni poškodbi z dne 1. 9. 2023 pred 9. 10. 2023 znane, oziroma ji po stališču sodišča prve stopnje niso mogle biti neznane, je očitek po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 neutemeljen.

Glede očitka po 2. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1 tožnici ni mogoče očitati naklepne ali iz hude malomarnosti hujše kršitve pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, saj je dokazala, da je bila tudi po 1. 10. 2023 začasno nezmožna za delo. Zato ni kršila temeljne obveznosti opravljanja dela (33. člen ZDR-1), spoštovanja navodil in zahtev delodajalca (34. člen ZDR-1) in ni škodovala poslovnim interesom toženke (37. člen ZDR-1).

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je razsodilo, da tožnici delovno razmerje pri toženki ni prenehalo 1. 10. 2023, temveč je trajalo do 15. 9. 2024, ko se pogodba o zaposlitvi sodno razveže (točka I izreka). Toženka je dolžna tožnico v roku 8 dni za čas od 2. 10. 2023 do 15. 9. 2024 prijaviti v obvezna zavarovanja in ji plačati nadomestilo plače v višini 1.203,36 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. dne v mesecu za pretekli mesec (točka II izreka). Toženka je dolžna tožnici v roku 8 dni plačati denarno povračilo v višini 1.951,24 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (točka III izreka). Zavrnilo je, kar je tožnica zahtevala več ali drugače, in sicer trajanje delovnega razmerja od 1. 3. 2022 do 1. 10. 2023; trajanje delovnega razmerja od 4. 11. 2024 do 28. 2. 2025 za polovični delovni čas ter od 1. 3. 2025 do odločitve sodišča prve stopnje za polni delovni čas; sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi z dnem odločitve sodišča prve stopnje; prijavo v obvezna zavarovanja in plačilo nadomestila plače v višini 1.203,36 EUR za čas od 4. 11. 2024 do 28. 2. 2025 za polovični delovni čas ter od 1. 3. 2025 do odločitve sodišča prve stopnje za polni delovni čas; denarno povračilo v višini 1.881,92 EUR; plačilo nadomestila za neizkoriščen letni dopust in neizplačan sorazmerni regres (točka IV izreka). Odločilo je, da toženka sama krije svoje stroške postopka, tožnici pa je dolžna v roku 8 dni povrniti njene stroške postopka v višini 1.707,76 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od prvega dne po poteku izpolnitvenega roka (točka V izreka) ter da je toženka zavezanec za plačilo sodne takse (točka VI izreka).

2. Zoper I., II., III., V. in VI. točko izreka sodbe se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, oziroma podredno, da ga razveljavi in zadevo v tem obsegu vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da tožnica v času od 9. 10. 2023 do 28. 11. 2023 oziroma do odpovedi pogodbe o zaposlitvi 5. 12. 2023 toženki ni sporočila ničesar - ni je seznanjala s svojimi morebitnimi pravnimi postopki, prav tako ni naslovila prošnje za ureditev izostanka, ker ni imela bolniškega staleža ob koncu meseca oktobra 2023 oziroma do priprave obračuna plač v novembru 2023. Prav tako se ni odzvala na pozive toženke, da nima urejenega bolniškega staleža. V začetku meseca novembra 2023 ni bil izkazan bolniški izostanek v sistemu e-bol. Dolžnost tožnice je, da toženko obvešča o vseh bistvenih okoliščinah, ki vplivajo oziroma bi lahko vplivale na izpolnjevanje njenih pogodbenih obveznosti, in o vseh spremembah podatkov, ki vplivajo na izpolnjevanje pravic iz delovnega razmerja, tudi o tem, da nima (in zakaj) urejene bolniške odsotnosti. Toženka se je seznanila s tem, da je tožnica vložila tožbo v socialnem sporu, ko jo je o tem 3. 1. 2024 seznanilo sodišče. Toženka je od začetka leta 2023, ko se je tožnica poškodovala na smučanju in nastopila bolniški stalež, prejemala odločbe ZZZS s časovnim zamikom (prejem odločb v sredini meseca za nazaj), zato je počakala do sredine novembra 2023 na odločbo ZZZS, a le te ni prejela, kot tudi ne tožničine obrazložitve. Zato je začela s postopkom izredne odpovedi. Tožnici je s pisno obdolžitvijo dala možnost, da predstavi svojo stran zgodbe, česar pa tožnica ni storila. Tožnica je 29. 11. 2023 pooblastila odvetnika, kar pomeni, da je bila takrat (psihološko) zmožna urejati stvari zase. Tudi slednji ni razpolagal z nobeno pisno dokumentacijo, s katero bi toženki lahko pojasnil, zakaj je očitek o neupravičenem izostanku z dela neutemeljen. Podana je bistvena kršitev določb postopka, saj je sodišče prve stopnje vpogledalo v izvid Psihiatrične bolnišnice A. z dne 8. 11. 2023, in nanj oprlo svojo odločitev, kljub temu, da je toženka ugovarjala prekluzijo, sodišče prve stopnje pa tudi ni dopustilo vprašanj v zvezi s tem dokazom. Tožničine domnevne psihološke zdravstvene težave, glede katerih je navajala, da so obstajale že bistveno pred podajo odpovedi, v postopku niso bile kritično ocenjene. Tožnica je tekom postopka širila svoje navedbe glede obveščanja toženke, saj je najprej navajala, da je 9. 10 2023 sama obvestila toženko, zatem pa, da je toženko obvestila njena mama B. B.. Njena mama je namreč govorila z C. C. in mu sporočila le, da tožnica ne more priti na delo, ker je na bolniškem staležu. Četudi delavec v socialnem sporu kasneje morda uspe za nazaj dokazati, da bi morala biti odsotnost bolniško upravičena, to še ne pomeni, da delavec ni naklepoma ali iz hude malomarnosti kršil pogodbenih obveznosti obveščanja delodajalca o bistvenih okoliščinah, ki vplivajo na opravljanje njegovih obveznosti. Nepravilna je tudi odločitev sodišča prve stopnje glede višine odmere denarnega nadomestila (pravilno: povračila) zaradi sodne razveze pogodbe o zaposlitvi v višini dveh plač. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnica pri toženki dejansko delala le slabih 11 mesecev (ostalo je bila v bolniškem staležu) ter da ni iskala nove zaposlitve. Ko pa se je želela zaposliti, je zaposlitev nemudoma tudi dobila, saj je potreba po osebnih asistentih na trgu zelo velika. Prisojeno denarno povračilo je previsoko, saj bi moralo biti odmerjeno v razponu med polovico in eno mesečno plačo.

3. Tožnica v odgovoru na pritožbo predlaga njeno zavrnitev in priglaša stroške odgovora.

5. Pritožbeno sodišče je izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi. Na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) je v skladu z določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje in pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Tožnica je bila zaposlena pri toženki na podlagi pogodbe o zaposlitvi z dne 23. 3. 2022 za nedoločen čas na delovnem mestu osebni asistent. Tožnica je bila zaradi poškodbe izven dela na podlagi odločb ZZZS začasno nezmožna za delo od 24. 2. 2023 do 31. 3. 2023, pri čemer je bil njen prvi dan začasne zadržanosti od dela 25. 1. 2023, od 1. 4. 2023 do 15. 5. 2023, od 16. 5. 2023 do 15. 6. 2023 in od 16. 6. 2023 do 31. 7. 2023. Po odločbi ZZZS z dne 16. 8. 2023 je bila začasno nezmožna za delo od 1. 8. 2023 do 23. 8. 2023, od 24. 8. 2023 pa je bila zmožna za delo. Navedena odločba je bila nadomeščena z odločbo ZZZS z dne 6. 9. 2023, po kateri je tožnica začasno nezmožna za delo od 24. 8. 2023 do 31. 8. 2023. V odločbi ZZZS z dne 18. 9. 2023 je bilo odločeno, da je tožnica začasno nezmožna za delo od 1. 9. 2023 do 30. 9. 2023, od 1. 10. 2023 dalje pa je zmožna za delo. Z odločbo ZZZS z dne 1. 10. 2023 je bil zavrnjen predlog imenovanega zdravnika z dne 18. 9. 2023 za ugotavljanje začasne nezmožnosti za delo, pritožba tožnice pa je bila zavrnjena z določbo ZZZS z dne 21. 11. 2023. Navedeno odločbo z dne 1. 10. 2023 in z dne 21. 11. 2023 je tožnica izpodbijala v socialnem sporu - opr. št. V Ps 1103/2023.

7. Toženka je tožnici dne 5. 12. 2023 podala izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi, v kateri ji je očitala kršitev po 2. in 4. točki prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1), ker je tožnica vedela za dolžnost nastopiti delo 1. 10. 2023, za svojo odsotnost pa ni imela upravičenega razloga, in je naklepoma ali iz hude malomarnosti izostala z dela. Od 1. 10. 2023 ni imela odprtega bolniškega staleža, ni imela odobrene odsotnosti s strani toženke, svoje odsotnosti pa ni izkazala niti ni javila razlogov zanjo. Kljub jasnemu navodilu in pozivu na delo, se ni odzvala. Naklepoma ali iz hude malomarnosti ni komunicirala s toženko. Ker se do vročitve izredne odpovedi ni vrnila na delo, ji je pogodba o zaposlitvi prenehala s prvim dnem neupravičene odsotnosti z dela, to je s 1. 10. 2023.

8. ZDR-1 v 2. alineji prvega odstavka 110. člena določa, da lahko delodajalec delavcu izredno odpove pogodbo o zaposlitvi, če delavec naklepoma ali iz hude malomarnosti huje krši pogodbene ali druge obveznosti iz delovnega razmerja. Po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 pa, če delavec najmanj pet dni zaporedoma ne pride na delo, o razlogih za svojo odsotnost pa ne obvesti delodajalca, čeprav bi to moral in mogel storiti.

9. Bistvo pritožbenih navedb toženke je, da bi jo morala tožnica zaradi dejstva, ker po 1. 10. 2023 ni imela več odobrenega bolniškega staleža, obveščati o svojih postopkih v zvezi s pridobitvijo bolniškega staleža (vloženimi pravnimi sredstvi) oziroma za čas, ko ni imela odobrenega bolniškega staleža, oziroma svojo odsotnost urediti s toženko na način, da bi se ji odobrila izraba letnega dopusta. V kontekstu odpovednega razloga iz 4. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 je ključno, ali je delavec delodajalca pravočasno in na primeren način obvestil o razlogih za svojo odsotnost. Delavec, ki na delo ne prihaja ter o razlogih za svoj izostanek delodajalca ne obvesti, krši delovno obveznost, saj sta prihajanje na delo in obveščanje o razlogih za opustitev te dolžnosti dve najosnovnejši delavčevi obveznosti.

10. Sodišče prve stopnje je v zvezi s tem ugotovilo, da je bila tožnica 9. 10. 2023 napotena na delo. Takrat se ni počutila sposobno za delo, kar je istega dne toženki sporočila njena mati B. B.. Pritožbeno sodišče se strinja s stališčem sodišča prve stopnje, da za izpolnitev obveznosti obveščanja delodajalca zadošča, da je tožničino odsotnost 9. 10. 2023 sporočila tožničina mati in ne tožnica osebno. Sodišče prve stopnje je namreč pravilno razlogovalo, da je bistvo obveščanja v tem, da je delodajalec seznanjen z razlogom za delavčevo odsotnost in ne v tem, kdo razloge sporoči delodajalcu. Pravilno je tudi štelo, da je bilo obvestilo njene matere o razlogih za tožničino odsotnost pravočasno, saj je bilo podano takoj, t. j. istega dne, kot je bila tožnica napotena na delo, pri čemer je odločilno, da se je toženka o razlogih odsotnosti seznanila pred podajo odpovedi. Glede na to, da sta bila o razlogu za tožničino odsotnost 9. 10. 2023 seznanjena tako koordinator C. C. kot tudi kadrovska služba pri toženki, ter da so bile tudi sicer toženki tožničine zdravstvene težave glede na dolgotrajen bolniški stalež od 25. 1. 2023 in izvid urgence o ponovni poškodbi z dne 1. 9. 2023 pred 9. 10. 2023 znane, oziroma ji po stališču sodišča prve stopnje niso mogle biti neznane, je pravilno zaključilo, da je očitek po 4. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1 neutemeljen.

11. Zmotno je stališče pritožbe, da bi moralo sodišče prve stopnje kritično presojati dejstvo, da tožnica od 9. 10. 2023 do 28. 11. 2023, ko je prejela pisno obdolžitev, ni toženke obveščala oziroma je seznanjala s svojimi morebitnimi pravnimi postopki, ter da nanjo ni naslovila prošnje za ureditev izostanka, ker ni imela bolniškega staleža ob koncu meseca oktobra 2023 oziroma do priprave obračuna plač v novembru 2023. Takšna obveznost iz navedene določbe 4. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1 ne izhaja, saj je kršitev podana (le), če delavec o razlogih za svojo odsotnost ne obvesti delodajalca, čeprav bi to moral in mogel storiti. Glede dolžnosti obveščanja toženke v okoliščinah konkretnega primera zato zadošča, da jo je tožnica seznanila o razlogu za svojo odsotnost. Zato tudi ni pravno odločilna pritožbena navedba, da toženka do obračuna plače v novembru 2023 ni prejela odločbe ZSSS o bolniškem staležu tožnice, da tožničin stalež tudi ni bil razviden iz evidence e-bol, ter da tožnica za to obdobje ni zaprosila za izrabo dopusta. Na drugačno odločitev od izpodbijane tudi ne vpliva dejstvo, da se je toženka seznanila s tem, da je tožnica vložila tožbo v socialnem sporu, šele 3. 1. 2024, ko jo je o tem seznanilo sodišče. Glede na navedeno tudi ni pravilno pritožbeno sklepanje, da četudi delavec v socialnem sporu kasneje morda uspe za nazaj dokazati, da bi morala biti odsotnost bolniško upravičena, to še ne pomeni, da delavec ni naklepoma ali iz hude malomarnosti kršil pogodbenih obveznosti obveščanja delodajalca o bistvenih okoliščinah, ki vplivajo na opravljanje njegovih obveznosti. Ker je sodišče na podlagi ocene izvedenih dokazov ugotovilo, da je toženko o tožničini odsotnosti obvestila tožničina mati, tudi niso odločilne pritožbene navedbe, da naj bi tožnica najprej navajala, da je toženko obvestila sama, kasneje pa, da je to storila njena mati, in s tem širila svoje navedbe glede obveščanja toženke.

12. Ker je, kot je že zgoraj povedano, tožnica toženko seznanila o razlogu odsotnosti pred podajo odpovedi, niso odločilne pritožbene navedbe, da je toženka tožnici s pisno obdolžitvijo dala možnost, da predstavi svojo stran zgodbe, česar pa tožnica ni storila, čeprav je 29. 11. 2023 pooblastila odvetnika, kar pomeni, da je bila takrat zmožna urejati stvari zase. Toženka v pritožbi to dejstvo izpostavlja v kontekstu navedb, da jo je o tožničini odsotnosti seznanila njena mati, ker je bila tožnica psihološko načeta ter ni bila sposobna sama klicati toženke, ko je dobila e-mail. Psihično stanje tožnice ni odločilno za presojo (ne)zakonitosti izpodbijane izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, saj je toženko (po materi) obvestila o svoji odsotnosti. Tožničino zatrjevano daljše časovno obdobje, ko naj bi imela psihične težave, bi bilo eventualno relevantno le, če toženke ne bi obvestila o razlogu odsotnosti. Zato posledično niso bistvene pritožbene navedbe, da naj bi sodišče prve stopnje storilo bistveno kršitev določb postopka, ker je kljub uveljavljani prekluziji s strani toženke upoštevalo izvid Psihiatrične bolnišnice A. z dne 8. 11. 2023, in nanj oprlo svojo odločitev. Ta izvid glede na okoliščine konkretnega primera ni odločilen, posledično pa tudi ni utemeljena pritožbena navedba, da tožničine domnevne psihološke zdravstvene težave v postopku niso bile kritično ocenjene.

13. Glede očitka po 2. točki prvega odstavka 110. člena ZDR-1 je sodišče prve stopnje zaključilo, da tožnici ni mogoče očitati naklepne ali iz hude malomarnosti hujše kršitve pogodbenih ali drugih obveznosti iz delovnega razmerja, saj je dokazala, da je bila tudi po 1. 10. 2023 začasno nezmožna za delo. Zato po stališču sodišča prve stopnje ni kršila temeljne obveznosti opravljanja dela (33. člen ZDR-1), spoštovanja navodil in zahtev delodajalca (34. člen ZDR-1) in ni škodovala poslovnim interesom toženke (37. člen ZDR-1). Pritožba glede tožničine nezmožnosti za delo v spornem obdobju nima razlogov, v okviru preizkusa po uradni dolžnosti pa pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodišče prve stopnje na podlagi pravilno in popolno ugotovljenega dejanskega stanja pravilno uporabilo materialno pravo. Odločitev je oprlo na izvedensko mnenje, ki ga je v socialnem sporu opr. št. V Ps 1103/2023 podala Komisija za fakultetna izvedenska mnenja, da je bila tožnica v obdobju od 1. 10. 2023 do 5. 1. 2024 nezmožna za delo, ki ga je opravljala. Pri ponovni obremenitvi v delovnem okolju (1. 9. 2023) je namreč pri tožnici prišlo do poslabšanja zdravstvenega stanja, ki je opravičevalo njeno začasno nezmožnost v obravnavanem obdobju.

14. Pritožba je neutemeljena tudi glede višine prisojenega denarnega povračila v višini dveh povprečnih bruto plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred odpovedjo. Skladno z drugim odstavkom 118. člena ZDR-1 sodišče določi višino denarnega povračila glede na trajanje delavčeve zaposlitve, možnosti delavca za novo zaposlitev in okoliščine, ki so privedle do nezakonitosti prenehanja pogodbe o zaposlitvi, ter upoštevaje pravice, ki jih je delavec uveljavil za čas do prenehanja delovnega razmerja. Tožnica je bila pri toženki zaposlena od 1. 3. 2022 do 1. 10. 2023, torej 19 mesecev, pri čemer je bila od 25. 1. 2023 do prenehanja delovnega razmerja v bolniškem staležu (8 mesecev). V socialnem sporu je bilo ugotovljeno, da je bila tožnica začasno nezmožna za delo do 5. 1. 2024. Tožnica sicer po pravilni ugotovitvi sodišča prve stopnje ni dokazala, da bi po 6. 1. 2024 aktivno iskala zaposlitev - zaposlila se je 16. 9. 2024, vendar pa je sodišče prve stopnje tudi pravilno upoštevalo, da je tožnici delovno razmerje prenehalo nezakonito, ker očitki v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi niso bili podani, da zaradi izredne odpovedi tožnica ni bil upravičena do denarnega nadomestila za primer brezposelnosti (5. alineja drugega odstavka 63. člena Zakona o urejanju trga dela), kar glede na vse navedeno tudi po stališču pritožbenega sodišča utemeljuje dosojeno povračilo v višini dveh plač, tudi glede na dejstvo, da gre za sorazmerno nizek znesek v višini 1.951,24 EUR.

15. Ker glede na vse obrazloženo pritožbene navedbe niso utemeljene, prav tako pa niso podani razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP). Do ostalih pritožbenih navedb se pritožbeno sodišče ni opredelilo, saj niso bistvene za odločitev (prvi odstavek 360. člena ZPP).

16. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, saj njen odgovor na pritožbo ni bistveno prispeval k pritožbeni rešitvi zadeve (155. člen ZPP).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 33, 34, 37, 110, 110/1, 110/1-2, 110/1-4, 118, 118/2

Zakon o urejanju trga dela (2010) - ZUTD  - člen 63, 63/2, 63/2-5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.