VDSS Sodba Pdp 235/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-07-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Katarina Rajgelj (preds.), mag. Klavdija Ana Magič (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

posredovanje delavcev drugemu uporabniku - obstoj delovnega razmerja - prikrajšanje - prejemki iz delovnega razmerja - poslovni model - zloraba - sodba SEU

Odgovornost toženke zaradi ugotovljene zlorabe poslovnega modela ni le subsidiarna v smislu šestega odstavka 62. člena ZDR-1, niti ni le klasična odškodninska, temveč je odgovorna za plačilo razlik v plači in drugih prejemkov iz delovnega razmerja. Tožnikovo prikrajšanje v obdobju njegovega formalnega delovnega razmerja z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. je zato sodišče prve stopnje v ponovljenem sojenju utemeljeno ugotavljalo v okviru reparacijskih zahtevkov iz delovnega razmerja. Enako velja za prikrajšanje, ki se nanaša na obdobje, za katero mu je bil pravnomočno prisojen obstoj delovnega razmerja s toženko. Le na tak način je namreč saniran položaj tožnika, v katerem se je znašel zaradi ugotovljene zlorabe.

Toženka je odgovorna tožniku za plačilo razlik v plači in drugih prejemkov iz delovnega razmerja, pri čemer je sodišče prve stopnje višino prikrajšanja pravilno ugotavljalo upoštevaje dejansko prejete prejemke tožnika v vtoževanem obdobju (plačila formalnih delodajalk in denarno nadomestilo za brezposelnost) in povprečne prejemke primerljivih delavcev toženke (delovno mesto KV LTD viličarist, od 1. 3. 2019 dalje pa voznik tovornih vozil).

I. Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje v II. točki izreka delno spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek za plačilo:

- 13. plače za leto 2019 v znesku 1.067,03 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 12. 2019 dalje,

- božičnice za leto 2019 v znesku 408,13 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 3. 2020 dalje,

- 13. plače za leto 2020 v znesku 1.026,39 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 12. 2020 dalje in

- 13. plače za leto 2021 v znesku 1.905,88 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 25. 12. 2021 dalje.

II. V ostalem se pritožba zavrne in se v nespremenjenem izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka krije sama stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, da tožniku za obdobje od 8. 5. 2017 do 5. 12. 2021 izplača razlike v plačah oziroma nadomestila plač, regrese za letni dopust, 13. plače, poračun RDV za leto 2018 in božičnico za leto 2019, vse v zneskih in z obrestmi, ki izhajajo iz II. točke izreka sodbe. V presežku je tožbeni zahtevek zavrnilo (III. in IV. točka izreka). Odločilo je, da je toženka dolžna tožniku povrniti odmerjene stroške postopka in da je toženka zavezanka za plačilo sodne takse (V. in VI. točka izreka).

2. Zoper ugodilni in stroškovni del sodbe se pritožuje toženka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Uveljavlja kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, 8. člena ZPP ter 22. in 25. člena URS. Sodišče ni navedlo razlogov glede temelja obveznosti in ugotovitve, da je bil tožnik od maja 2017 do decembra 2021 dejansko delavec toženke. Od maja 2017 do 1. 1. 2020 toženka ni mogla biti njegova dejanska delodajalka že zato, ker je bil zaposlen pri drugih delodajalcih. Iz izvedenega dokaznega postopka izhaja, da so elementi delovnega razmerja obstajali med tožnikom in IPS, med toženko in IPS pa je obstajalo podjemno razmerje. Obstoja delovnega razmerja s toženko ni mogoče utemeljiti s trditvijo, da IPS podjetji nista bili vpisani v register in nista imeli dovoljenja za posredovanje delavcev. Nepomembno je, ali je tožnik opravljal delo pri toženki trajno ali začasno. Podan ni noben primer iz 59. člena ZDR-1, ki določa, kdaj ni dovoljeno napotiti delavce na delo k delodajalcu uporabniku. Toženka ne dolguje tožniku mesečnih plač, saj ni podana nobena okoliščina, zaradi katere bi bilo posredovanje dela tožnika nezakonito. Tudi če bi bila temelj toženkine odgovornosti ugotovljena zloraba, ne more odgovarjati kot delodajalka v okviru reparacijskih zahtevkov, temveč kvečjemu na odškodninski podlagi, za katero pa veljajo drugačna pravila. Pri ugotavljanju prikrajšanja sodišče ne bi smelo upoštevati povprečnih prejemkov primerljivih delavcev. S tem je odstopilo od sodne prakse. Tudi glede trditvenega in dokaznega bremena, ki jima tožnik ni zadostil, je odstopilo od sodne prakse. Tožnik ni dokazal, kdaj je bil prisoten na delu oziroma obsega opravljenega dela pri toženki. Upravičen je le do razlike do osnovne plače, ki bi jo imel pri njej. Sodišče bi moralo napraviti individualni obračun prikrajšanja in ga znižati za zneske, ki jih je tožnik prejel s strani ZPIZ. Upoštevati bi moralo, da je prejel regres za letni dopust za leto 2017 v znesku 469,56 EUR in dohodek za januar 2018 v znesku 70,00 EUR. Neutemeljeno mu je ločeno priznalo poslovno uspešnost, božičnico in izplačilo RDV. Obresti niso začele teči prej kot 15. dan od vročitve tožbe. O stroških postopka bi sodišče moralo odločiti glede na delež uspeha strank. Dokaz in s tem stroški, ki so nastali s postavitvijo sodne izvedenke finančne stroke, niso bili potrebni za pravdo. Tožniku za prihod na narok pripada kvečjemu povračilo stroška prevoza z javnim prevoznim sredstvom. Priglaša stroške pritožbe.

4. Neutemeljena je v pritožbi uveljavljana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Izpodbijani del sodbe nima pomanjkljivosti, zaradi katerih ga ne bi bilo mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je ugodilni del odločitve utemeljilo z ustreznimi razlogi dejanske in pravne narave. Razlogi so jasni in med seboj skladni.

5. Iz prvostopenjske sodbe izhaja, da je imel tožnik sklenjeno pogodbo o zaposlitvi z družbo A. d. o. o. od 8. 5. 2017 do 13. 5. 2019 (voznik tovornega vozila), z družbo B. d. o. o. pa od 14. 5. 2019 do 31. 12. 2019 (voznik B, C in E kategorije, kontrolor, delovodja in luško transportni delavec).

6. Pritožbeno in nižje sodišče sta v tem sporu enkrat že odločali (Pd 21/2020 z dne 16. 5. 2022 v zvezi s Pdp 518/2022 z dne 15. 6. 2023). Med drugim je že pravnomočno razsojeno, da je (zaradi nezakonite odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je tožniku podala družba B. d. o. o.) dne 25. 12. 2019 med tožnikom in toženko prišlo do nezakonitega prenehanja delovnega razmerja in se to razveljavi, ter da je med tožnikom in toženko od 1. 1. 2020 do 5. 12. 2021 obstajala pogodba o zaposlitvi za polni delovni čas za delovno mesto voznik tovornih vozil, da ga je za to obdobje toženka dolžna prijaviti v socialna zavarovanja in mu vpisati delovno dobo v matično evidenco zavarovancev pri ZPIZ.

7. Iz sodnih odločb Pd 21/2020 v zvezi s Pdp 518/2022 med drugim izhaja, da sta družbi A. d. o. o. in B. d. o. o. na podlagi podjemnih pogodb, ki sta jih sklepali s toženko in katerih predmet je bilo opravljanje luško prekladalnih storitev, toženki dejansko posredovali delavce (tudi tožnika) na delo. Za opravljanje dejavnosti zagotavljanja dela drugemu delodajalcu nista imeli dovoljenja oziroma nista bili vpisani v Register domačih pravnih in fizičnih oseb za opravljanje dejavnosti zagotavljanja dela delavcev uporabniku

(torej te dejavnosti nista smeli opravljati, toženka pa takega dela ne sprejemati). Dejanska delodajalka tožnika je bila ves čas toženka,

pri čemer formalna pogodba o zaposlitvi z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. nima prednosti pred obstojem delovnega razmerja pri dejanski delodajalki. Na ta način je bil s strani udeleženih pravnih oseb (toženke in IPS) vzpostavljen specifičen, nezakonit poslovni model, ki po vsebini in namenu ni le prikrival posredovanja delavcev uporabniku (toženki), temveč tudi delovno razmerje, kar pomeni, da sta bili pogodbeni razmerji tožnika z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. preko tega poslovnega modela zlorabljeni.

8. Ker tožniku za čas od 8. 5. 2017 do 31. 12. 2019, ko je že imel priznani delovni razmerji pri formalnih delodajalkah A. d. o. o. in B. d. o. o. (in je bil na tej podlagi vključen v obvezna zavarovanja), glede na ustaljeno sodno prakso ni bilo mogoče priznati hkratnega delovnega razmerja pri toženki - dejanski delodajalki, je bil ta tožbeni zahtevek že v prvem sojenju pravnomočno zavrnjen. Za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja s toženko, ko je bil brezposeln (od 1. 1. 2020 do 5. 12. 2021, ko se je upokojil), pa ni bilo ovire za priznanje delovnega razmerja pri toženki, zato je temu tožbenemu zahtevku (pravnomočno) ugodeno. Sodišču prve stopnje je bilo v razveljavitvenem delu sodne odločbe Pdp 518/2022 naloženo, naj v ponovljenem sojenju ugotovi prikrajšanje tožnika (reparacijo) za ves čas opravljanja dela pri toženki kot dejanski delodajalki in za čas nezakonitega prenehanja delovnega razmerja pri njej, tj. za čas od 8. 5. 2017 do 5. 12. 2021.

9. V ponovljenem sojenju je sodišče prve stopnje izhajalo iz istega zaključka kot v sojenju Pd 21/2020 v zvezi s Pdp 518/2022, tj. da je bilo pogodbeno razmerje tožnika z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. preko toženkinega nezakonitega poslovnega modela zlorabljeno in da je bil od 8. 5. 2017 dalje dejansko delavec toženke. Pritožba zmotno uveljavlja kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, 8. člena ZPP ter 22. in 25. člena Ustave RS (URS), ker naj bi sodišče prve stopnje tega zaključka ne obrazložilo.

Oprlo ga je namreč na izrecne ugotovitve o tem, da družbi A. d. o. o. in B. d. o. o. nista opravljali storitev, ki sta jih v podjemni pogodbi dogovorili s toženko (luško prekladalna dela), temveč sta ji le posredovali delavce (tudi tožnika), čeprav se s posredovanjem delavcev ne bi smeli ukvarjati, ker za to nista imeli dovoljenja in nista bili vpisani v ustrezen register; da je tožnik dejansko trajno (nepretrgano) in ne le začasno opravljal delo pri toženki, na njenem območju, v njenem organiziranem delovnem procesu, po navodilih njenih delavcev ...; da nezakonitost toženkinega poslovnega modela dodatno potrjuje dejstvo, da je sklepanje pogodb za opravljanje storitev z družbami IPS pogojevala s tem, da niso registrirane za opravljanje dejavnosti zagotavljanja dela drugemu delodajalcu (v svojem statutu niso smele imeti zavedenega posredovanja delovne sile).

10. Neutemeljene so obsežne pritožbene navedbe, ki so usmerjene v izpodbijanje prvostopenjskega zaključka o nezakonitem poslovnem modelu toženke. V povezavi s tem pritožba nasprotuje pravilnosti stališč Vrhovnega sodišča RS, ki je v sporih, v bistvenem podobnim obravnavanemu (kot toženka je tudi nastopala ista pravna oseba kot v tem sporu),

ugotovitev o zlorabi poslovnega modela navezalo na okoliščine, značilne tudi za ta spor (nezakonito delovanje IPS, nepretrganost dela tožnika pri toženki, vključenost v njen organiziran delovni proces itd.). Toženka s pritožbenim nestrinjanjem s pravnimi stališči Vrhovnega sodišča RS, ki so pravilno upoštevana tudi pri sojenju v tem sporu, ne more biti uspešna. Enako velja za obširno pritožbeno utemeljevanje, da je revizijsko sodišče kršilo 22. člen URS, ker naj bi v kasnejših judikatih odstopilo od stališč, ki jih je o razmerju med družbami IPS in toženko sprejelo v svetovalnem mnenju VIII SM 2/2021. Glede na to so neutemeljene vse kršitve (zlasti poseg v 2. in 74. člen URS), ki jih pritožba zatrjuje v okviru nasprotovanja pravnim stališčem revizijskega sodišča, katera so bila upoštevana tudi pri presoji tega spora. Pritožba tudi sicer v delu, v katerem nasprotuje obstoju delovnega razmerja med tožnikom in toženko za čas od 1. 1. 2020 do 5. 12. 2021, v nobenem primeru ne more biti uspešna, in sicer zaradi učinkovanja načela pravnomočnosti te odločitve v sodbah Pd 21/2020 v zvezi s Pdp 518/2022.

11. Neuspešno je pritožbeno sklicevanje na stališča v judikatih VIII Ips 70/2013, Pdp 114/2014 in Pdp 1059/2012, saj se ta ne nanašajo na primer ugotovljene zlorabe oziroma prikritega posredovanja delavcev kot v obravnavani zadevi. Glede na to tudi ni podan v pritožbi očitan odstop od sodne prakse.

12. Zmotna je pritožbena navedba, po kateri dejstvo, da družbi A. d. o. o. in B. d. o. o. nista imeli dovoljenja za opravljanje dejavnosti posredovanja delavcev, ne spada v okvir ugotovljene zlorabe nezakonitega poslovnega modela.

Tožnik je bil v okviru sklenjenih pogodb o zaposlitvi z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. dolžan opravljati delo pri toženki (prevažanje kontejnerjev), to delo pa je lahko opravljal zgolj tako, da je bil ob pomoči (nezakonitega) posredovanja s strani teh družb z vsemi elementi delovnega razmerja vključen v organiziran delovni proces pri toženki, saj je le pri njej lahko opravljal tovrstno delo. Nepretrgane, več kot dve leti in pol trajajoče vključitve tožnika v organiziran delovni proces toženke (zaporedoma s strani dveh različnih družb IPS), tudi ni mogoče razlagati drugače, kot trajno opravljanje dela za toženko.

13. Neutemeljeno je zatrjevanje, da toženka ni bila dejanska delodajalka tožnika, kar pritožba utemeljuje z navedbami, da so bila vsa njena navodila (katero storitev je treba opraviti in kako), druge njene aktivnosti glede vodenja pristanišča in njeno komuniciranje z delavci IPS namenjeni le zagotavljanju rezultatov podjemne pogodbe, ki jo je sklenila z IPS; da ni imela vpliva niti na sklenitev pogodbe o zaposlitvi med tožnikom in IPS niti na njeno odpoved itd. Kot je namreč v prvostopenjski sodbi pravilno ugotovljeno, družbi A. d. o. o. in B. d. o. o. storitve, ki sta jo v podjemni pogodbi dogovorili s toženko (luško prekladalna dela), sploh nista izvajali. Ob hkratni ugotovitvi, da sta A. d. o. o. in B. d. o. o. toženki zgolj nezakonito posredovali delovno silo (kar se v obravnavanem sporu ne more šteti za organiziran delovni proces delodajalca v smislu prvega odstavka 4. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR-1), so elementi delovnega razmerja lahko obstajali le med dejansko izvajalko luško prekladalnih del (toženka) in delavci, ki so to delo opravljali (tožnik). Te presoje ne morejo omajati v pritožbi izpostavljene okoliščine, da je tožnik urejal bolniški stalež in dopust s formalnima delodajalkama, ki sta mu tudi izplačevali prejemke iz delovnega razmerja, ter da naj bi bile družbe IPS samostojni in od toženke neodvisni gospodarski subjekti. Formalno delovno razmerje namreč nima prednosti pred obstojem dejanskega delovnega razmerja.

14. Napačno je sklicevanje pritožbe na odločitev SEU v zadevi Daimler AG (C‑232/2020). Odgovor SEU se namreč nanaša le na podlago, ki izhaja iz prava Evropske unije, ob upoštevanju dejanskega stanja v zadevi, v kateri je bil delavec zaposlen pri agenciji za zagotavljanje začasnega dela, pri čemer ni šlo za vprašanje, ali agencija ni imela dovoljenja, temveč za vprašanje sankcioniranja zaposlitve, ki ni več začasna. Države članice lahko delavcem v zakonodaji, kolektivnih pogodbah in preko sodne prakse zagotovijo večjo zaščito, kot izhaja iz Direktive 2008/104/ES.

Ker odločitev v obravnavani zadevi temelji na ugotovljeni zlorabi posredovanja delavcev, je neutemeljeno tudi sklicevanje na zadevo Manpower (C-35/70), ki obravnava problematiko čezmejnega opravljanja storitev na področju socialne varnosti.

15. Neutemeljene so obširne navedbe, s katerimi pritožba uveljavlja, da bi bila toženkina odgovornost lahko kvečjemu subsidiarna. Kot je pritožbeno sodišče že pojasnilo v sodni odločbi Pdp 518/2022 (gl. tudi revizijska stališča

), odgovornost toženke zaradi ugotovljene zlorabe poslovnega modela ni le subsidiarna v smislu šestega odstavka 62. člena ZDR-1, niti ni le klasična odškodninska, temveč je odgovorna za plačilo razlik v plači in drugih prejemkov iz delovnega razmerja. Tožnikovo prikrajšanje v obdobju njegovega formalnega delovnega razmerja z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. je zato sodišče prve stopnje v ponovljenem sojenju utemeljeno ugotavljalo v okviru reparacijskih zahtevkov iz delovnega razmerja. Enako velja za prikrajšanje, ki se nanaša na obdobje, za katero mu je bil pravnomočno prisojen obstoj delovnega razmerja s toženko. Le na tak način je namreč saniran položaj tožnika, v katerem se je znašel zaradi ugotovljene zlorabe.

16. Glede na vse obrazloženo je toženka odgovorna tožniku za plačilo razlik v plači in drugih prejemkov iz delovnega razmerja, pri čemer je sodišče prve stopnje višino prikrajšanja pravilno ugotavljalo upoštevaje dejansko prejete prejemke tožnika v vtoževanem obdobju (plačila formalnih delodajalk in denarno nadomestilo za brezposelnost) in povprečne prejemke primerljivih delavcev toženke (delovno mesto KV LTD viličarist, od 1. 3. 2019 dalje pa voznik tovornih vozil). Odločitev za upoštevanje povprečnih prejemkov primerljivih delavcev je pravilno in razumljivo utemeljilo, zato je nasprotno pritožbeno zatrjevanje zmotno. Toženka je bila tožnikova dejanska delodajalka, zato pritožba neuspešno oporeka upravičenju tožnika do takšne povprečne mesečne plače in prejemkov, kot jih je v vtoževanem obdobju izplačala svojim zaposlenim, ki so opravljali tožniku primerljivo delo. Toženka je imela podatke o delu svojih zaposlenih in o njihovih plačah, zato bi nenazadnje lahko dokazala, da je bil tožnik manj uspešen od povprečja, pa tega ni storila.

17. Za presojo, da povprečna plača primerljivega delavca ni primerno izhodišče za izračun razlike v plačah, se pritožba neutemeljeno zavzema s sklicevanjem na neobrazložen odstop od sodne prakse (Pdp 194/2022, Pdp 197/2022, Pdp 808/2022, Pdp 809/2022, Pdp 813/2022, Pdp 814/2022). Stališča v citiranih judikatih so bila sprejeta upoštevaje vsakokratno trditveno in dokazno podlago vsakega posameznega spora. Ta je v obravnavanem sporu takšna, da utemeljuje upoštevanje podatkov o povprečnih plačah tožniku primerljivih delavcev (podobno je bilo odločeno v zadevah Pdp 800/2022, Pdp 811/2022, Pdp 812/2022, Pdp 816/2022, Pdp 263/2024 idr.).

18. Pritožbena navedba, da se je sodišče prve stopnje neutemeljeno sklicevalo na neprimerljiv judikat VIII Ips 14/2024, je napačna, saj ta judikat v prvostopenjski sodbi ni citiran.

19. Napačno je pritožbeno zavzemanje, da je tožnik upravičen le do razlike do osnovne plače, ki bi mu pripadala pri toženki. Če delovno razmerje ne bi bilo zlorabljeno in bi bil ne le dejansko, ampak tudi formalno zaposlen pri njej, bi mu ta upoštevaje svoj plačni sistem morala skupaj z osnovno plačo izplačati tudi dodatke in druge dele plače. S prisojo razlike zgolj do osnovne plače njegov položaj zato ne bi bil primerljiv položaju delavcev, s katerimi je toženka sklenila delovno razmerje.

20. V prvostopenjski sodbi je utemeljeno sprejeto stališče, da je za tožnika nemogoče narediti pravilen t. i. individualen izračun prikrajšanja, in sicer zaradi pomanjkljivih podatkov. Plačni sistem formalnih delodajalk se je razlikoval od plačnega sistema toženke. Pri slednji je zelo razčlenjen in odvisen od vrste podatkov (osnovne plače, delovne uspešnosti - osebne in skupinske, ki se ocenjuje vsake tri mesece, dodatkov iz razporeditve delovnega časa, ki se ločeno vrednotijo glede na pogoje, v katerih se delo opravlja, delavci so upravičeni tudi do drugih dodatkov ...). Brez natančnih tovrstnih podatkov individualen izračun ni mogoč. Pritožba temu oporeka, meni, da bi sodna izvedenka morala izdelati individualen obračun, in utemeljuje, da bi tožnik plačilne liste, ki jih je prejel pri formalnih delodajalkah, moral primerjati s plačili, ki pripadajo delavcem po toženkini podjetniški kolektivni pogodbi, če s posameznimi podatki ni razpolagal, pa bi jih lahko pridobil pri formalnih delodajalkah ali državnih organih. Takšno pritožbeno zavzemanje je napačno. V pripombah na izvedensko mnenje toženka izdelave individualnega izračuna s strani izvedenke niti ni predlagala. Sicer pa je tožnik predložil podatke oziroma listine, s katerimi je razpolagal, oziroma je preostale podatke na njegov predlog od FURS pridobilo sodišče prve stopnje, vendar kot že obrazloženo, na njihovi podlagi pravilnega obračuna postavk po plačnem sistemu, ki je veljal pri dejanski delodajalki, ni mogoče napraviti.

21. Glede na kompleksnost toženkinega sistema izračuna plače in številčnost v zvezi s tem potrebnih podatkov za celotno vtoževano obdobje (več kot štiri leta) bi bilo prestrogo od tožnika zahtevati, da bi moral podati prav vse trditve in dokaze, potrebne za tak izračun, sploh ker formalno niti ni bil delavec toženke in mu zato niso mogle biti znane sestavine plač toženkinih delavcev. Podal pa je ključne trditve, ki so omogočale odločitev o tožbenem zahtevku po višini.

Dokaze, s katerimi je razpolagal, je predložil, v zvezi z izračunom razlike v plači pa je predlagal postavitev izvedenca finančne stroke oziroma da naj izračun pripravi toženka. Glede dokazil, ki jih ni imel, a jih je štel kot pomembna za odločitev o višini tožbenega zahtevka, je utemeljeno predlagal njihovo pridobitev od toženke in FURS. Pritožbeno sodišče zaključuje, da je zadostil trditvenemu in dokaznemu bremenu, zato je nasproten pritožbeni očitek neutemeljen. Sodišče prve stopnje glede trditvenega in dokaznega bremena ni odstopilo od sodne prakse. Judikata Pdp 452/2022 in VIII Ips 191/2018, na katera se v zvezi s tem očitkom sklicuje pritožba, ne temeljita na takšnih dejanskih okoliščinah, kot ta spor.

22. Neutemeljen je pritožbeni očitek, da tožnik ni dokazal, kdaj je bil prisoten na delu oziroma obsega opravljenega dela pri toženki. Prav v zvezi s tem je namreč za potrebe izračuna prikrajšanja navajal, da se je moral pri toženki ob vstopu / izstopu registrirati, zato je predlagal, da naj toženka predloži o tem evidenco - podatke o njegovi prisotnosti na delu. Kot dejanska delodajalka je bila namreč dolžna voditi evidence v skladu z Zakonom o evidencah na področju dela in socialne varnosti (ZEPDSV), a je navedla, da evidence tožnikovega delovnega časa nima. Tožniku je bila kot dejanska delodajalka dolžna zagotoviti takšen plačni položaj, kot ga je priznavala svojim delavcem. Kljub temu z ničemer ni konkretizirala plačnega položaja, ki bi mu ga glede na vsebino in obseg dela, ki ga je opravil pri njej, morala zagotoviti z vidika podjetniške kolektivne pogodbe, če bi v vtoževanem obdobju ravnala zakonito in ne bi zlorabila poslovnega modela sodelovanja.

23. Pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje prisodilo tožniku za čas od maja 2017 do novembra 2018 ter od januarja 2019 do julija 2019 (z izjemo marca) višje zneske, kot so izračunani v izvedenskem mnenju, je zgolj pavšalna in njen preizkus niti ni mogoč. Tudi sicer je iz primerjave razlogov izpodbijanega dela sodbe in izvedenskega mnenja razvidno, da je za navedeno obdobje sodišče prve stopnje glede prisojenih mesečnih razlik plač izhajalo iz podatkov izvedenkinega izračuna.

24. Po mnenju pritožbe bi sodišče prve stopnje moralo prikrajšanje znižati za prejemke s strani ZPIZ (glede katerih tožnik osnove sicer ni utemeljil). V zvezi s tem je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik v času, ko je bil zaposlen v družbi A. d. o. o., prejemal nadomestilo za invalidnost s priznano pravico do premestitve na drugo delovno mesto s polnim delovnim časom (šifra izplačila: VD 1107). Te ugotovitve pritožba ne prereka. Pravilna je prvostopenjska presoja, da je to nadomestilo tožniku pripadalo poleg plače, ki jo je prejemal od družbe A. d. o. o.

(ko je sicer opravljal delo za toženko kot dejansko delodajalko). Ne obstaja pravna podlaga za to, da bi se nadomestilo odštelo od plače, ki za navedeno obdobje tožniku pripada pri toženki kot dejanski delodajalki.

25. Zmotno je pritožbeno zavzemanje, da bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati regres za letni dopust za leto 2017 v znesku 469,56 EUR, ki je razviden iz obračuna plače za 11/1/2017: Regres 2017. Sodišče prve stopnje je pravilno obrazložilo, da tožnik za leto 2017 ni prejel izplačila regresa za letni dopust, saj to potrjuje dopis FURS, takšna pa je bila tudi ugotovitev izvedenke po pregledu vseh listin. Za čas od 8. 5. 2017 do 31. 12. 2017 mu je sodišče prve stopnje zato utemeljeno prisodilo celotni pripadajoči sorazmerni del regresa, ki po izračunu izvedenke znaša 745,03 EUR.

26. Napačno je pritožbeno sklicevanje, da bi sodišče prve stopnje moralo upoštevati dohodek za januar 2018 v znesku 70,00 EUR, ki je v obračunu zapisan kot razlika / poračun. Kot je obrazložila izvedenka, je A. d. o. o. res pripravil dodaten obračun plače za januar 2018, iz katerega izhaja, da je bil za tožnika pripravljen poračun plače v znesku 70,00 EUR bruto in kot dan izplačila določen 26. 2. 2018. Vendar iz podatkov FURS ne izhaja, da bi delodajalec nato oddal obračun davčnega odtegljaja za ta poračun, kar je dolžan storiti na dan izplačila dohodka. Tega izplačila ne potrjuje niti izpis prometa za tožnika.

27. Pritožba očita, da je sodišče prve stopnje neutemeljeno "ločeno" priznalo tožniku poslovno uspešnost, božičnico in izplačilo RDV, čeprav so bili ti prejemki že vključeni v podatke o povprečni mesečni plači, ki jih je toženka vložila v spis (in na podlagi katerih so mu bile prisojene mesečne razlike v plači oziroma nadomestila plač). Kot ugotavlja pritožbeno sodišče, je izvedenka v mnenju pojasnila, da za obdobje, za katero je toženka v predložene podatke o povprečni mesečni plači vključila tudi 13. plačo in božičnico, izvedenka v izračun prikrajšanja ni ločeno vključila 13. plače in božičnice. Iz izvedenskega mnenja je razvidno, da je toženka izplačilo 13. plače in božičnice že vključila v povprečno mesečno plačo za obdobje od 1. 3. 2019 dalje (gre za obdobje, v katerem je bilo tožnikovo delo primerljivo delovnemu mestu voznik tovornih vozil),

medtem ko za predhodno obdobje (ko je bilo delo primerljivo delovnemu mestu KV LTD viličarist) 13. plače, božičnice in RDV toženka v predložene podatke o povprečni mesečni plači ni vključila;

skladen temu pojasnilu je bil tudi izvedenkin izračun prikrajšanja, ki mu tožnik ni ugovarjal. Upoštevaje ta dejstva je sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno prisodilo 13. plačo za leto 2017, 13. plačo za leto 2018 in poračun RDV za leto 2018. Za leto 2019 bi moralo upoštevaje zgoraj navedeno naravo podatkov o povprečni mesečni plači upoštevati, da tožniku 13. plača in božičnica ločeno (tj. poleg prisojenih mesečnih razlik v plači) pripadata le za obdobje od 1. 1. 2019 do 1. 3. 2019 (ko je bil še primerljiv KV LTD viličaristu) in upoštevaje izvedenkin izračun znašata 213,43 EUR (13. plača) in 81,63 EUR (božičnica). Pritožbeno sodišče je zato v tem delu II. točko izreka izpodbijanega dela sodbe delno spremenilo (358. člen ZPP) in zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 13. plače za leto 2019 v znesku 1.067,03 EUR z obrestmi od 25. 12. 2019 dalje in za plačilo božičnice za leto 2019 v znesku 408,13 EUR z obrestmi od 1. 3. 2020 dalje; v nespremenjenem delu, za plačilo glavnic 213,43 EUR in 81,63 EUR s pripadajočimi obrestmi, je izpodbijani del sodbe potrdilo. Izpodbijani del sodbe je v II. točki izreka spremenilo tudi glede 13. plače za leto 2020 (1.026,39 EUR z obrestmi od 25. 12. 2020 dalje) in za leto 2021 (1.905,88 EUR z obrestmi od 25. 12. 2021 dalje), ter tožbeni zahtevek za njuno plačilo zavrnilo, saj sta ti terjatvi že vključeni v prisojena nadomestila plač.

28. Obrestni odločitvi pritožba nasprotuje z navedbo, da stranki nista dogovorili roka za izpolnitev obveznosti, zato ta ni mogel začeti teči prej kot 15. dan od vročitve tožbe oziroma specifikacije tožbenega zahtevka. Pritožbena navedba ni utemeljena. Toženka je bila v celotnem vtoževanem obdobju tožnikova dejanska delodajalka, kar pomeni, da vtoževane terjatve izvirajo iz delovnega razmerja med strankama. Sodišče prve stopnje je zato tožniku zakonske zamudne obresti glede posameznih terjatev pravilno prisodilo od naslednjega dne po dnevu, ko je toženka izplačala delavcem mesečne plače, 13. plačo, poračun RDV, regres za letni dopust in božičnico. Iz izvedenskega mnenja izhaja, da je bil plačilni dan za mesečno plačo med 11. in 13. dnem v mesecu za plačo preteklega meseca, vendar je tožnik glede teh terjatev zahteval obresti šele od 18. dne v mesecu, zato mu jih je sodišče prve stopnje prisodilo v tem obsegu.

29. O stroških postopka je sodišče prve stopnje pravilno odločilo na podlagi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1), skladno s katerim v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja (takšen je bil tudi obravnavani spor) krije delodajalec svoje stroške postopka ne glede na izid postopka. Tožnik je v sporu o nezakonitem prenehanju delovnega razmerja in o njegovem obstoju pri toženki uspel, zato je upravičen do povračila celotnih stroškov postopka. Ker je odločitev o utemeljenosti vtoževanih denarnih tožbenih zahtevkov neločljivo povezana s presojo obstoja oziroma prenehanja delovnega razmerja med strankama, dejstvo, da tožnik z delom reparacijskega zahtevka ni uspel, ne narekuje odmere stroškov glede na delež uspeha strank, za kar se zmotno zavzema pritožba.

30. Zmotno je pritožbeno zavzemanje, da tožniku ne pripada povračilo stroškov, ki so mu nastali zaradi izvedbe dokaza s postavitvijo sodne izvedenke finančne stroke. Pritožba navaja, da ti stroški niso bili potrebni v smislu prvega odstavka 155. člena ZPP, kar pa ni res, saj ugotovitve izvedenke predstavljajo odločilne razloge izpodbijanega dela sodbe. Neutemeljeno je tudi zatrjevanje, da za izdelavo izvedenskega mnenja ni bilo potrebno posebno strokovno znanje, s katerim ne bi razpolagalo že sodišče prve stopnje. Izdelava mnenja temelji na obdelavi obsežnega sklopa različnih podatkov (strank, FURS idr.), do katerih se nenazadnje tudi toženka ni opredelila na način, da bi v okviru trditvenega in dokaznega bremena ponudila svoj izračun razlik, ki pripadajo tožniku upoštevaje njen plačni sistem. Na drugačno presojo obravnavanega stroška ne vpliva niti pritožbeno sklicevanje na judikat VSL I Cpg 2003/2014, saj se ta ne nanaša na situacijo, ki bi bila primerljiva temu sporu. Nosilni razlog citiranega judikata je ugotovitev, da je sodišče izvedlo napačno procesno dejanje, kar pa ni mogoče utemeljeno trditi za izvedbo dokaza s postavitvijo sodne izvedenke v tem sporu.

31. Sodišče prve stopnje je tožniku za prihod na naroka priznalo povračilo kilometrine. Neuspešno je pritožbeno zavzemanje, da mu pripada kvečjemu povračilo potnih stroškov za javno prevozno sredstvo. Pritožba ne konkretizira niti, ali in katero javno prevozno sredstvo naj bi obstajalo na relevantni razdalji, niti zneska potnih stroškov, do katerih naj bi bil po njenem mnenju tožnik upravičen.

32. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče glede izpodbijanega ugodilnega dela sodbe, ki ga ni spremenilo, ter glede stroškovne odločitve, pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP), saj niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere je bilo dolžno paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP).

33. Toženka krije sama stroške pritožbenega postopka na podlagi določila petega odstavka 41. člena ZDSS-1, pa tudi sicer je s pritožbo uspela le v nesorazmerno majhnem delu (drugi odstavek 154. člena ZPP).

Obe družbi (t. i. IPS - izvajalki pristaniških storitev) sta izbrisani iz sodnega registra.

Druga odstavka 163. in 166. člena ter 167. člen Zakona o urejanju trga dela (ZUTD).

Kot je bilo ugotovljeno, je tožnik delo (vožnja kontejnerjev s kamionom) ves čas opravljal na območju toženke, ki je organizirala delovni proces pretovarjanja kontejnerjev in preko svojih delavcev dajala tožniku navodila za to delo ter ga nadzirala, mu zagotovila ključno delovno sredstvo (kamion), določala koriščenje odmora med delom itd.

V zadevi Pdp 363/2024, na katero se sklicuje pritožba, je sodišče druge stopnje v podobnem sporu (spor o dejanskem delodajalcu in s tem povezana reparacija) zaradi kršitve 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP razveljavilo sodbo nižjega sodišča in mu vrnilo zadevo v novo sojenje. Bistvena razlikovalna okoliščina je v tem, da je v citirani zadevi sodba nižjega sodišča vsebovala izključno razloge o reparaciji, medtem ko se v obravnavanem sporu obrazložitev izpodbijanega dela sodbe nanaša tudi na dejanskega delodajalca.

VIII Ips 8/2022, VIII Ips 9/2022, VIII Ips 10/2022, VIII Ips 11/2022, VIII Ips 12/2022, VIII Ips 13/2022, VIII Ips 19/2022 idr.

Trdil je, da je pri toženki opravljal delo v neenakomernem delovnem času, v treh izmenah (tudi nočni), mesečno je opravil povprečno 200 ur, stalno je moral biti na razpolago, spadal je med najbolj usposobljene delavce, dosegal je najvišje rezultate, nikoli ni bil v bolniškem staležu, opravljal je najtežja in najbolj odgovorna dela, zato mu pripada plačilo po najvišjih toženkinih tarifnih postavkah, najmanj pa v višini povprečja primerljivih delavcev, opredelil je primerljivo delovno mesto, zatrjeval je, da je bil prikrajšan pri enakem plačilu za enako delo, delovni uspešnosti in drugih dodatkih iz toženkine podjetniške kolektivne pogodbe, napredovanju, 13. plači, regresu za letni dopust ...

Prim. prvi odstavek 121. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ‑2).

Priloga B8 v zvezi s pojasnilom na list. št. 236.

Izračun višine mesečnih nadomestil plač, ki jih je tožniku prisodilo za čas od 1. 1. 2020 do 5. 12. 2021, je sodišče prve stopnje oprlo na povprečje pripadajoče mu mesečne plače za oktober, november in december 2019. Kot je bilo že obrazloženo, pa je bilo tožnikovo prikrajšanje za navedeno tromesečje izračunano (in mu prisojeno) na podlagi upoštevanja podatkov povprečne mesečne plače voznika tovornih vozil, ki so vključevali 13. plačo.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 2, 22, 25, 74

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 4, 4/1, 62, 62/6

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 8, 339, 339/2, 339/2-14

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 41, 41/5

Zakon o urejanju trga dela (2010) - ZUTD  - člen 163, 163/2, 166, 167

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (2012) - ZPIZ-2  - člen 121, 121/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.