VDSS Sodba Pdp 323/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-29

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Katarina Rajgelj (preds.), Helena Papež (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

nepremagljive ovire za uveljavljanje terjatve - COVID-19 - zastaranje terjatve iz delovnega razmerja - zastaranje zamudnih obresti - pretrganje zastaranja

Tožbo, s katero je tožnik zahteval plačilo razlike v plači in razlike v plačilih obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja za čas nezakonite premestitve, torej za nazaj, je vložil šele 5. 12. 2022. Zato so skladno z 202. členom ZDR-1 zastarale tiste terjatve - razlike v plači in prispevkih za obvezno dodatno pokojninsko zavarovanje, ki so zapadle v plačilo več kot pet let pred vložitvijo tožbe, in skladno s prvim odstavkom 347. člena OZ tudi tiste obresti, ki so se natekle več kot tri leta pred vložitvijo tožbe (zaradi zadržanja zastaranja v času epidemije Covid-19 sta se oba roka podaljšala še za 136 dni).

V času epidemije Covid-19 so bili izpolnjeni pogoji za uporabo 360. člena OZ, kar pomeni, da je bil tek zastaralnega roka v tem času zadržan.

I. Pritožbi se zavrneta in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sklepom (ki ni pod pritožbo) zaradi delnega umika tožbe v višini 7.240,48 EUR v tem delu ustavilo postopek (I. točka izreka). Z izpodbijano sodbo pa je kot nezakonita razveljavilo sklepa toženke in Komisije za pritožbe iz delovnega razmerja z dne 5. 4. 2022 in 12. 10. 2022; kar je tožnik zahteval več (odpravo sklepa z dne 20. 8. 2021), pa je zavrnilo (II. točka izreka). Toženki je naložilo, da je dolžna tožniku plačati razliko v plači v obdobju od 1. 7. 2017 do 19. 11. 2020 v zneskih in z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kot izhajajo iz izreka sodbe; v presežku (za višje vtoževano razliko v plači v navedenem obdobju in razliko v plači v obdobju od 10. 3. 2016 do 30. 6. 2017) pa je zahtevek zavrnilo (III. točka izreka). Nadalje je toženki naložilo, da je dolžna tožniku od prisojenih mesečnih zneskov razlik v plačah v obdobju od 1. 7. 2017 do 19. 11. 2020 plačati dodatno pokojninsko zavarovanje v višini 8 %; kar je iz tega naslova zahteval več (v obdobju od 10. 3. 2016 do 30. 6. 2017 ter za mesece september 2017, september 2018, september 2020 in november 2020), je zavrnilo (IV. točka izreka). Odločilo je še, da je toženka dolžna tožniku povrniti stroške postopka v znesku 2.708,34 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (V. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pritožujeta obe pravdni stranki.

3. Tožnik se pritožuje zoper odločitev v točkah III, IV (dejansko zoper odločitev v njunem zavrnilnem delu) in V izreka, zaradi zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, kršitev določb postopka in napačne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, podredno pa, da jo v izpodbijanem delu razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo odločanje. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da so zastarale vtoževane razlike plač pred 22. 7. 2017 in obresti pred 22. 7. 2019. Meni, da je spregledalo pretrganje zastaranja zaradi uveljavljanja pravic tožnika zoper toženko iz naslova delovnega razmerja v zadevi Pd 62/2019 v zvezi s pritožbeno zadevo Pdp 131/2020, v kateri je bilo razsojeno, da ga je zaradi nezakonite premestitve toženka dolžna pozvati nazaj na delovno mesto vodje oddelka in mu priznati vse pravice, ki izhajajo iz tega delovnega mesta. Šele na ta način se je ugotovila terjatev tožnika iz naslova razlik v plači in razlik v plačilih v dodatno pokojninsko zavarovanje zaradi ugotovljene nezakonite premestitve. Meni torej, da se je zastaranje pretrgalo z izdajo navedene sodbe pritožbenega sodišča. Šele z izdajo te sodbe je bilo namreč ugotovljeno, da ima tožnik pravico zahtevati razlike v plači. Posledično je sodišče prve stopnje neutemeljeno zavrnilo tudi zahtevek za plačilo obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja za čas od 10. 3. 2016 do 30. 6. 2017.

4. Toženka pa se pritožuje zoper odločitev v II., III., IV. in posledično V. točki izreka sodbe (dejansko zoper odločitev v ugodilnem delu sodbe in zoper odločitev o stroških postopka), iz razlogov bistvene kršitve določb postopka, zmotne in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja ter zmotne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podredno pa, da sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje upoštevalo le izračun izvedenke, čeprav je toženka nanj podala obsežne pripombe in predložila svoj izračun. Tekom celotnega postopka je pojasnjevala, da so se obračuni plač v spornem obdobju izvajali v skladu s takrat veljavno Uredbo o enotni metodologiji in obrazcih za obračun in izplačilo plač v javnem sektorju. V tej uredbi so bile opredeljene tudi posamezne šifre izplačil. Sodna izvedenka pa ni ločila med posameznimi šiframi. Nadalje je tekom postopka izpostavila, da izvedenka ni pravilno upoštevala osnove v primeru daljše zadržanosti delavca od dela zaradi bolezni. Pojasnila je tudi, da je bil v sistemu MFERAC opravljen tudi poračun plače, kot ga je priznala tožniku, zato njen izračun tožbenega zahtevka ne bi smel biti sporen. Nadalje ugovarja upravičenosti tožnika do položajnega dodatka, saj tega v predhodnem postopku pri delodajalcu ni zahteval, niti v spornem obdobju ni vodil javnih uslužbencev. Pojasnjuje, da je tožniku od priznanih in plačanih zneskov razlike v plači že plačala zneske obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja, zato mu jih ne more ponovno plačati. Pritožuje se tudi zoper odločitev sodišča prve stopnje o zadržanju zastaranja. Tožnik nikoli ni podal navedb v zvezi z zadržanjem zastaranja, zato meni, da sodišče prve stopnje ne bi smelo samoiniciativno ugotoviti zadržanja zastaranja. Tudi sicer pa predpisi, na katere se sklicuje sodišče prve stopnje, ne urejajo zadržanja zastaralnih rokov. Pritožuje se tudi zoper odločitev o stroških postopka, saj sodišče prve stopnje pri ugotavljanju uspeha v postopku ni upoštevalo, da je tožnik delno umaknil tožbo. Meni, da je napačna tudi odločitev, da je dolžna v celoti nositi stroške izvedenskega mnenja. Ker je napačna odločitev o tožbenem zahtevku, pa je posledično napačna tudi odločitev o stroških postopka.

5. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka tožnikove pritožbene navedbe. Predlaga zavrnitev pritožbe. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

7. Sodišče prve stopnje je presojalo tožnikov zahtevek za plačilo razlik v plačah in razlik v prispevkih za obvezno dodatno pokojninsko zavarovanje za čas tožnikove nezakonite premestitve na drugo delovno mesto. S sodbo sodišča prve stopnje Pd 62/2019 z dne 20. 12. 2019 v zvezi s sodbo pritožbenega sodišča Pdp 131/2020 z dne 15. 5. 2020 sta bila razveljavljena sklepa toženke o premestitvi tožnika na drugo delovno mesto, toženki pa je bilo naloženo, da je dolžna pozvati tožnika nazaj na prejšnje delovno mesto vodje oddelka in mu priznati vse pravice, ki izhajajo iz tega delovnega mesta.

8. Tožnik se v pritožbi neutemeljeno zavzema za stališče, da je bilo z navedeno sodbo pretrgano zastaranje njegovega zahtevka za plačilo razlik v plačah in prispevkih za čas nezakonite premestitve. Z navedeno sodbo namreč tožniku ni bila priznana razlika v plačah in prispevkih za vtoževano obdobje nezakonite premestitve, saj tega tožnik v sporu o zakonitosti premestitve sploh ni zahteval (čeprav bi lahko). Priznana mu je bila le pravica do vrnitve na delovno mesto vodje oddelka, z vsemi pravicami, ki izhajajo iz tega delovnega mesta, torej pravicami za čas od vrnitve dalje. Odločitev v zadevi Pd 62/2019 torej ne predstavlja judikatne terjatve.

9. Tožbo, s katero je tožnik zahteval plačilo razlike v plači in razlike v plačilih obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja za čas nezakonite premestitve, torej za nazaj, je vložil šele 5. 12. 2022. Zato je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da so skladno z 202. členom Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) zastarale tiste terjatve - razlike v plači in prispevkih za obvezno dodatno pokojninsko zavarovanje, ki so zapadle v plačilo več kot pet let pred vložitvijo tožbe, in skladno s prvim odstavkom 347. člena Obligacijskega zakonika (OZ) tudi tiste obresti, ki so se natekle več kot tri leta pred vložitvijo tožbe (zaradi zadržanja zastaranja v času epidemije Covid-19 sta se oba roka podaljšala še za 136 dni).

10. Neutemeljeno je tudi pritožbeno stališče, da tožnik pred pravnomočnostjo sodbe, s katero sta bila razveljavljena sklepa o njegovi premestitvi, ni mogel zahtevati plačila razlik v plačah in prispevkih za obvezno dodatno pokojninsko zavarovanje za čas nezakonite premestitve. Zastaranje začne teči prvi dan po dnevu, ko je upnik imel pravico terjati izpolnitev obveznosti (prvi odstavek 336. člena OZ). Terjatve iz naslova plač pa zapadejo na plačilni dan, najkasneje do 18. v mesecu za pretekli mesec (drugi odstavek 134. člena ZDR-1). Od naslednjega dne dalje ima torej delavec pravico zahtevati plačilo plače oziroma razlike v plači. Zapadlost tožnikove denarne terjatve iz delovnega razmerja torej ni odvisna od pravnomočnosti odločitve o nezakonitosti premestitve. Nenazadnje pa bi tožnik lahko plačilo razlik v plačah in prispevkih, ki jih zahteva v tem postopku, zahteval že s tožbo, s katero je zahteval razveljavitev sklepov o njegovi premestitvi.

11. Pri presoji toženkinega ugovora zastaranja je sodišče prve stopnje pravilno upoštevalo, da je bil tek zastaralnega roka zadržan med trajanjem prvega in drugega vala epidemije Covid-19. V sodni praksi je to že splošno sprejeto stališče.

V prvem valu epidemije Covid-19 je bil sprejet Zakon o začasnih ukrepih v zvezi s sodnimi, upravnimi in drugimi javnopravnimi zadevami za obvladovanje širjenja nalezljive bolezni SARS-CoV-2 (Covid-19);

v drugem valu epidemije pa je Vlada RS, v zvezi z Odredbo o posebnih ukrepih iz 83. a člena Zakona o sodiščih zaradi razglašene epidemije nalezljive bolezni Covid-19 na območju Republike Slovenije, ki jo je izdal predsednik Vrhovnega sodišča RS (VSRS), sprejela tri Sklepe o začasnem prenehanju teka rokov za uveljavljanje pravic strank v sodnih postopkih, določenih z zakonom.

Navedeno je glede na ugovor toženke o zastaranju potrebno presojati v zvezi s 360. členom OZ, ki z generalno klavzulo določa, kdaj zaradi nepremagljivih ovir zastaranje ne teče. Čeprav gre pritrditi pritožbi, da iz zakonodajnega gradiva ZZUSUDJZ izhaja, da je zakonodajalec s prvim odstavkom 3. člena želel urediti vpliv ukrepov zaradi epidemije Covid-19 na področje postopkovnih rokov in materialnopravnih prekluzivnih rokov, medtem ko je štel, da takšna določba ni potrebna tudi za zadržanje zastaralnih rokov, saj je ureditev zastaralnih rokov v primeru izrednih razmer že urejena v 360. členu OZ, pa se je VSRS že izreklo (sklep III Ips 19/2022 z dne 10. 10. 2023), da so bili v času epidemije Covid-19 izpolnjeni pogoji za uporabo 360. člena OZ, kar pomeni, da je bil tek zastaralnega roka v tem času zadržan, čemur je sledila tudi sodna praksa in torej pravilno tudi sodišče prve stopnje.

12. Pri presoji obstoja nepremagljivih ovir po 360. členu OZ zaradi epidemije Covid‑19 in zaradi nje sprejetih ukrepov tako ne gre za vprašanje ugotavljanja dejanskega stanja, temveč za uporabo materialnega prava.

Zato niso bistvene pritožbene navedbe, da tožnik ni podal navedb v zvezi z zadržanjem zastaranja. Presoja epidemije Covid-19 in na njeni podlagi sprejetih ukrepov na pravico do sodnega varstva je bila namreč opravljena že s sprejetjem predpisov, ki so zadržali tek procesnih in materialnih prekluzivnih rokov. Upoštevajoč primerljivost položajev imetnikov pravic, za katere veljajo materialnopravni prekluzivni in materialnopravni zastaralni roki, zatrjevanje konkretnih okoliščin, ki so v tem obdobju predstavljale nepremagljive ovire za sodno zahtevo izpolnitve obveznosti, zato ni potrebno.

Prav tako niso bistvene pritožbene navedbe, da tožnik ni navedel konkretnih utemeljenih razlogov za njegovo neaktivnost pred nastopom epidemije. Upnik (tožnik) ima namreč pravico v celoti izrabiti petletni zastaralni rok in če v določenem obdobju ni mogel sodno zahtevati izpolnitve obveznosti, se za to obdobje tek zastaranja zadrži.

13. Drži, da je toženka sodišču prve stopnje predložila svoj izračun višine tožbenega zahtevka in da je podala pripombe na izvedensko mnenje, vendar pa je sodišče prve stopnje jasno in prepričljivo obrazložilo, zakaj je sledilo izračunu izvedenke, ki ga je slednja utemeljila v pisnem izvedenskem mnenju, v dveh pisnih dopolnitvah mnenja in še na ustnem zaslišanju. Ne drži pritožbena navedba, da je bilo na več mestih ugotovljeno, da je izračun izvedenke napačen. Tega sodišče prve stopnje nikakor ni ugotovilo. Prav nasprotno. Ugotovilo je, da je izvedenka izračun tožnikovega prikrajšanja pri plači naredila skladno z napotki sodišča, po v vtoževanem obdobju veljavni zakonodaji, glede na višji plačni razred, upoštevaje odsotnosti tožnika z delovnega mesta (prazniki, bolniške, dopusti), glede na dejansko opravljene ure dela, pri samem izračunu pa je upoštevala parametre iz tožnikovih plačilnih list za relevantne mesece (ki jih je sestavila prav toženka).

14. Zato je nerelevantno pritožbeno pojasnjevanje, da so se obračuni plač v vtoževanem obdobju izvajali v sistemu MFERAC in v skladu s takrat veljavno Uredbo o enotni metodologiji in obrazcih za obračun in izplačilo plač v javnem sektorju, ki je določala vrste, način in šifre izplačil, saj je izvedenka, kot izhaja iz izvedenskega mnenja, vse to upoštevala. Res je izvedenka izpovedala, da je v tabeli v izvedenskem mnenju pomotoma navedla šifro Z120, namesto Z080, kar navaja pritožba, vendar pa je hkrati pojasnila, da sama vsebina vseh podatkov v mnenju ostaja enaka in ne vpliva na sam izračun v izvedenskem mnenju. Neutemeljeno in tudi sicer nekonkretizirano je nadaljnje pritožbeno navajanje, da izvedenka ni pravilno upoštevala osnove v primeru daljše zadržanosti delavca od dela zaradi bolezni. Kot že rečeno, je izvedenka pri izračunu upoštevala parametre iz tožnikovih plačilnih list, ki jih je sestavila prav toženka.

15. Sodišče prve stopnje je tudi pojasnilo, zakaj je prišlo do razlik med izračunom toženke in izračunom izvedenke, pri čemer pa bistveno razliko predstavlja prav položajni dodatek (ki ga je določal 24. člen v vtoževanem obdobju veljavnega Zakona o sistemu plač v javnem sektorju - ZSPJS), ki ga toženka tožniku za vtoževano obdobje neutemeljeno ne priznava. Neutemeljeno je toženkino stališče, da tožnik ni upravičen do plačila tega dodatka, ker v vtoževanem obdobju ni vodil nobenih javnih uslužbencev. Sodišče prve stopnje je pravilno obrazložilo, da če do premestitve na podlagi nezakonitega in kasneje razveljavljenega sklepa o premestitvi ne bi prišlo, bi se tožnik po rednem teku stvari v vtoževanem obdobju še vedno nahajal na delovnem mestu vodje oddelka, s katerega je bil nezakonito premeščen in na katerem je vse do nezakonite premestitve prejemal položajni dodatek. Toženka je dolžna tožniku zaradi nezakonite premestitve plačati takšno plačo z vsemi dodatki, ki bi jo prejemal, če do te premestitve ne bi prišlo in bi tožnik ves čas delal na delovnem mestu vodje oddelka. Zato je neutemeljeno tudi toženkino stališče, da bi moral tožnik položajni dodatek zahtevati v predhodnem postopku pri delodajalcu. Kot rečeno, gre za plačilo dodatka, ki ga je tožnik že prejemal pred nezakonito premestitvijo in bi ga prejemal tudi, če do te premestitve ne bi prišlo. V nasprotju s prejšnjimi pritožbenimi navedbami in zato nerazumljive pa so (tudi sicer povsem nekonkretizirane in pogojne) pritožbene navedbe, da če pa je tožnik v vtoževanem obdobju izvrševal pooblastila v zvezi z vodenjem, je ta dodatek že prejel.

16. V zvezi s pritožbenimi navedbami, da so bili tožniku od s strani toženke že priznanih in plačanih zneskov razlik v plači že obračunani in plačani zneski obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja in da mu jih zato ne more plačati ponovno, pa pritožbeno sodišče pojasnjuje, da iz izpodbijane sodbe jasno izhaja, da je sodišče prve stopnje upoštevalo toženkino delno plačilo razlike v plači v vtoževanem obdobju in je posledično toženki naložilo plačilo obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja za tožnika zgolj od prisojenih zneskov razlik v plačah, torej od še neplačanih zneskov razlik v plačah.

17. Ker je sodišče prve stopnje pravilno odločilo o glavni stvari, je posledično pravilna tudi odločitev o stroških postopka. Neutemeljena je pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje pri stroškovni odločitvi ni upoštevalo, da je tožnik delno umaknil tožbo, zaradi česar bi moral biti po mnenju pritožbe tožnikov uspeh v postopku nižji. Tožeča stranka, ki umakne tožbo, mora povrniti nasprotni stranki pravdne stroške, razen če jo je umaknila takoj, ko je tožena stranka izpolnila zahtevek (prvi odstavek 158. člena Zakona o pravdnem postopku - ZPP). Tožnik je delno umaknil tožbo takoj, ko je toženka delno izpolnila tožbeni zahtevek. Toženka je namreč svojo obveznost delno izpolnila šele po vložitvi tožbe, kot je to pravilno obrazložilo že sodišče prve stopnje. Zato je skladno z navedenim zakonskim določilom toženka dolžna tožniku povrniti stroške postopka tudi v zvezi z delno umaknjenim delom tožbe.

18. Končno je neutemeljena tudi pritožba zoper odločitev sodišča prve stopnje, da stroške izvedenskega mnenja v celoti krije toženka (četudi znaša njen uspeh v postopku skoraj 23 %). Sodišče lahko namreč odloči, da mora delodajalec kriti vse stroške za izvedbo dokazov, tudi če delavec v sporu ni v celoti uspel, pa zaradi tega niso nastali posebni stroški (prvi odstavek 38. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih - ZDSS-1). Stroški izvedenskega mnenja bi nastali v vsakem primeru, torej neodvisno od višine postavljenega tožbenega zahtevka in višine zahtevka, kateremu je bilo po izvedbi dokaza z izvedenko ugodeno. Zato se glede na navedeno določilo ne odmerijo glede na doseženi uspeh v postopku.

19. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbi kot neutemeljeni zavrnilo in v izpodbijanem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

20. Stranki s pritožbama nista uspeli, toženkin odgovor na pritožbo pa tudi ni pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča, zato je pritožbeno sodišče odločilo, da krijeta vsaka svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP in prvim odstavkom 155. člena ZPP).

Prim. sklep VSRS III Ips 19/2022, sklep VSL II Cpg 205/2024, sodbo VSL V Cpg 458/2022, sodbo in sklep VSL V Cpg 16/2024 itd.

Ur. l. RS, št. 167/2020, 190/2020 in 4/2021.

Prim. sodbo in sklep VSL V Cpg 61/2024 in V Cpg 175/2024.

Zakon o začasnih ukrepih v zvezi s sodnimi, upravnimi in drugimi javnopravnimi zadevami za obvladovanje širjenja nalezljive bolezni SARS-CoV-2 (COVID-19) (2020) - ZZUSUDJZ  - člen 3, 3/1

Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (2002) - ZSPJS  - člen 24

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 134, 134/2, 202

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 336, 336/1, 347, 347/1, 360

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 158, 158/1

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 38

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.