VDSS Sodba in sklep Pdp 369/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), mag. Urša Klemenčič (poroč.), Katarina Rajgelj

kadrovska štipendija - tujec - delovno dovoljenje za tujca - pogodba o izobraževanju - pogodba o usposabljanju - prikrivanje - namen strank - prikrito delovno razmerje - zloraba - avtonomija pogodbenih strank - kršitev temeljnih načel - načelo vestnosti in poštenja - prepoved zlorabe pravic - navidezna pogodba (simulirana pogodba) - nična pogodba - odškodninska odgovornost - dejanski delodajalec - plačilo za delo - regres za letni dopust - rok za pritožbo

Delavec v primerih, ko se ugotovi, da je bila pogodba o zaposlitvi nična, delovno razmerje pa realizirano, obdrži že pridobljene pravice iz delovnega razmerja. Glede na specifičen položaj v tej zadevi, kjer tožnica ni želela, da opravlja delo za toženko preko fiktivne pogodbe, ampak si je želela zaposlitve preko delovnega dovoljenja, toženka pa je izkoristila svoj prevladujoč položaj, v njunem odnosu pa so obstajali vsi elementi delovnega razmerja, takšna zloraba ne more uživati pravnega varstva, zato je tožnica upravičena do odškodnine v obliki plačila za vse opravljeno delo (126. člen ZDR-1) in do regresa za letni dopust, ki bi ji pripadal na podlagi 131. člena ZDR-1.

Odločitev o stroških postopka v sodbi se vedno šteje za sklep (peti odstavek 128. člena ZPP). Zoper sklep je rok za pritožbo 15 dni, zoper sodbo pa od novele ZPP‑E 30 dni (prvi odstavek 333. člena ZPP). Vendar kadar sodišče odloči o glavnem zahtevku in stroških postopka z isto sodno odločbo, se lahko stranka pritoži tako zoper odločitev o glavni stvari kot o stroških postopka v roku 30 dni.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe in sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka krije svoje stroške pritožbe, tožeči stranki pa je dolžna v roku 15 dni povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 279,99 EUR.

1. V predmetni zadevi sta sodišči prve in druge stopnje že odločali. Sodišče prve stopnje je s sodbo in sklepom Pd 18/2024 z dne 6. 11. 2024 toženki naložilo, da tožnici plača 4.237,66 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, zavrnilo pa je zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 19. 9. 2022 do 17. 1. 2024 in ničnosti pogodbe o kadrovskem štipendiranju, plačilo stroškov prehrane in potnih stroškov ter regresa za letni dopust za leto 2022 in 2023. Tožbo je zavrglo v delu, kjer je tožnica zahtevala ugotovitev, da je pri toženki dejansko opravljala delo z elementi delovnega razmerja. Toženki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka v višini 764,28 EUR in jo določilo kot zavezanko za plačilo sodne takse. Pritožbeno sodišče je s sklepom Pdp 69/2025 z dne 26. 3. 2025 razveljavilo prvostopenjsko sodbo glede odločitve o ničnosti pogodbe o kadrovskem štipendiranju, plačilu razlike v plači, regresa za letni dopust in stroškov v zvezi z delom ter v tem obsegu zadevo vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek.

2. Sodišče prve stopnje je v novem sojenju toženki naložilo, da tožnici plača 4.237,66 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega zneska, kot izhaja iz izreka (točka I izreka). Ugotovilo je, da je Pogodba št. 2/2022 o kadrovskem štipendiranju nična (točka II izreka). Toženki je naložilo, da tožnici plača regres za letni dopust za leto 2022 v znesku 375,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 1. 2023 dalje in za leto 2023 v višini 1.500,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 2. 7. 2023 dalje (točka III izreka). V presežku je zahtevek zavrnilo (točka IV izreka). Toženki je naložilo, da tožnici povrne stroške postopka v znesku 1.522,68 EUR (točka V izreka) in zavrnilo njen ugovor zoper plačilni nalog Pd 18/2024 z dne 4. 12. 2024 (točka VI izreka).

3. Zoper ugodilni del sodbe in sklep se pritožuje toženka iz vseh pritožbenih razlogov. Nasprotuje zaključku, da je bila pogodba o kadrovskem štipendiranju navidezna in na podlagi 50. člena Obligacijskega zakonika (OZ) nima učinka. Sodišče prve stopnje ni pojasnilo, zakaj naj bi bila v nasprotju z moralo in prisilnimi predpisi, niti katero razmerje oziroma pogodbo je prikrivala. Pogodba je navidezna, če obe stranki ob njeni sklenitvi želita nekaj drugega, sodišče prve stopnje pa kljub napotkom pritožbenega sodišča ni ugotavljalo, kakšna je bila volja strank ob sklepanju pogodbe. Mimo izvedenih dokazov, ob upoštevanju izključno izpovedi tožnice in njenih želja, je napačno zaključilo, da namen strank ni bilo izobraževanje. Iz sodbe ni razvidno, kaj naj bi s tem v zvezi izpovedale priče A. A., B. B. in C. C., spregledane pa so izpovedi D. D., E. E. in F. F. Sama neaktivnost tožnice še ne pomeni, da je bila pogodba navidezna. Ob njenem prihodu v Slovenijo ni bilo pogojev, da bi jo toženka zaposlila, kar med strankama ni bilo sporno, zato je bilo nujno, da najprej opravi izobraževanje. F. F. je izpovedal, da je tožnici pojasnil, zakaj se z njo sklepajo takšne pogodbe. D. D. je potrdila, da je bila tožničin mentor, sodišče prve stopnje pa je napačno ocenilo njeno izpoved. Povzelo je le del njene izpovedi o nadziranju dela delavcev. Ne iz trditev ne iz izpovedi tožnice ne izhaja, da D. D. ni bila dober mentor, da ni bila usposobljena za to ali da je ne bi upoštevala in se prilagajala njenemu mentorstvu. Sodišče prve stopnje je napačno ovrednotilo tudi izpoved E. E. Prav tako ni zaslišalo tožnice, SMS‑e med E. E. in tožnico pa je zmotno tolmačilo. Tožnico bi moralo ponovno zaslišati in pri njej preveriti nasprotna dejstva in okoliščine, ki izhajajo iz izpovedi F. F., D. D. in E. E. Za prisojo denarnih zahtevkov iz delovnega razmerja ni navedlo pravne podlage, odločalo pa je tudi mimo trditev in postavljenega zahtevka. Zahtevek za priznanje delovnega razmerja je bil pravnomočno zavrnjen, zato ni podlage za prisojo denarnih zahtevkov iz naslova opravljanja dela in regresa za letni dopust. Odločitev o denarnih zahtevkih je napačna tudi iz razloga, ker sodišče prve stopnje ni odločilo o kavzi razmerja med strankama v posledici ničnosti pogodbe o štipendiranju. Predmetna zadeva ni primerljiva z zadevami VIII Ips 5/2022, VIII Ips 8/2022 in VIII Ips 12/2022. Nasprotuje tudi odločitvi o stroških postopka. Ker ne gre za obstoj delovnega razmerja, ni podlage za uporabo 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1). S tem, ko je sodišče prve stopnje o stroških odločilo s sklepom in določilo 15-dnevni rok za pritožbo, je kršilo določbe Zakona o pravdnem postopku (ZPP) in toženki skrajšalo rok za pritožbo zoper sodbo na 15 dni. Napačna je tudi odločitev o zavrnitvi ugovora glede sodne takse. Ker med strankama ni obstajalo delovno razmerje, se ne morejo uporabiti določbe Zakona o sodnih taksah (ZST-1) v individualnih delovnih sporih. Predlaga, da se sodba in sklep razveljavita in priglaša stroške pritožbe.

4. Tožnica odgovarja na pritožbo toženke in predlaga njeno zavrnitev ter priglaša stroške odgovora na pritožbo.

6. Pritožbeno sodišče je na podlagi 19. člena ZDSS-1 v povezavi z drugim odstavkom 350. člena ZPP preizkusilo sklep in izpodbijani del sodbe v mejah pritožbenih razlogov ter pri tem po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba. Za svojo odločitev je navedlo jasne in skladne razloge, zato se sodbo da preizkusiti in ni podana smiselno uveljavljana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Glede vseh odločilnih dejstev je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo, odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna.

7. Sodišče prve stopnje je presojalo veljavnost pogodbe št. ... o kadrovskem štipendiranju (pogodba o kadrovski štipendiji), sklenjene med tožnico in toženko. Tožnica je zatrjevala, da se je s toženko dogovorila, da se bo pri njej zaposlila in opravljala delo v kuhinji. Ker je toženka trdila, da bi postopek pridobitve delovnega dovoljenja trajal predolgo, tožnico pa je potrebovala takoj, sta sklenili pogodbo o kadrovski štipendiji. Tožnica je morala skleniti še pogodbo o izobraževanju (tujci) za šolsko leto 2022/2023 (pogodba o izobraževanju) z zasebno šolo G., toženka pa pogodbo o izvajanju praktičnega usposabljanja z delom (PUD) v (SPI) gastronomske in hotelirske storitve (pogodba o izvajanju praktičnega usposabljanja). To naj bi bila začasna ureditev do pridobitve delovnega dovoljenja. Toženka je temu nasprotovala in trdila, da je bil ves čas namen, da tožnica najprej pridobi ustrezno izobrazbo, nato pa se bo zaposlila pri njej kot kuharica. Med strankama tako ni bilo nesporno, da se tožnica ni mogla zaposliti pri toženki, ker ni imela ustrezne izobrazbe in da je bil namen izobraževanje tožnice, po zaključku izobraževanja pa zaposlitev. S tem v zvezi sta stranki podali nasprotujoče si trditve, sodišče prve stopnje pa je po izvedenem dokaznem postopku ugotovilo, da je pogodba o kadrovski štipendiji prikrivala dejansko delovno razmerje, saj med strankama ni bilo namena, da se tožnica izobražuje, ampak sta obe želeli, da opravlja delo v kuhinji toženke. Tožnica pri toženki ni bila na usposabljanju in se ni izobraževala, ampak je od 19. 9. 2022 do 17. 1. 2024 za toženko opravljala delo, najprej kot pomočnica kuharja, od maja 2023 pa kot kuharica. Delo je opravljala osebno, po navodilih in pod nadzorom, za opravljeno delo pa je prejela plačilo v višini minimalne plače, ki je bilo prikazano kot kadrovska štipendija. Pritožba tako neutemeljeno uveljavlja, da sodišče prve stopnje ni ugotavljalo namena strank ob sklenitvi pogodbe o kadrovski štipendiji. Sodišče prve stopnje je navedeno ugotovilo ne le ob upoštevanju izpovedi tožnice, ampak tudi glede na izpoved prič E. E. in D. D., ob analizi razporedov dela in SMS komunikacije med E. E. ter tožnico. Sklicevalo se je tudi na izpovedi prič A. A., B. B. in C. C., ki so v spornem obdobju delali skupaj s tožnico, in so potrdili, da je tožnica samostojno opravljala delo pomočnice kuharja in nato kuharice, zato je sodišče prve stopnje utemeljeno upoštevalo tudi njihovo izpoved.

8. V ponovljenem postopku sodišče prve stopnje ni ponovno zaslišalo tožnice, vendar slednje ni bilo potrebno, saj je o naravi sodelovanja s toženko in namenu ob sklepanju pogodbe o kadrovski štipendiji izpovedala že v prvem sojenju. Toženka na poziv sodišča prve stopnje v novem sojenju, ali predlaga dodatno zaslišanje katere od prič, ni predlagala, da se dodatno zasliši tudi tožnico. Tudi po dodatnem zaslišanju predlaganih prič in direktorja toženke ni zahtevala, da se ponovno zasliši še tožnica, zato v pritožbi neutemeljeno uveljavlja kršitev pravil postopka, ker tožnica ni bila ponovno zaslišana. Glede pomena SMS sporočil, ki jih je tožnici poslala E. E., je sodišče prve stopnje zaslišalo slednjo, saj je le E. E., ki je sporočila poslala, lahko pojasnila, zakaj jih je poslala in kaj je z njimi želela sporočiti tožnici.

9. Pritožba neutemeljeno oporeka pravilnosti dokazne ocene glede vloge D. D. in verodostojnosti E. E. Sodišče prve stopnje je ustrezno utemeljilo, zakaj ne verjame toženki, da je bila D. D. mentorica tožnice, kot tudi, zakaj ne verjame E. E., da so njena sporočila napačno razumljena zaradi slabega znanja srbščine oziroma, da gre le za prijateljsko pomoč.

10. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi sodišča prve stopnje, da je bila D. D. le formalno navedena kot tožničin mentor, za potrebe prikazovanja izvrševanja pogodbe o kadrovski štipendiji. D. D. je izpovedala, da ni imela nobenega vpogleda v tožničino šolanje in da je tožnico nadzorovala na enak način kot ostale delavce. Če bi držale navedbe toženke o mentorstvu, potem bi D. D. morala vedeti, kako je potekalo šolanje tožnice, kakšen je bil njen učni program, morala bi nadzirati njeno usposabljanje in jo ustrezno usmerjati oziroma ji pomagati pri praktičnem usposabljanju, vendar je bil njen nadzor enak kot pri ostalih delavcih, to je dodelitev delovnih nalog. Prav tako iz urnikov dela izhaja, da je D. D. le izjemoma delo opravljala s tožnico v isti izmeni. Če bi bila njen mentor, bi delo opravljali skupaj, poleg tega je bila D. D. vodja lokala in ni opravljala dela kuharice, zato tožnice niti ne bi mogla mentorirati na tem področju, kot je to pravilno izpostavilo že sodišče prve stopnje. Toženka tudi neutemeljeno navaja, da tožnica ni izpovedala, da bi bila D. D. slaba mentorica, saj je tožnica zaslišana povedala, da mentorja sploh ni imela, njena navodila pa je ubogala na enak način kot ostali delavci, saj je kot vodja lokala odrejala delo.

11. Pritožbeno sodišče se strinja tudi z dokazno oceno sodišča prve stopnje o neverodostojnosti pojasnil E. E. glede narave dela tožnice in pomena sporočil, ki jih je poslala tožnici. Sporočila so kratka in jasna. E. E. je tožnico poučila, da ob razgovoru na upravni enoti pri preverjanju utemeljenosti dovoljenja za začasno bivanje zaradi študija ne sme povedati, da dela za toženko vsak dan (sporočilo z dne 13. 2. 2023 pod A9). Pojasnila priče, da je to napisala, ker tožnica ni dobro razumela sklenjenih pogodb, niso prepričljiva. Če bi bil dejanski namen strank, da se tožnica izobražuje s področja gostinstva in pri toženki opravlja le praktično usposabljanje, ni razloga, da bi ji morala toženka prepovedati, da razkrije, koliko dela pri toženki. Prav tako iz sporočil jasno izhaja, da se ni vodil dnevnik dela, kar bi se moral, če bi res šlo za usposabljanje v okviru izobraževanja, pri čemer je E. E. tožnici sporočila, da ga bo napisala sama, čeprav bi ga morala tožnica, če bi se pri toženki res le usposabljala (3. člen pogodbe o izvajanju praktičnega usposabljanja). Iz sporočil tudi ni razvidno, da bi E. E. tožnico le spodbujala, da se uči. Nasprotno, tožnico je opozorila, da se mora vsaj nekajkrat prijaviti na pouk preko zooma, da bo evidentirano, da se je predavanj udeležila, in da se je dogovorila, da iz šole pošljejo izpit, ki ga bodo nato skupaj izpolnili, saj bodo v nasprotnem primeru, če bo prišla inšpekcija, vsi imeli težave (sporočilo z dne 9. 1. 2023 pod A12 in z dne 25. 1. 2023 pod A11). Vse navedeno potrjuje trditve tožnice, da je bil namen, da za toženko opravlja delo in ne izobraževanje. Toženka je prikazovala, da tožnica obiskuje predavanja, na način, da je tožnici preko E. E. naročila, naj se prijavi na določena spletna predavanja, prav tako je poskrbela, da so iz šole poslali teste, ki jih je nato izpolnjevala E. E. Pritožba zato neutemeljeno izpostavlja, da se v spisu nahajajo potrdila o opravljenih izpitih. Dejstvo, da je tožnica v dveh šolskih letih opravila dva izpita, za opravo katerih je poskrbela toženka, ne dokazujejo dejanskega izvrševanja pogodbe o kadrovski štipendiji oziroma izobraževanja tožnice. Toženka je prikrivala število dejansko opravljenih ur dela (9 ur na dan, 6 dni na teden), da ni bilo razvidno, da tožnica dejansko opravlja delo in presega ure, ki jih naj bi opravila v okviru praktičnega usposabljanja.

12. Glede na ugotovitve sodišča prve stopnje se toženka neutemeljeno sklicuje na izpoved F. F., da je tožnico peljal na podpis pogodbe o izobraževanju v H. in da na podpis ni imela pripomb. Tožnica je izpovedala, da jo je direktor pospremil v H. in mu je povedala, da noče študentske vize, ampak delovno dovoljenje, rečeno pa ji je bilo, da potrebujejo dva do tri mesece, da uredijo delovno dovoljenje. Da se tožnica ni strinjala z izobraževanjem, ampak je želela delo opravljati preko delovnega dovoljenja, izhaja tudi iz njenega sporočila E. E., da ji šolski vizum ni pomemben, da rabi delovno dovoljenje (sporočilo z dne 7. 11. 2023 pod A18).

13. Sodišče prve stopnje je na podlagi navedenih ugotovitev pravilno zaključilo, da namen strank ob sklenitvi pogodbe o kadrovski štipendiji ni bilo izobraževanje in štipendiranje tožnice, ampak se je na ta način želelo prikriti delovno razmerje tožnice pri toženki za polni delovni čas. Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1) omejuje avtonomijo pogodbenih strank pri sklepanju delovnih razmerij (9. člen ZDR-1). Toženka bi tožnico morala zaposliti (drugi odstavek 13. člena ZDR-1) in pridobiti ustrezno delovno dovoljenje (prvi odstavek 23. člena ZDR-1). S svojim ravnanjem je kršila temeljna načela delovnega in obligacijskega prava (načelo vestnosti in poštenja iz 5. člena OZ in prepoved zlorabe pravic iz 7. člena OZ). Zlorabila je institut kadrovske štipendije, ker se je želela izogniti svojim obveznostim, ki jih ima kot delodajalka (plačilo davkov in prispevkov ter vseh prejemkov iz delovnega razmerja) ter zavedla tožnico, da gre le za začasno stanje do pridobitve delovnega dovoljenja, čeprav tega postopka ni sprožila. Pogodba o kadrovski štipendiji je tako navidezna (prvi odstavek 50. člena OZ) in v nasprotju s prisilnimi predpisi

in moralo (prvi odstavek 86. člena OZ), zato je nična. S tem v zvezi se toženka neutemeljeno sklicuje, da tožnice brez gostinske izobrazbe ni mogla zaposliti, saj to iz veljavne zakonodaje ne izhaja,

prav tako toženka ni predložila akta o sistemizaciji oziroma drugih dokazil, iz katerih bi izhajalo, da je pogoj za delo v kuhinji toženke, da ima delavec gostinsko izobrazbo. Glede na to, da je tožnica brez gostinske izobrazbe več kot dve leti za toženko opravljala delo pomočnice kuharja in kuharice, to tudi sicer očitno ni pogoj za opravljanje tega dela pri toženki.

14. Tožnica je umaknila zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja med njo in toženko za čas od 19. 9. 2022 do 17. 1. 2024. Ker se toženka z umikom ni strinjala, je sodišče prve stopnje njen zahtevek zavrnilo že v prvem sojenju, ker je štelo, da se tujcu, ki nima delovnega dovoljenja, delovno razmerje ne more priznati. Čeprav tožnici delovno razmerje pri toženki ni bilo priznano, je toženka tožnici ob ugotovljeni zlorabi delovnopravnih institutov in kršitvi temeljnih načel delovnega in obligacijskega prava odškodninsko odgovorna kot dejanska delodajalka,

zato ji mora plačati vse denarne prejemke, ki bi ji pripadali, če bi imeli sklenjeno pogodbo o zaposlitvi. Na to ne vpliva okoliščina, da je pogodba o zaposlitvi, ki jo je pogodba o kadrovski štipendiji prikrivala, nična zaradi pomanjkanja ustreznih dovoljenj (drugi odstavek 23. člena ZDR-1). Delavec namreč v primerih, ko se ugotovi, da je bila pogodba o zaposlitvi nična, delovno razmerje pa realizirano, obdrži že pridobljene pravice iz delovnega razmerja. Glede na specifičen položaj v tej zadevi, kjer tožnica ni želela, da opravlja delo za toženko preko fiktivne pogodbe, ampak si je želela zaposlitve preko delovnega dovoljenja, toženka pa je izkoristila svoj prevladujoč položaj, v njunem odnosu pa so obstajali vsi elementi delovnega razmerja, takšna zloraba ne more uživati pravnega varstva, zato je tožnica upravičena do odškodnine v obliki plačila za vse opravljeno delo (126. člen ZDR-1) in do regresa za letni dopust, ki bi ji pripadal na podlagi 131. člena ZDR-1.

15. Navedeni primer je podoben problematiki, ki je bila obravnavana v zadevah VIII Ips 8/2022, VIII Ips 10/2022, VIII Ips 11/2022, VIII Ips 13/2022 idr. Tudi v citiranih zadevah se je ugotovilo, da je prišlo do zlorabe delavnopravnih institutov s strani dejanskega delodajalca, ki je zaposloval delavce preko posredovanja njihovega dela s strani formalnih delodajalcev. Delavcem ni bilo priznano delovno razmerje pri dejanskem delodajalcu, kljub temu pa jim je bil dejanski delodajalec odgovoren za plačilo prihodkov iz delovnega razmerja v višini, ki bi jim pripadali, če bi bili tudi formalno zaposleni pri njem.

16. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje odločilo mimo trditev in postavljenega zahtevka. Tožnica je trdila, da je za toženko opravila več kot 40 ur dela na teden, zato s prejeto minimalno plačo ni prejela celotnega plačila za opravljeno delo. Navedla je število opravljenih in neplačanih ur za posamezen mesec in urno postavko, ki ji pripada, z zahtevkom pa je zahtevala plačilo skupnega zneska v višini 4.237,66 EUR. Tožnica je v zahtevku sicer še navedla, da zaradi ničnosti pogodbe o kadrovski štipendiji zahteva le še plačilo neplačanih ur, ker šteje, da mora vrniti kadrovsko štipendijo, toženka pa ji mora plačati minimalno plačo, po pobotu teh zneskov pa zahteva še razliko v višini še neplačanih ur, vendar gre v tem delu le za pojasnilo, ki ne sodi v zahtevek in s tem v izrek. Ker je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnica opravila toliko ur, kot zatrjuje, plačilo pa je prejela le za 40 ur na teden, je utemeljeno ugodilo njenemu zahtevku. Ugotovilo je sicer, da bi tožnici glede na dokazano število opravljenih ur pripadalo plačilo v znesku 4.324,64 EUR, vendar je skladno s prvim odstavkom 2. člena ZPP tožnici prisodilo le zahtevani znesek.

17. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek o skrajšanju roka za pritožbo zoper sodbo, ker naj bi sodišče prve stopnje o stroških postopka napačno odločilo s sklepom. Odločitev o stroških postopka v sodbi se vedno šteje za sklep (peti odstavek 128. člena ZPP). Zoper sklep je rok za pritožbo 15 dni, zoper sodbo pa od novele ZPP‑E 30 dni (prvi odstavek 333. člena ZPP).

Vendar kadar sodišče odloči o glavnem zahtevku in stroških postopka z isto sodno odločbo, se lahko stranka pritoži tako zoper odločitev o glavni stvari kot o stroških postopka v roku 30 dni.

18. Pravilna je tudi odločitev o stroških postopka. Sodišče prve stopnje je o stroških postopka v zvezi z zahtevkom glede ugotovitve obstoja delovnega razmerja pravilno odločilo na podlagi petega odstavka 41. člena ZDSS-1, glede ničnosti pogodbe o kadrovski štipendiji in denarnih prejemkov pa glede na uspeh v postopku (prvi odstavek 154. člena ZPP).

19. Sodišče prve stopnje je utemeljeno določilo toženko kot zavezanko za plačilo sodne takse skladno z drugim odstavkom 3. člena ZST-1. V predmetni zadevi gre za individualni delovni spor. Toženka ni pravočasno ugovarjala stvarni pristojnosti delovnega sodišča, tudi sicer pa je tožnica zahtevala ugotovitev obstoja delovnega razmerja, izpodbijala veljavnost pogodbe o kadrovski štipendiji in zahtevala plačilo na podlagi dejanskega (realiziranega) delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je toženki pravilno naložilo plačilo sodne takse, upoštevajoč določbe ZST-1, ki se nanašajo na individualne delovne spore, in posledično utemeljeno zavrnilo njen ugovor zoper plačilni nalog.

20. Ker je pritožba neutemeljena, prav tako niso podani razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo sklep in izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena in 353. člen ZPP).

21. Toženka s pritožbo ni uspela, zato sama krije svoje stroške pritožbe, tožnici pa je dolžna povrniti stroške odgovora na pritožbo (prvi odstavek 154. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je tožnici skladno s prvim odstavkom 155. člena ZPP in Odvetniško tarifo (OT) priznalo stroške za odgovor na pritožbo v višini 375 točk in materialne stroške v višini 7,5 točk. Upoštevajoč vrednost odvetniške točke (o,60 EUR) in 22 % DDV znašajo stroški tožnice, ki ji jih mora povrniti toženka 279,99 EUR. Višji priglašeni stroški ji glede na vrednost spora in OT ne pripadajo.

V pogodbi o izvajanju praktičnega usposabljanja (2. do 4. člen) je bilo dogovorjeno, da se program opravlja 1102 uri, delovni čas pa ne bo presegal 40 ur na teden, 8 ur na dan. Po pogodbi o štipendiranju pa je bilo dogovorjeno, da bo tožnica vsako študijsko leto opravila delovno prakso v trajanju vsaj 160 ur.

V nasprotju s prepovedjo opravljanja dela na podlagi pogodb civilnega prava, če obstajajo elementi delovnega razmerja (drugi odstavek 13. člena ZDR-1) in prepovedjo zaposlovanja tujcev v nasprotju z zakonodajo, ki ureja njihovo zaposlovanje (23. člen ZDR-1). Toženka bi za tožnico morala pridobiti enotno delovno dovoljenje po 17. členu Zakona o zaposlovanju, samozaposlovanju in delu tujcev (ZZSDT) in delovno dovoljenje na podlagi 9. člena Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Srbije o zaposlovanju državljanov Republike Srbije v Republiki Sloveniji (Ur. l. RS, št. 9/2019).

Pogoj za podajo soglasja za zaposlitev po 1. točki prvega odstavka 14. člena ZZSDT je, da ima tujec izobrazbo najmanj na 4. ravni SOK, kar je srednja poklicna izobrazba, tožnica pa ima opravljeno srednjo šolo.

Formalni pojem delodajalca po drugem odstavku 5. člena ZDR-1 je bil v sodni praksi že presežen. Delodajalec je vsak, ki dejansko zaposluje delavca, čeprav ne na podlagi sklenjene pogodbe o zaposlitvi, če v razmerju med njim in delavcem obstajajo vsi elementi delovnega razmerja.

V sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja ostaja rok za pritožbo 15 dni (šesti odstavek 41. člena ZDSS-1).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 5, 5/2, 13, 13/2, 23, 23/1, 23/2, 126, 131

Zakon o zaposlovanju, samozaposlovanju in delu tujcev (2015) - ZZSDT  - člen 14, 14/1, 14/1-1, 17

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 5, 7, 50, 50/1, 86, 86/1

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 2, 2/2, 128, 128/5, 333, 333/1

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 41, 41/6

Zakon o ratifikaciji Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Srbije o zaposlovanju državljanov Republike Srbije v Republiki Sloveniji in Protokola - izvajanju Sporazuma med Vlado Republike Slovenije in Vlado Republike Srbije o zaposlovanju državljanov Republike Srbije v Republiki Sloveniji (2019) - BRSZD  - člen 9

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.