VDSS Sodba Pdp 281/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-09-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Helena Papež (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

dodatek za delovno dobo - osnovna plača - plačilna lista

Delodajalec mora dodatek za delovno dobo obračunavati ločeno in pregledno. Če ga vključi v osnovno plačo, s tem krši 126. in 129. člen ZDR-1 ter "načelo jasnosti izplačila" iz drugega odstavka 135. člena ZDR-1, ki zahteva, da plačilna lista jasno prikazuje vse postavke izplačila, to pa so osnovna plača, dodatki, nadomestila plače, povračila stroškov v zvezi z delom in drugi prejemki.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki v roku 15 dni povrniti stroške odgovora na pritožbo v znesku 466,65 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka izpolnitvenega roka do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, da za obdobje od septembra 2018 do marca 2023 plača tožniku dodatek za delovno dobo v mesečnih zneskih in z obrestmi, ki izhajajo iz I. točke izreka sodbe. Toženki je naložilo, da tožniku plača odmerjene stroške postopka in odločilo, da je toženka zavezanka za plačilo sodne takse.

2. Zoper sodbo se zaradi vseh pritožbenih razlogov pritožuje toženka. Trdi, da je sodišče prve stopnje spregledalo, da je tožniku od septembra 2019 dalje redno obračunavala in izplačevala dodatek za delovno dobo pri njej. Po njenem mnenju je dodatek za delovno dobo pri prejšnjih delodajalcih že vključen v dogovorjeno osnovno plačo, ki je zato bistveno višja od plač po kolektivni pogodbi. Sklicuje se na dogovor s tožnikom ter pogodbo o zaposlitvi iz leta 2020 ter aneks iz leta 2021, kjer naj bi bilo to izrecno dogovorjeno, in poudarja, da je takšna ureditev skladna s pravom, načelom pogodbene svobode in potrjena tudi v sodni praksi. Od 1. 1. 2020 naj ne bi bila več dolžna obračunavati dodatka za delovno dobo pri prejšnjih delodajalcih, ker je Kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo s tem dnem prenehala veljati. Kljub temu je to pravico tožniku priznala z vključitvijo tega dodatka v osnovno plačo. Opozarja, da sodišče ni obrazložilo, zakaj njenim navedbam ne sledi, ter da sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, kar pomeni bistveno kršitev postopka. Poleg tega sodišče ni dopustilo zaslišanja predlaganih prič, ki bi lahko potrdile ustaljeno prakso toženke, kar naj bi bila dodatna procesna kršitev. Navaja še, da dogovorjena plača ni posegala v minimalne pravice iz kolektivne pogodbe in da je stališče sodišča, da dodatki ne morejo biti del osnovne plače, pravno zmotno. Sklicuje se tudi na zapisnik inšpekcijskega nadzora iz novembra 2019, do katerega se sodišče neutemeljeno ni opredelilo. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožnik je odgovoril na pritožbo in sodišču druge stopnje predlagal, da neutemeljeno pritožbo zavrne in izpodbijano sodbo potrdi. Zahteval je povrnitev stroškov za odgovor na pritožbo.

5. Sodišče prve stopnje je utemeljeno prisodilo tožniku plačilo dodatka za delovno dobo za obdobje od septembra 2018 do marca 2023. Ugotovilo je namreč, da mu toženka od septembra 2018 do avgusta 2019 dodatka sploh ni obračunala niti izplačala, od septembra 2019 do marca 2023 pa ga je obračunavala in izplačevala nepravilno - zgolj glede na delovno dobo pri toženki, namesto pravilno glede na skupno delovno dobo.

6. Odločitev je sodišče prve stopnje utemeljilo z odločilnimi dejanskimi in pravnimi razlogi, zato je zmotna pritožbena navedba, da preizkus izpodbijane sodbe ni mogoč. V okviru razlogov se je opredelilo tudi do trditev, s katerimi je toženka utemeljevala zavrnitev tožbenega zahtevka, zato je nasprotno pritožbeno zatrjevanje zmotno. Sodišče prve stopnje je natančno in pravilno odgovorilo na vse bistvene navedbe toženke, izvedlo in opredelilo se je do vseh odločilnih dokazov. Izpovedi direktorja toženke ni spregledalo, saj jo je povzelo v 14. točki obrazložitve, glede na pravno podlago, na katero je oprlo svojo odločitev, pa jo utemeljeno ni štelo za odločilno. Ker dodatek za delovno dobo ne more biti vključen v osnovno bruto plačo delavca, za odločitev ni bistvena niti prava volja strank glede navedenega, niti dejstva, o katerih naj bi izpovedale priče A. A., B. B. in C. C. (praksa pri toženki), zato jih sodišče prve stopnje utemeljeno ni zaslišalo in s tem v zvezi ugotavljalo dejanskega stanja. Sodišču prve stopnje se tudi ni bilo potrebno opredeljevati do vsebine zapisnika o opravljenem inšpekcijskem nadzoru z dne 29. 11. 2019, saj je le sodišče pristojno odločiti o tem ali je tožbeni zahtevek po pravu utemeljen. Tako tudi smiselno zatrjevana kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ni podana. Ker je sodišče prve stopnje svojo odločitev obrazložilo s pravilnimi in izčrpnimi razlogi, s katerimi se pritožbeno sodišče v celoti strinja, glede na pritožbene trditve dodaja zgolj kot sledi.

7. Tožnik je bil skladno s prvim odstavkom 129. člena ZDR-1 in 62. členom Kolektivne pogodbe za obrt in podjetništvo,

po prenehanju veljavnosti slednje (od 1. 1. 2020 dalje) pa skladno z 48. členom Kolektivne pogodbe za lesarstvo

upravičen do dodatka za delovno dobo v višini 0,5 % osnovne plače za vsako izpolnjeno leto (skupne) delovne dobe. V določbah Kolektivne pogodbe za lesarstvo ni podlage za stališče toženke, da je bila tožniku od 1. 1. 2020 dalje dolžna izplačevati zgolj dodatek za delovno dobo, izpolnjeno pri njej. Določba 48. člena kolektivne pogodbe je jasna in takšne interpretacije ne omogoča (pravici, ki sta izrecno vezani na delovno dobo pri zadnjem delodajalcu pa sta po tej kolektivni pogodbi zgolj jubilejna nagrada- 54. člen in odmera letnega dopusta- 24. člen). Ker toženka, čeprav je to njena zakonska dolžnost, tožniku od septembra 2018 do avgusta 2019 dodatka sploh ni obračunala niti izplačala, od septembra 2019 do marca 2023 pa ga je sicer obračunavala in izplačevala (kar sodišče prve stopnje ni spregledalo), vendar nepravilno - zgolj glede na delovno dobo pri toženki, namesto pravilno glede na skupno delovno dobo, je sodišče prve stopnje zahtevku tožnika utemeljeno v celoti ugodilo.

8. Plača delavca je po zakonu sestavljena iz osnovne plače, dela plače za delovno uspešnost in dodatkov (drugi odstavek 126. člena ZDR-1). Višina osnovne plače se v skladu s 127. členom ZDR-1 določi glede na zahtevnost dela, za katerega je sklenjena pogodba o zaposlitvi. Dejstvo, da je osnovna plača, določena v pogodbi o zaposlitvi, višja od osnovne plače, določene v kolektivni pogodbi, samo po sebi ni odločilno. Še vedno gre namreč za osnovno plačo, v katero dodatek za delovno dobo ne more biti vključen. Na podlagi 8. alineje prvega odstavka 31. člena ZDR‑1 mora biti osnovna plača določena v nominalnem znesku, saj predstavlja osnovo, od katere se obračunavajo vsi dodatki (če niso določeni v nominalnem znesku - četrti odstavek 127. člena ZDR-1). Če osnovna plača ni jasno izkazana kot samostojen znesek, ni mogoče določiti, od katere osnove se izračunavajo dodatki. Če bi bil dodatek za delovno dobo (ki se povečuje z dolžino delovne dobe) vključen v pogodbeno določeno fiksno osnovno plačo, bi to pomenilo, da se izplačana mesečna plača z dolžino delovne dobe ne bi povečevala, saj bi se dejanska osnovna plača delavca na račun povečevanja dodatka vsako leto nominalno zniževala, kar je nesprejemljivo in v nasprotju z namenom tega dodatka. Dodatek je namreč namenjen zvišanju mesečne plače glede na dolžino delovne dobe. Osnovna plača in dodatki so ločeni instituti. Če bi bil dodatek za delovno dobo "vgrajen" v osnovno plačo, bi bil torej izničen njegov namen, saj ne bi več odražal dejanske delovne dobe posameznega delavca, ampak bi postal del pavšalno dogovorjenega zneska.

9. Delodajalec mora dodatek za delovno dobo obračunavati ločeno in pregledno. Če ga vključi v osnovno plačo, s tem krši 126. in 129. člen ZDR-1 ter "načelo jasnosti izplačila" iz drugega odstavka 135. člena ZDR-1, ki zahteva, da plačilna lista jasno prikazuje vse postavke izplačila, to pa so osnovna plača, dodatki, nadomestila plače, povračila stroškov v zvezi z delom in drugi prejemki. Samo na ta način je delavec lahko seznanjen z bistvenimi podatki o svojih prejemkih, ki mu pripadajo po zakonu in kolektivnih pogodbah ter ima ustrezen pregled nad svojo plačo in njenim dejanskim izračunom, kar mu omogoča tudi preverjanje njegove pravilnosti. Pritožbeno sodišče zato kot nezakonito zavrača kakršnokoli prakso delodajalcev (v tem primeru toženke), ki v pogodbah o zaposlitvi na različne načine poskušajo obiti načelo jasnosti izplačila.

10. Sodišče prve stopnje ni prezrlo, da pogodba o zaposlitvi z dne 1. 1. 2020

določa, da je dodatek za delovno dobo pri prejšnjih delodajalcih vključen v osnovno plačo tožnika.

Vendar je glede na zgoraj navedeno pravilno in skladno z ustaljeno sodno prakso zavzelo stališče, da takšen dogovor ni dopusten. Ne drži niti pritožbena navedba, da tožnik nezakonitosti dogovora ni zatrjeval, saj je v prvi pripravljalni vlogi z dne 1. 3. 2024 izrecno navedel, da je pogodbeno določilo, ki vključuje dodatek za delovno dobo v osnovno plačo delavca, nično, ker nasprotuje določbam ZDR-1.

11. Glede na obrazloženo je sodišče prve stopnje toženki utemeljeno naložilo v plačilo dodatek za delovno dobo, saj toženka ni dokazala, da ga je tožniku za čas od septembra 2018 do avgusta 2019 že plačala oziroma, da ga je za obdobje od septembra 2019 do marca 2023 izplačala v dolgovani višini. Višina terjatve med strankama ni bila sporna.

12. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP) je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Ker toženka s pritožbo ni uspela, krije svoje stroške pritožbenega postopka, tožniku pa mora povrniti stroške odgovora na pritožbo (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je tožniku na podlagi določil Odvetniške tarife (OT) priznalo naslednje utemeljeno priglašene stroške: 625 točk za sestavo odgovora na pritožbo, 2 % za materialne stroške ter 22 % DDV na odvetniške storitve, kar ob vrednosti točke 0,6o EUR znaša 466,65 EUR.

Ne pa tudi Aneks z dne 31. 12. 2021, kar neresnično izpostavlja pritožba.

Pogodba o zaposlitvi z dne 1. 1. 2020 določa nominalni znesek osnovne bruto plače, pri čemer ni jasno in toženka niti ni obrazložila, kakšen znesek naj bi sploh odpadel na dodatek.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 31, 31/1, 31/1-8, 126, 126/2, 127, 127/4, 129, 129/1, 135, 135/2

Kolektivna pogodba za obrt in podjetništvo (2013) - člen 62

Kolektivna pogodba za lesarstvo (2017) - člen 24, 48, 54

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.