VDSS Sodba Pdp 283/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-09-17

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Urša Klemenčič

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga - organizacijski razlog utemeljen razlog - sindikalni zaupnik - dokazno breme - ukinitev delovnega mesta

Toženka je izkazala dejanski organizacijski razlog za odpoved, sodišče prve stopnje pa se je ustrezno opredelilo do tožničinih (splošnih) trditev o tem, da je odpoved posledica diskriminacije oziroma šikaniranja toženke.

Ker toženka za opravljanje dela na ukinjenem delovnem mestu ni zaposlila novih delavcev, naloge tožničinega delovnega mesta pa so ali odpadle ali pa so jih prevzeli že zaposleni pri toženki, obstaja dejanski organizacijski razlog za izpodbijano odpoved.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ugotovitev, da delovno razmerje ni prenehalo, reintegracijo, reparacijo in povrnitev stroškov postopka.

2. Zoper izpodbijano sodbo vlaga pritožbo tožnica zaradi vseh pritožbenih razlogov in predlaga njeno spremembo tako, da se zahtevku v celoti ugodi oziroma njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, s stroškovno posledico. Zanika obstoj resnega in utemeljenega poslovnega razloga na dan odpovedi (30. 10. 2024), saj je Odlok o posebni rabi javnih površin Mestne občine A. (MO A.) pričel veljati šele 1. 1. 2025, to pa toženki ob odpovedi z gotovostjo ni bilo znano. Zanika veljavnost nepodpisanega sklepa župana MO A. z dne 24. 10. 2024. Navaja, da bi se ji odpovedni rok iztekel 29. 12. 2024, tako da bi potreba po njenem delu obstajala še najmanj dva delovna dneva, toženka je z odpovedjo "prehitevala". Navaja, da na podlagi sklepa direktorja B. B. iz leta 2024 ni bila edina, ki je opravljala naloge uradne osebe za vodenje in odločanje po ZUP, zaradi česar bi toženka morala opraviti izbor delavca za odpoved na podlagi upoštevanja kriterijev ter dejstva, da C. C. ne izpolnjuje pogojev. Navaja, da toženka ni upoštevala kriterijev. Pove, da ima najdaljšo delovno dobo pri toženki, najvišjo izobrazbo ter da bi bilo treba upoštevati njeno zdravstveno stanje. Trdi, da je odpoved diskriminatorna, toženka je z njo pohitela zato, ker se je je želela znebiti. Sklicuje se na zatrjevana dejstva, ki potrjujejo diskriminatorno ravnanje, npr. načrtno odvzemanje nalog in pristojnosti, prikrivanje pomembnih dokumentov in očitanje kršitev delovnopravnih obveznosti s strani direktorja, ki jo je s tem šikaniral. Sodišču prve stopnje očita, da se do dokazov (elektronskih sporočil) v zvezi s tem ni opredelilo; zatrjuje bistveno kršitev določb postopka. Navaja, da je bila šikanirana tudi glede obveznega evidentiranja malice, dostopa do splošnega elektronskega naslova toženke, dostave pošte in plačilnih list, direktorjevega prevzemanja kadrovskih nalog mimo zakona…, in da sta jo šikanirali tudi sodelavki ter navaja, koga vse je o tem obvestila. Diskriminatorno ravnanje toženke utemeljuje še s podajo odpovedi v času trajanja postopka ugotavljanja invalidnosti pred ZPIZ, začetim julija 2024, ki se je končal z izdajo odločbe o pravici do dela s skrajšanim delovnim časom, zoper katero se je toženka pritožila. Meni, da bi ji toženka lahko namesto odpovedi ponudila ustrezno zaposlitev vsaj za določen čas zaradi nadomeščanja noseče delavke, v zvezi s katerim je objavila prirejen razpis za določeno osebo, tožnica pa ni bila izbrana zaradi osebne okoliščine postopka ocene invalidnosti. Trdi, da je dokazno breme glede neobstoja diskriminacije prešlo na toženko, ki jo je diskriminirala zaradi bolniške odsotnosti, ki je leta 2022 trajala 9 mesecev, in zaradi postopka glede invalidnosti, ki bi zaradi tožničinih omejitev zahteval prilagoditve. Opisuje nepravilnosti pri zaposlovanju C. C. Trdi, da je v obdobju od oktobra 2021 do februarja 2024 izdajala dovoljenja za posebno rabo ter prodajo zunaj prodajaln D. D., in ne tožnica. Vztraja tudi, da je bila kot predstavnica delavcev varovana pred odpovedjo po 112. členu ZDR-1, saj je predsednica sindikata E. in ima status sindikalnega zaupnika z imuniteto. Opozarja na nasprotje v obrazložitvi, saj je sodišče prve stopnje zapisalo, da je tožnica dokazala, da je bila imenovana za sindikalno zaupnico marca 2024, v nadaljevanju pa to negira. Vztraja, da ima ta status od leta 2010 dalje, nazadnje na podlagi imenovanja 17. 4. 2024; sklicuje se na elektronsko sporočilo F. F. Zanika, da bi se na sestanku 6. 9. 2024 odločalo, kdo od sindikalnih zaupnikov pri toženki uživa imuniteto. Sklicuje se na 207. člen ZDR-1 in Kolektivno pogodbo za komunalne dejavnosti glede odsotnosti kriterijev za določilo števila sindikalnih zaupnikov z imuniteto; tudi med toženko in sindikatom ni bil sklenjen tak dogovor, sklic sestanka 6. 9. 2024 ne zadosti pogoju določenosti kriterijev, ustni dogovor tedaj ni bil sklenjen, volitve na tem sestanku nimajo pravnega učinka. Navaja, da je po sodni praksi pri delodajalcu lahko več sindikalnih zaupnikov z imuniteto, pri toženki so bili to vsi, saj toženka ni spoštovala zahtevanih postopkov in kriterijev za določitev njihovega števila. Prilaga dve notifikaciji toženki glede statusa tožnice; 14. 10. 2022 je bila namreč do leta 2027 izvoljena za namestnico predsednika Območnega odbora sindikata E., kot taka je funkcionarka višje ravni in ji imuniteta pripada po šestem odstavku 58. člena KP. Navaja, da je bil v času njene izvolitve pri toženki le en sindikat, ona pa edina sindikalna zaupnica, zato avtomatično uživa imuniteto (kot v Pdp 280/2018). Sklicuje se na 12. člen Pogodbe o zagotavljanju pogojev za sindikalno delo z dne 4. 1. 2022, ki predsedniku sindikata in sindikalnim zaupnikom podeljuje delovnopravno imuniteto. Nasprotuje stališču, da v letu 2022 ni bila zakonita zastopnica sindikata, zato pogodba ni veljavna. Sklicuje se na vpis v poslovni register AJPES in prilaga izpis E-bonitete. Trdi, da so jo toženka in sodelavci šteli za sindikalno zaupnico z imuniteto, o tem bi izpovedal G. G., ki ga sodišče prve stopnje neutemeljeno ni zaslišalo. Meni, da bi toženka pred odpovedjo morala pridobiti soglasje sindikata, katerega članica je. Sklicuje se na odločitev Pdp 653/2015, ki temelji na odločitvi VS RS VIII Ips 453/2009. Trdi, da je bil dogovor o posebnem varstvu s toženko sklenjen s podpisom pogodbe o zagotavljanju pogojev za delovanje sindikata, zato ji toženka pogodbe o zaposlitvi ne bi smela odpovedati oziroma bi morala pridobiti mnenje sindikata, česar pa ni storila in je zato odpoved nezakonita. Priglaša stroške pritožbe. Prilaga listinske dokaze.

3. Pritožba je bila vročena toženki, ki nanjo odgovarja in predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov iz pritožbe; po uradni dolžnosti je pazilo na naštete bistvene kršitve določb pravdnega postopka in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi po uradni dolžnosti, niti v pritožbi zatrjevanih kršitev.

6. Ni podana uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka, da so razlogi o odločilnih dejstvih v sodbi v medsebojnem nasprotju. Ugotovitev, da je bila tožnica marca 2024 s strani (centrale) svojega sindikata imenovana za sindikalno zaupnico, ni v nasprotju z materialnopravnim stališčem, da s tem imenovanjem pri toženki ni pridobila veljavnega statusa sindikalne zaupnice (ki uživa posebno pravno varstvo pred odpovedjo). Pritožbeno sodišče je sodbo lahko preizkusilo.

7. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo na podlagi prvega in drugega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR-1 zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev nezakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz poslovnega razloga z dne 30. 10. 2024 na podlagi ugotovitve, da je toženka dokazala obstoj poslovnega razloga - reorganizacijo dela z ukinitvijo tožničinega delovnega mesta samostojni strokovni sodelavec III, katerega naloga izdaje dovoljenj za uporabo javnih površin in zaračunavanja odškodnin za to se pri toženki ne opravlja več, preostale naloge pa so se prerazporedile med preostali (že) zaposleni delavki v pisarni. Pravilno je ugotovilo, da ukinitev delovnega mesta ni bila posledica diskriminacije oziroma trpinčenja na delovnem mestu (6. člen ZDR-1), da ni šlo za prenos podjetja (75. člen ZDR-1) ter da tožnica ni uživala posebnega varstva pred odpovedjo (112. in 207. člen ZDR-1, 58. člen Kolektivne pogodbe za komunalne dejavnosti - KP).

8. Tožnica v pritožbi ponavlja, da v času odpovedi ni obstajal dejanski razlog za redno odpoved pogodbe o zaposlitvi, ker je Odlok o posebni rabi javnih površin Mestne občine A. (Odlok) pričel veljati šele 1. 1. 2025. Glede na zatrjevani organizacijski razlog, ki ga je toženka tudi dokazala v tem individualnem delovnem sporu, tj. reorganizacijo z ukinitvijo delovnega mesta tožnice in prerazporeditvijo preostalih nalog na drugi delavki, zaradi česar tožničino delo pod pogoji iz njene pogodbe o zaposlitvi ni bilo več potrebno, ni odločilno, kdaj je bila toženka seznanjena s tem, da bo sprejet Odlok oziroma kdaj je ta začel veljati in se uporabljati. Tožnica zmotno šteje, da je začetek uporabe Odloka poslovni razlog, zaradi katerega ji je bila odpovedana pogodba o zaposlitvi. Pričakovano sprejetje Odloka in s tem prenehanje izdaje dovoljenj za uporabo javnih površin in zaračunavanje odškodnin je sicer bilo povod za to, da je toženka ukinila tožničino delovno mesto, vendar pa se v sodnem sporu presoja obstoj poslovnega razloga v trenutku odpovedi, torej v predmetni zadevi, ali je toženka tedaj dejansko ukinila tožničino delovno mesto. Delodajalec ima avtonomno pravico, da organizira delo in delovna mesta skladno s svojimi potrebami, vključno s spremembo organizacije dela, ukinitvijo delovnih mest, prerazporeditvijo dela na druge delavce ipd. Sodišče ni pristojno presojati smotrnosti, potrebnosti ali ekonomske upravičenosti poslovnih odločitev delodajalca, prav tako ne njihove časovne umeščenosti. Na zakonitost odpovedi tako ne vpliva tožničino zatrjevanje o preuranjenosti odpovedi oziroma potrebnosti njenega dela še (dva dni!) po izteku odpovednega roka. Ker toženka za opravljanje dela na ukinjenem delovnem mestu ni zaposlila novih delavcev, naloge tožničinega delovnega mesta pa so ali odpadle (ker je upravne naloge prevzela MO A.) ali pa so jih prevzeli že zaposleni pri toženki, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo in detajlno obrazložilo, da obstaja dejanski organizacijski razlog za izpodbijano odpoved.

9. Zavrniti je treba pritožbeno vztrajanje, da bi toženka morala med zaposlenimi tremi delavkami v pisarni opraviti izbor delavke, ki ji bo odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je bila tožnica edina delavka na ukinjenem delovnem mestu strokovne sodelavke III, ki je edino imelo v opisu nalogo izdaje dovoljenj za uporabo javne površine, zato toženki ni bilo treba izbirati delavke, ki ji bo redno odpovedana pogodba o zaposlitvi, niti uporabiti kakršnihkoli kriterijev. Tožnica tako ne more doseči drugačne odločitve s sklicevanjem na svoje (boljše) kvalifikacije in zdravstveno stanje. Za odločitev tudi ni odločilno, da tožnica po izteku odpovednega roka ni bila izbrana za nadomeščanje sodelavke na porodniškem dopustu ter razlogi za to.

10. Toženka je izkazala dejanski organizacijski razlog za odpoved, sodišče prve stopnje pa se je ustrezno opredelilo do tožničinih (splošnih) trditev o tem, da je odpoved posledica diskriminacije oziroma šikaniranja toženke. V pritožbi neutemeljeno nasprotuje ugotovitvi sodišča prve stopnje, da v postopku sploh ni navedla osebne okoliščine, na podlagi katere naj bi jo toženka diskriminirala. V postopku pred sodiščem prve stopnje je tožnica zatrjevala le, da je odpoved diskriminatorna, ker se je je toženka želela znebiti, kar ne predstavlja osebne okoliščine v smislu prvega odstavka 6. člena ZDR-1. Trditev tožnice, da jo je toženka diskriminirala zaradi njenih preteklih daljših bolniških odsotnosti oziroma postopka ocene invalidnosti, ki je potekal v času odpovedi, pritožbeno sodišče ne presoja, ker gre za nedopustne pritožbene novote. Prvič jih namreč podaja šele v pritožbi, pri tem pa ne izkaže, da jih brez svoje krivde ni mogla navesti že v postopku pred sodiščem prve stopnje (prvi odstavek 337. člena ZPP).

11. Zavrniti je treba tudi očitek, da je sodišče prve stopnje bistveno kršilo določbe pravdnega postopka s tem, da ni presojalo predloženih elektronskih sporočil v zvezi z zatrjevanim trpinčenjem na delovnem mestu. Glede na to, da je toženka dokazala obstoj dejanskega razloga za redno odpoved in je ta posledično zakonita, ter da v zadevi ne gre za presojo zahtevka za odškodnino zaradi trpinčenja na delovnem mestu po 8. členu ZDR-1, za odločitev ni bistveno, ali bi se pretekla ravnanja toženke oziroma njenega direktorja ali delavcev lahko kvalificirala kot dejanja trpinčenja na delovnem mestu ali ne. Toženka je dokazala, da zatrjevani razlog za odpoved ni bil navidezen, zato izvajanje dokazov v zvezi z opisanimi dejanji domnevnega trpinčenjem na delovnem mestu v preteklosti ni bilo potrebno, saj ne gre za pravno pomembna dejstva.

12. Neutemeljeno je tudi tožničino pritožbeno vztrajanje, da je bila kot sindikalna zaupnica varovana po 112. členu ZDR-1, zaradi česar bi toženka morala za redno odpoved njene pogodbe o zaposlitvi pridobiti soglasje sindikata. Sodišče prve stopnje je pravilno upoštevalo, da je dokazno breme, da je tožnica imela status sindikalne zaupnice, ki uživa posebno delovnopravno varstvo po 112. členu ZDR-1 oziroma 58. členu KP, na njej ter, da ni dokazala, da bi ga pri toženki imela. Pritožbeno sklicevanje na dejstvo, da je bila leta 2010 izvoljena za predsednico (tedaj edinega) sindikata pri toženki sindikata E., ni odločilno; tudi če je tedaj uživala posebno delovnopravno varstvo, to za zakonitost odpovedi, podane leta 2024, ni odločilno. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da tožničin status predsednice sindikata E. niti ne pomeni, da je imela zaradi tega tudi status sindikalne zaupnice pri toženki (prim. odločbo VDSS Pdp 653/2015) . Tožnica ne nasprotuje ugotovitvi, da je imela kot predsednica sindikata 5-letni mandat, zaradi česar bi morala za obdobje od leta 2015 dalje dokazati, da je bila ponovno izvoljena za predsednico sindikata. Sodišče prve stopnje je sprejelo prepričljivo dokazno oceno izvedenih dokazov (samo tožnica je izpovedovala o tem, da naj bi bile izvedene še volitve v letih 2015 in 2020, o tem pa ni predložila nobenih listin, vse ostale priče so zanikale kakršnekoli volitve po letu 2010) in pravilno štelo, da to ni dokazano. Posledično je pravilna ugotovitev, da tožnica ni mogla zakonito skleniti pogodbe o zagotavljanju pogojev za sindikalno delo z dne 4. 1. 2022 (A 4). Samo dejstvo, da je toženka (kljub dvomom v tožničin status) sklenila to pogodbo, ne more dokazovati njene ponovne izvolitve za predsednico sindikata niti statusa sindikalne zaupnice, tudi sicer pa bi lahko posebno varstvo pred odpovedjo po navedeni pogodbi uživala le, če bi bila izvoljena (12. člen). Pritožbi kot dokaz za to, da je (še vedno) zakonita zastopnica sindikata E., prilaga listinske dokaze, ki pa so nedovoljena pritožbena novota, tudi sicer pa z vpisom v AJPES in izpisom E‑bonitete, iz katerih izhaja, da se podatek o zakonitem zastopništvu od leta 2010 ni spremenil, ne more dokazati, da je bila po letu 2010 ponovno izvoljena za predsednico sindikata. Tožnica ni niti zatrjevala (in tudi ne dokazala), da bi bil tedaj izpolnjen drugi pogoj za t. i. imuniteto sindikalnega zaupnika skladno z določbo prvega odstavka 58. člena KP, tj. da je bilo njeno ime sporočeno toženki kot ime sindikalne zaupnice, ki uživa delovnopravno varstvo. To iz navedene pogodbe ne izhaja. Vztrajanje tožnice, da so jo pri toženki vsi šteli za sindikalno zaupnico, ni odločilno, saj mora za potrebe ugotovitve posebnega pravnega varstva pred odpovedjo dokazati, da je dejansko bila sindikalna zaupnica in da je bil o tem obveščen delodajalec, kar pa ji za čas pred 28. 3. 2024 ni uspelo. Zaslišanje priče o tem torej ni bilo potrebno.

13. V pritožbi tožnica ponavlja, da je nazadnje pridobila status sindikalne zaupnice s posebnim delovnopravnim varstvom na podlagi imenovanja centrale sindikata E., o čemer je bila toženka obveščena s sporočilom sekretarke F. F. z dne 17. 4. 2024 (A 11). V tem sporočilu pošiljateljica toženko obvešča le, da je bila tožnica izvoljena za predsednico sindikata 15. 12. 2010 in je s tem pridobila status sindikalne zaupnice, o kakršnem koli drugem imenovanju v njem ni govora. Sodišče prve stopnje je sicer ugotovilo, da je centrala sindikata E. 28. 3. 2024 tožnico imenovala za sindikalno zaupnico s posebnim delovnopravnim varstvom pri toženki, vendar pa je materialnopravno pravilno štelo, da s tem imenovanjem ni veljavno pridobila tega statusa pri toženki, pri kateri sindikat E. z izjemo tožnice ni imel članov. Pravilno se je sklicevalo na določbo prvega odstavka 205. člena ZDR‑1, po katerem lahko imenuje ali izvoli sindikalnega zaupnika le sindikat, ki ima pri delodajalcu zaposlene člane. Ker je bila tožnica tedaj edina članica sindikata E., bi v razmerju do toženke nastopala le v svojem imenu, in ne v imenu drugih delavcev, zaposlenih pri toženki, ki so bili člani drugega sindikata H. in so izvolili dve svoji sindikalni zaupnici, ki so jih zastopali pri toženki. Če je pri delodajalcu več sindikatov, ni namen imenovanja sindikalnega zaupnika, da zastopa samo sebe.

14. Tudi sicer pa se tožnica neutemeljeno zavzema za to, da so v odsotnosti kriterijev in veljavnega drugačnega dogovora vse tri sindikalne zaupnice pri toženki uživale varstvo po 112. členu ZDR-1. Pravno nepomembno je, da je bil v času tožničine izvolitve za predsednico sindikata leta 2010 pri toženki le en sindikat. V odsotnosti dogovora o tem, kateri sindikalni zaupnik uživa posebno delovnopravno varstvo, varstva samodejno ne uživa noben izmed njih (prim. odločitvi VS RS VIII Ips 207/2014 in VIII Ips 41/2016, na kateri se je sklicevalo že sodišče prve stopnje). Da bi pridobila posebno varstvo pred odpovedjo na sestanku 6. 9. 2024, tožnica ne zatrjuje. Glede na to, da je bilo pri toženki tedaj zaposlenih le 6 delavcev, od katerih jih je bilo 5 članov drugega sindikata H., ki je leta 2023 izvolil svoji sindikalni zaupnici, tožnica pa edina članica sindikata E. in s strani centrale imenovana za sindikalno zaupnico, ni mogoče slediti trditvam o nedopustnosti dogovora o tem, da bo le ena sindikalna zaupnica uživala varstvo pred odpovedjo, ter nedopustnosti izbire take zaupnice z neposrednimi volitvami navzočih delavcev. Da bi bil ugotovljeni izid glasovanja nepravilen, tedaj navzoča tožnica ne zatrjuje. V nasprotju s predloženimi dokazi (zapisnik sestanka, izpovedi B. B. in D. D.)

je zmotno pritožbeno vztrajanje, da ustni dogovor na sestanku ni bil sklenjen. Pogojevanje veljavnosti dogovora o številu sindikalnih zaupnikov, ki uživajo posebno delovnopravno varstvo, in volitev z natančnejšo določitvijo kriterijev (ki so primeroma določeni v četrtem odstavku 57. člena KP) ter spoštovanjem posebnih postopkovnih pravil, nima podlage v veljavnih predpisih.

15. Tudi pritožbene trditve o posebnem delovnopravnem varstvu tožnice zaradi izvolitve za funkcionarko-namestnico predsednika območnega odbora sindikata E. za obdobje 2022-2027 in priloženi notifikaciji so nedopustne pritožbene novote, tožnica ni podala trditev, zakaj jih brez svoje krivde ni mogla navesti že v postopku pred sodiščem prve stopnje. Tudi sicer skladno s šestim odstavkom 58. člena KP za sindikalne zaupnike kot funkcionarji sindikalnih central štejejo le predsedniki območnih in republiških odborov sindikatov in predsedniki območnih sindikatov, in ne njihovi namestniki.

16. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato jih pritožbeno sodišče skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne presoja.

17. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

18. Odločitev, da tožnica, ki s pritožbo ni uspela, krije svoje stroške pritožbenega postopka, temelji na prvem odstavku 165. člena ZPP.

V sodbi je sodišče prve stopnje pomotoma namesto pravilnega priimka (D.) navajalo priimek I.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 6, 8, 75, 112, 89, 89/1, 89/2, 205, 205/1

Kolektivna pogodba komunalnih dejavnosti  (2021) - člen 57, 57/4, 58, 58/1, 58/6

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 337, 337/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.