VDSS Sodba in sklep Pdp 344/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), mag. Urša Klemenčič (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI

ocena dela - ocenjevanje javnih uslužbencev - razveljavitev - preizkus ocene dela - priglasitev stroškov do konca glavne obravnave

Če sodišče ugotovi, da kriteriji niso bili pravilno uporabljeni oziroma vrednoteni, lahko oceno razveljavi in zadevo vrne v nov postopek ocenjevanja, ne more pa ocene spremeniti, saj lahko javnega uslužbenca skladno z ZSPJS oceni le delodajalec. Sodno varstvo je tako pridržano le preizkusu pravilnosti ocenjevanja.

Na podlagi prvega do tretjega odstavka 163. člena ZPP odloči sodišče o povrnitvi stroškov na zahtevo stranke, ki mora v zahtevi določno navesti, za katere stroške zahteva povrnitev, zahtevo pa mora vložiti najpozneje do konca obravnave, ki je bila pred odločitvijo o stroških.

I. Pritožbi se zavrneta in se potrdita izpodbijana sodba in sklep.

II. Vsaka stranka krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo (pravilno s sklepom) zavrglo tožbo v delu, kjer je tožnik zahteval spremembo ocene delovne uspešnosti (I. točka izreka) in zavrnilo zahtevek za razveljavitev ocene delovne uspešnosti in ponovitev postopka ocenjevanja ter tožniku naložilo, da toženki povrne stroške postopka v višini 428,40 EUR (II. točka izreka).

2. Zoper takšno odločitev se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik in predlaga spremembo sodbe tako, da se ugodi primarnemu oziroma podrednemu tožbenemu zahtevku, podredno pa, da se sodba razveljavi in zadeva vrne v nov postopek. Vztraja, da mora biti delavcu omogočeno sodno varstvo na način, da sodišče spremeni oceno dela, saj z razveljavitvijo ostaja v negotovem pravnem položaju in ni deležen odločitve o pravici s strani neodvisnega in nepristranskega organa. Sodišče prve stopnje naprej zaključi, da ni pristojno ocenjevati dela tožnika, zato tožbo v tem delu zavrže, nato pa se v nadaljevanju opredeljuje do vsebine ocene in sprejme zaključek, da ni upravičen do višje ocene. Nepravilna je tudi odločitev o zavrnitvi podrednega zahtevka. Sodišče je napačno zaključilo, da postopek pred Komisijo za preizkus ocene delovne uspešnosti ni bil kršen. Tožnik ni imel možnosti izjaviti se o dodatnih razlogih ocenjevalca A. A., saj mu dopis ni bil vročen, za odgovor pa je imel le nekaj minut. Kako bi moral potekati postopek, je potrebno razlagati upoštevajoč načela Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) in ustavna procesna jamstva iz 22. člena Ustave RS. Postopek je bil izpeljan mimo določb Zakona o upravnem postopku (ZUP), ki organom nalaga, da morajo strankam omogočiti, da čim lažje uveljavijo in zavarujejo svoje pravice, organ pa ne sme opreti svoje odločbe na dejstva, glede katerih stranki ni bila dana možnost, da se o njih izjavi. Postopek pred komisijo je bil voden diskriminatorno in v korist delodajalca, sodišče prve stopnje pa je s svojo odločitvijo storilo kršitev iz 8. in 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Nepravilna je tudi odločitev, da se ne zasliši ostalih članov komisije, saj B. B. ni vedel izpovedati o relevantnih dejstvih, ker je bil le formalni član komisije. Nasprotuje tudi zaključku, da ni zadostil dokaznemu bremenu, da bi si zaslužil oceno odlično. Pripravil je obsežne pripombe na oceno delovne uspešnosti za leto 2023, primerjal je vse izrečene ukrepe v letu 2023 glede na leto 2022, toženka pa teh trditev ni prerekala, zato bi se na podlagi 214. člena ZPP morale šteti za priznane. Poleg tega sodišče ne pojasni, kako se razlikuje delo delavcev, ki so bili ocenjeni z oceno odlično, glede na delo tožnika (kršitev iz 14. in 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Zmoten je tudi zaključek, da so nepomembne pretekle ocene, glede na to, da je leta 2022 opravil večji obseg dela. Prav tako je relevantno, da je 4 od 8 zaposlenih prejelo oceno odlično, kar pomeni, da je bil tožnik glede na njih ocenjen kot podpovprečen, sodišče pa ni preverilo, v čem so odstopali od tožnika. Priglaša stroške pritožbe.

3. Toženka primarno predlaga dopolnitev sodbe glede odločitve o stroških postopka, podredno pa se zoper odločitev o stroških postopka pritožuje. Sodišče prve stopnje ni sledilo predlogu toženke za izdajo dopolnilne sodbe, zato je pritožbenemu sodišču v odločanje posredovalo njeno pritožbo. V pritožbi najava, da so ji nastali tudi stroški s prihodom A. A., ki jih je priča priglasila, toženka pa plačala, zato ji mora tožnik povrniti tudi te stroške.

4. Tožnik in toženka odgovarjata na pritožbo nasprotne stranke in predlagata njeno zavrnitev ter priglašata stroške odgovora na pritožbo.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo in sklep

na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih v povezavi z drugim odstavkom 350. člena ZPP v mejah razlogov, navedenih v pritožbah, ter pri tem po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo uvelajvljanih bistvenih kršitev pravil postopka, niti tistih, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. Za svojo odločitev je navedlo jasne in skladne razloge. Nestrinjanje tožnika z materialnopravnimi stališči in dokaznimi zaključki sodišča prve stopnje ne pomeni, da mu je bila kršena pravica do izjave. Sodišče prve stopnje si pri obrazložitvi ni prihajalo v nasprotja, opredelilo se je do vseh bistvenih navedb in dokazov, zato se sodbo da preizkusiti in ni podana ne očitana kršitev iz 8. ne iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

7. Tožnik ni predlagal zaslišanja članov komisije za preizkus ocene. To je bil dokazni predlog toženke, tožnik je zaslišanju teh prič celo nasprotoval, zato ne more uveljavljati kršitev pravice do izjave in nepopolne ugotovitve dejanskega stanja, ker je bil zavrnjen dokazni predlog toženke.

8. Skladno z ustaljeno sodno prakso lahko javni uslužbenec v sodnem postopku zahteva razveljavitev ocene delovne uspešnosti, ne more pa doseči, da ga sodišče oceni oziroma spremeni oceno delodajalca. Ocenjevanje delovne uspešnosti je v spornem obdobju urejal Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS) in Uredba o napredovanjih javnih uslužbencev v plačne razrede (Uredba). Oceno javnega uslužbenca izdela nadrejeni (drugi odstavek 4. člena Uredbe). V primeru, da se javni uslužbenec z oceno ne strinja in zahteva preizkus ocene, oceno preizkusi komisija, sestavljena iz treh javnih uslužbencev, ki imajo najmanj enako stopnjo izobrazbe, kot se zahteva za delovno mesto javnega uslužbenca (drugi odstavek 17.a člena ZSPJS). Če se javni uslužbenec ne strinja z oceno komisije, lahko uveljavlja sodno varstvo (sedmi odstavek 17.a člena ZSPJS), pri čemer je le-to omejeno zgolj na preizkus pravilne uporabe oziroma vrednotenje kriterijev ocenjevanja. Če sodišče ugotovi, da kriteriji niso bili pravilno uporabljeni oziroma vrednoteni, lahko oceno razveljavi in zadevo vrne v nov postopek ocenjevanja, ne more pa ocene spremeniti, saj lahko javnega uslužbenca skladno z ZSPJS oceni le delodajalec. Sodno varstvo je tako pridržano le preizkusu pravilnosti ocenjevanja.

9. Tožnik s tem v zvezi neutemeljeno uveljavlja, da mu je bila kršena pravica do učinkovitega sodnega varstva, ker je sodišče prve stopnje zavrglo tožbo v delu, v katerem je zahteval, da se spremeni ocena delovne uspešnosti v odlično. Sodišče prve stopnje je presojalo, ali je toženka pravilno izvedla postopek ocenjevanja in pravilno uporabila kriterije, kar pomeni, da je bilo tožniku zagotovljeno sodno varstvo glede zakonitosti izpodbijane ocene delovne uspešnosti.

10. Neutemeljen je tudi ugovor tožnika, da si sodišče prve stopnje v razlogih sodbe prihaja v nasprotje. Pravilno je pojasnilo, da ni pristojno za ocenjevanje tožnika, ampak le za preizkus pravilne uporabe kriterijev ocenjevanja. S tem, ko je ugotovilo, da je ocena ustrezna in da tožnik ni dokazal okoliščin, ki bi utemeljevale višjo oceno, ni ocenilo dela tožnika, ampak le ugotovilo, da je toženka izdelala oceno ob pravilni uporabi in vrednotenju kriterijev ocenjevanja.

11. Postopek preizkusa ocene delovne uspešnosti ni sodni ali upravni postopek, ampak postopek pri delodajalcu, v katerem se delavcu omogoči, da predstavi svoje razloge, zaradi katerih se ne strinja z oceno. Tožnik zato neutemeljeno uveljavlja, da so bile kršene določbe ZUP, saj se slednji pri preizkusu ocene dela ne uporablja. Prav tako ni bilo poseženo v ustavna procesna jamstva iz 22. člena Ustave RS, saj ne gre za postopek pred sodnim ali državnim organom oziroma organom lokalne skupnosti in nosilcem javnih pooblastil.

12. Skladno s tretjim odstavkom 17.a člena ZSPJS imata nadrejeni in javni uslužbenec, ki zahteva preizkus ocene, pravico, da se udeležita seje komisije, vendar to ne pomeni, da se seje morata udeležiti. S tem, ko A. A. ni pristopil na sejo, ampak je poslal le dodatno pisno utemeljitev ocene, ni bila kršena pravica do kontradiktornosti, kot to neutemeljeno uveljavljala tožnik. Komisija za preizkus ocene dela je tožniku prebrala dodatno utemeljitev ocenjevalca A. A., njegove dodatne pisne utemeljitve pa mu ni bila dolžna vročiti ali zaradi tega preložiti seje. Seja se je na željo tožnika prekinila, tožnik pa je preko svoje pooblaščenke nato podal odgovore oziroma dodatno utemeljil svojo pritožbo. Tožnik uveljavlja, da je bila seja prekinjena za prekratek čas glede na obsežnost pisnega pojasnila nadrejenega. Iz zapisnika komisije izhaja, da se je seja na predlog tožnikove pooblaščenke prekinila ob 9:10 uri in nadaljevala ob 9:18 uri, ko sta se s tožnikom na sejo vrnila. Komisija tako tožniku ni omočila le 8 minut za odgovor na dodatno utemeljitev ocene. Seja se je nadaljevala, ko sta se s pooblaščenko odločila, da sta pripravila vse potrebne odgovore in se na sejo vrnila. Če bi potrebovala več časa, bi se lahko posvetovala dlje kot 8 minut. Tožniku je bilo tako omogočeno, da se seznani z vsemi razlogi za podajo ocene in da na njih odgovori, zato neutemeljeno vztraja, da je bil postopek preizkusa zgolj sam sebi namen in mu ni bilo omogočeno, da se ustrezno izjavi o oceni.

13. Toženka je tožnikovo delovno uspešnost za leto 2023 ocenila z oceno zelo dobro, kar pomeni, da je tožnik delo opravljal nad pričakovanji glede na kriterije ocenjevanja (peti odstavek 2. člena Uredbe). Tožnik bi bil upravičen do ocene odlično, če bi bilo njegovo delo v letu 2023 visoko nad pričakovanji (četrti odstavek 2. člena Uredbe). Toženka je ocenjevala delo, ki ga je tožnik opravil v letu 2023, pri oceni pa utemeljeno ni upoštevala, kako je delal v letu 2022 ali pred tem. Ker se ocenjuje delo posameznega javnega uslužbenca, sodišče prve stopnje ni bilo dolžno pojasnjevati in ugotavljati, zakaj so štirje tožnikovi sodelavci prejeli oceno odlično. Dejstvo, da so bili štirje sodelavci ocenjeni z odlično, še ne pomeni, da je tudi tožnik delal visoko nad pričakovanji, niti da je bil posledično ocenjen kot podpovprečen. Ocena zelo dobro pomeni, da je javni uslužbenec delo opravljal nad pričakovanji, in ne podpovprečno. Tožnikova ocena tudi ne odstopa glede na ostale zaposlene na istem delovnem mestu. Na tožnikovem delovnem mestu je bilo v letu 2023 zaposlenih 8 delavcev. Od tega so štirje prejeli oceno odlično, trije zelo dobro, en pa je bil neocenjen. Tudi sicer dokazni postopek ni potrdil navedb tožnika, da je bila ocena posledica zamere A. A. zaradi tožnikovega opozarjanja na določene nepravilnosti.

14. Pritožbene navedbe o napačni uporabi prvega odstavka 214. člena ZPP so neutemeljene. Tožnik je zatrjeval, da je njegovo delo nad pričakovanji, toženka pa je slednje prerekala. Opozorila je, da se tožnik ne more sklicevati na obseg dela v letu 2022, saj gre za oceno v letu 2023, kot tudi, da gre za individualno ocenjevanje posameznega delavca, zato se ne more sklicevati na ocene sodelavcev. Tudi sicer so bile tožnikove navedbe, zakaj je njegovo delo visoko nad pričakovanji, zaradi česar naj bi toženka napačno vrednotila kriterije, pavšalne. Navedbe, da ni imel pritožb in ugovorov; da je poznal zakonodajo in delil znanje z mlajšimi sodelavci; da je bil zanesljiv in naredil več od pričakovanega; povezoval svoje znanje z različnih področij, ne izkazujejo napačne uporabe kriterijev ocenjevanja, saj iz njih ne izhaja, da je bilo tožnikovo delo pri strokovnosti, ustvarjalnosti, zanesljivosti, sodelovanju, organizaciji dela in interdisciplinarnosti visoko nad pričakovanji. Tožnik ni pojasnil, kaj se je pričakovalo in v čem je visoko presegal ta pričakovanja. Dokazni postopek je potrdil oceno toženke pri navedenih kriterijih, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je bil tožnik s strani nadrejenega večkrat opozorjen, ker se ni držal smernic toženke. Pritožba s tem v zvezi neutemeljeno uveljavlja, da sodišče ni pojasnilo, katerih smernic se tožnik ni držal, saj iz 12. in 21. točke obrazložitve izhaja, da je šlo za navodila glede ugotavljanja najhujših kršitev cestno prometnih predpisov, izvajanja poostrenega nadzora v okviru akcije C. in nepravilnega parkiranja na (SOS) nišah na hitrih cestah.

15. Pritožbeno sodišče se strinja z razlogi izpodbijane sodbe, da se tožnik glede obsega dela ne more sklicevati na to, da je v letu 2022 opravil manjši obseg dela kot v letu 2023, pa je prejel oceno odlično. Obseg dela v letu 2023 ni odvisen od obsega dela v letu 2022. Toženka je dokazala, da je pri ocenjevanju izhajala iz statistike policijske postaje za leto 2023, tožnikov obseg dela pa ni bil nad pričakovanji, zato je bil pri tem kriteriju utemeljeno ocenjen z oceno dobro, kar pomeni, da je delal v skladu s pričakovanji (šesti odstavek 2. člena Uredbe).

16. Neutemeljena je tudi pritožba toženke. Na podlagi prvega do tretjega odstavka 163. člena ZPP odloči sodišče o povrnitvi stroškov na zahtevo stranke, ki mora v zahtevi določno navesti, za katere stroške zahteva povrnitev, zahtevo pa mora vložiti najpozneje do konca obravnave, ki je bila pred odločitvijo o stroških. A. A. je na naroku dne 17. 6. 2025 priglasil stroške prihoda na sodišče, sodišče pa mu je s sklepom z dne 17. 6. 2025 priznalo stroške v višini 163,08 EUR in jih naložilo v plačilo toženki. Toženka navedenih stroškov ni priglasila, kar bi morala storiti, če je želela, da ji jih povrne tožnik. Priglasila je le stroške iz odgovora na tožbo in stroške pristopa na narok dne 14. 7. 2025, zato sodišče prve stopnje tožniku utemeljeno ni naložilo, da toženki povrne tudi stroške prihoda priče.

17. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbi zavrnilo kot neutemeljeni in potrdilo izpodbijani sklep in sodbo (353. člen ZPP).

18. Tožnik in toženka nista uspela s svojima pritožbama, njun odgovor na pritožbo pa ni pripomogel k odločitvi, zato ne gre za potreben strošek postopka, posledično vsak krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 154. člena in prvi odstavek 155. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

V delu, kjer je bila tožba zavržena, gre za sklep, in ne sodbo, ne glede na pomotno poimenovanje sodišča prve stopnje.

Zakon o sistemu plač v javnem sektorju (2002) - ZSPJS  - člen 17a, 17a/2, 17a/3, 17a/7

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 163, 163/3, 214, 214/1

Uredba o napredovanju javnih uslužbencev v plačne razrede (2008) - člen 2, 2/4, 2/5, 2/6, 4, 4/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.