VDSS Sodba Pdp 84/2026
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2026-03-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Helena Papež (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

praznik - plačilo razlike v plači - delo ob nedeljah, praznikih in ponoči - dodatek za nadurno delo - zastaranje terjatve iz delovnega razmerja - vmesna sodba - neenakomerna razporeditev delovnega časa - ruski turnus - kolektivna pogodba dejavnosti - obvezna razlaga - referenčno obdobje - razlaga kolektivne pogodbe

Z vmesno sodbo (315. člen ZPP) je sodišče odločilo o temelju tožbenega zahtevka in presodilo, da obstaja pravna podlaga tako za nadomestilo/odmeno za manjkajoče ure praznovanja po 32.b členu KPZSV kot tudi za dodatek za nadurno delo.

Bistvena značilnost neenakomerne razporeditve delovnega časa je ta, da delovna obveznost po posameznih tednih ni enaka, temveč se lahko v določenih tednih opravi več ur, v drugih pa manj, pri čemer se delovni čas izravnava v referenčnem obdobju.

Drugi odstavek 32.b člena KPZSV določa, da mora biti delavcu, ki dela v neenakomerno razporejenem delovnem času, zagotovljeno plačilo nadomestila plače za najmanj toliko ur praznikov, kot izhaja iz letnega koledarja delovne obveznosti pri enakomerni razporeditvi delovnega časa. Obvezni razlagi te določbe, ki ju je sprejel odbor za razlago kolektivne pogodbe, po pravilnem stališču sodišča prve stopnje ne ustvarjata nove pravice, temveč zgolj pojasnjujeta že obstoječo normo in njen namen. obvezna razlaga kolektivne pogodbe predstavlja avtentično razlago pogodbenih strank kolektivne pogodbe in je zavezujoča za vse uporabnike kolektivne pogodbe. Razlaga ne učinkuje kot nova pravna norma, temveč pojasnjuje vsebino pravice, ki povsem nazorno izhaja že iz besedila 32.b člena KPZSV. Poznejši Aneks h kolektivni pogodbi (Ur. l. RS št. 36/2025) ni uvedel nove pravice, temveč je zgolj natančneje uredil način njenega izvrševanja (sankcija v primeru kršitve). Nezagotovitev (zadostnega) obsega pravice do praznovanja oziroma plačila za manjkajoče ure praznovanja namreč že po svoji naravi pomeni poseg v pravico delavca, katerega posledica je obveznost delodajalca, da delavcu zagotovi ustrezno denarno odmeno zaradi kršitve te pravice. Takšno obveznost bi torej delodajalec imel tudi v primeru, če aneks v vsebini, kot je določena, ne bi bil sprejet.

Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana vmesna sodba sodišča prve stopnje.

1. Sodišče prve stopnje je z vmesno sodbo odločilo, da je podana pravna podlaga, da je tožena stranka dolžna tožeči stranki plačati vtoževano nadomestilo plače za manjkajoče ure praznovanja in dodatek za nadurno delo. Odločitev o višini tožbenega zahtevka in o stroških postopka je pridržalo za končno odločbo.

2. Tožena stranka vlaga pritožbo zoper vmesno sodbo iz vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo, da obvezna razlaga 32.b člena Kolektivne pogodba za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije (KPZSV) ne ustvarja novega pravila. Tožena stranka vztraja, da je obvezna razlaga (sprejeti sta bili dve) v praksi uvedla nov način določanja pravice do nadomestila/odmene za praznik, ki pred tem ni bil jasno določen niti se v praksi ni izvajal. Obvezna razlaga z dne 9. 1. 2024 je pojasnila, da delavcu pripada nadomestilo na letni ravni po drugem odstavku 32.b člena KPZSV tudi, če je na praznik delal in prejel plačo ter dodatek za delo na praznik, kar po mnenju tožene stranke predstavlja nedopustno širitev prvotnega dogovora pogodbenih strank KP. Sodišče je napačno sprejelo stališče, da obvezna razlaga zavezuje od uveljavitve 32.b člena dalje. Namen razlage ne sme biti spreminjanje kolektivne pogodbe, temveč pojasnitev volje strank; če bi bila volja jasna, razlaga ne bi bila potrebna. Napačno je spregledano, da je bil šele z Aneksom h KP (sklenjen 15. 11. 2024, veljaven od 1. 1. 2025) izrecno uveden mehanizem izplačila "odmene za manjkajoče ure praznovanja” pri plači za december, ter da je bil šele v letu 2025 dopolnjen šifrant (nova šifra J111). To potrjuje, da obveznost prej ni bila jasno predvidena in stroškovno vrednotena. Sodišče je neutemeljeno zavrnilo predlagane dokaze z zaslišanjem prič (zlasti A. A. in drugih), ki bi lahko izpovedale o: dejanskem razumevanju in izvajanju 32.b člena KPZSV pri delodajalcih, vplivu obvezne razlage na prakso, planiranju dela, spremembah razporedov in dejanskem koriščenju presežnih ur. Zaradi zavrnitve dokazov je dejansko stanje ostalo nepopolno, toženi stranki pa je bila kršena pravica do kontradiktornega postopka, posebej ob upoštevanju, da gre za vzorčni spor s širšimi posledicami. Napačen je zaključek, da "ruski turnus” že sam po sebi pomeni neenakomerno razporeditev delovnega časa, ter da je razporeditev nepredvidljiva. Delavci so z razporedom seznanjeni z letnim koledarjem in z mesečnim razporedom najkasneje do 20. dne v mesecu za naslednji mesec; razpored temelji na ustaljenem, sistemsko jasnem in vnaprej predvidljivem vzorcu. Sodišče je posledično zmotno uporabilo 32.b člen KPZSV in napačno presodilo, da je tožnik upravičen do nadomestila/odmene za praznik. Sodišče je napačno zavrnilo toženkin ugovor zastaranja. Izpodbija tudi odločitev o dodatku za nadurno delo. Tožnik ni pojasnil in ni dokazal, da mu je bilo koriščenje neupravičeno onemogočeno oziroma zakaj presežkov ni mogel izkoristiti znotraj referenčnega obdobja. Evidence delovnega časa kažejo, da je tožnik presežne ure koristil, zato mu dodatek za nadurno delo ne pripada. Priglaša pritožbene stroške.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne ter potrdi vmesno sodbo sodišča prve stopnje. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Tožnik v obravnavani zadevi zahteva plačilo nadomestila plače za manjkajoče ure praznovanja v skladu z določbo drugega odstavka 32. b člena Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva (KPZSV) in plačilo dodatka za opravljene ure dela preko polnega delovnega časa po zaključenem referenčnem obdobju. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik od 22. 12. 2016 zaposlen pri toženi stranki na delovnem mestu "dipl. medicinska sestra v reševalnem vozilu" za polni delovni čas (40 ur/teden), od 1. 1. 2025 pa pri toženki za 32 ur/teden (hkrati je zaposlen še na sindikatu) ter da dela v 12-urnih izmenah (7.00 - 19.00 in 19.00 - 7.00). Na podlagi mesečnih razporedov in izpisov iz evidence ur ter izpovedb strank je ugotovilo, da tožnik delo opravlja v neenakomerno razporejenem delovnem času v t. i. ruskem turnusu, pri čemer zaporedje ni vedno enako, razporeditev je vezana na potrebe delovnega procesa, vključuje vikende in praznike, ter je lahko tudi nepredvidljiva (npr. klic na delo ob bolniških odsotnostih). Ves čas so mu nastajali viški ur, ki so se deloma kompenzirali, deloma so bili izplačani kot nadure po koncu referenčnega obdobja, vendar ne v celoti. Z vmesno sodbo (315. člen Zakona o pravdnem postopku, ZPP) je odločilo o temelju tožbenega zahtevka in presodilo, da obstaja pravna podlaga tako za nadomestilo/odmeno za manjkajoče ure praznovanja po 32.b členu KPZSV kot tudi za dodatek za nadurno delo.

6. V obravnavanem sporu je med strankama primarno sporno vprašanje obstoja pravne podlage za tožnikov zahtevek, in sicer: ali tožnik delo opravlja v neenakomerno razporejenem delovnem času, ali mu na tej podlagi po drugem odstavku 32.b člena KPZSV pripada pravica do nadomestila oziroma odmene za manjkajoče ure praznovanja ter ali presežne ure ob izteku referenčnih obdobij predstavljajo nadurno delo, za katerega mu pripada dodatek za nadurno delo.

7. Toženka neutemeljeno očita sodišču prve stopnje bistvene kršitve določb postopka zaradi zavrnitve nekaterih dokaznih predlogov. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da zaslišanje predlaganih prič ni potrebno, saj so bila odločilna dejstva razvidna iz listinskih dokazov in iz izpovedb strank. V skladu z ustaljeno sodno prakso sodišče ni dolžno izvesti vseh predlaganih dokazov, temveč le tiste, ki so potrebni za razjasnitev odločilnih dejstev. Priče, ki naj bi izpovedovale o namenu določbe kolektivne pogodbe ali o razlagi kolektivne pogodbe, ne morejo vplivati na odločitev o pravilni uporabi pravnih norm, saj je razlaga kolektivne pogodbe pravno vprašanje, o katerem odloča sodišče. Enako velja za zaslišanje vodje reševalcev enote za splošno nujno medicinsko pomoč, ki je bil odgovoren za razporejanje dela, A. A., saj so razpored dela in evidence delovnega časa razvidni iz predloženih listin. Sodišče je zato utemeljeno presodilo, da njegovo zaslišanje ne bi moglo vplivati na drugačno ugotovitev dejanskega stanja (o tem še v nadaljevanju). Pritožbeni očitek o kršitvi načela kontradiktornosti zato ni utemeljen.

8. Toženka neutemeljeno uveljavlja, da je sodišče prve stopnje napačno zavrnilo njen ugovor zastaranja. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je tožnik zahtevek za plačilo prikrajšanja pri plači za leti 2019 in 2020 uveljavljal v okviru splošnega petletnega zastaralnega roka iz 202. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1). Ker je bila tožba vložena pred potekom tega roka, je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da zahtevek v nobenem delu ni zastaran.

9. Pritožbeno sodišče soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da je tožnik delo opravljal v neenakomerno razporejenem delovnem času. Iz izvedenih dokazov izhaja, da je tožnik delo opravljal v 12-urnih izmenah po sistemu t. i. ruskega turnusa, ki vključuje dnevne in nočne izmene ter proste dneve v različnih zaporedjih. Takšna organizacija dela po ustaljeni sodni praksi predstavlja obliko neenakomerne razporeditve delovnega časa v smislu 148. člena ZDR-1. V skladu z navedeno določbo je bistvena značilnost neenakomerne razporeditve delovnega časa ta, da delovna obveznost po posameznih tednih ni enaka, temveč se lahko v določenih tednih opravi več ur, v drugih pa manj, pri čemer se delovni čas izravnava v referenčnem obdobju. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožnik delo praviloma opravljal v naslednjem zaporedju: dnevna izmena (07.00 - 19.00), nočna izmena (19.00 - 07.00 naslednji dan), dva prosta dneva, pri čemer se je zaporedje izmen glede na potrebe delovnega procesa lahko tudi spremenilo. Takšen način organizacije dela pomeni, da delovna obveznost po posameznih tednih nujno ni enaka. Primer razporeditve v dveh zaporednih tednih je tako lahko kot sledi: 1. teden: ponedeljek: dnevna izmena (12 ur), torek: nočna izmena (12 ur), sreda: prost dan, četrtek: prost dan, petek: dnevna izmena (12 ur), sobota: nočna izmena (12 ur), nedelja: prost dan, skupaj: 48 ur dela v tednu; 2. teden: ponedeljek: prost dan, torek: prost dan, sreda: dnevna izmena (12 ur), četrtek: nočna izmena (12 ur), petek: prost dan, sobota: prost dan, nedelja: dnevna izmena (12 ur), skupaj: 36 ur dela v tednu. Iz navedenega torej izhaja, da delavec v enem tednu lahko opravi več kot 40 ur dela, v drugem pa manj, kar je tipična značilnost neenakomerno razporejenega delovnega časa, pri katerem se delovna obveznost izravnava šele v daljšem časovnem obdobju. Dejstvo, da so delavci z razporedom dela seznanjeni vnaprej (do 20. dne v tekočem mesecu za naslednji mesec), na takšno pravno opredelitev ne vpliva, saj samo vnaprejšnje obveščanje o razporedu ne pomeni, da gre za enakomerno razporeditev delovnega časa. Ker razpored dela pri tožniku ne temelji na stalnem in ponavljajočem se tedenskem vzorcu enake delovne obveznosti (npr. pet dni po osem ur), temveč se število delovnih ur po posameznih tednih spreminja glede na sistem izmen, je pravilna ugotovitev sodišča prve stopnje, da gre v obravnavanem primeru za neenakomerno razporeditev delovnega časa.

10. Pritožba neutemeljeno zatrjuje, da obvezna razlaga drugega odstavka 32.b člena Kolektivne pogodbe za dejavnost zdravstva in socialnega varstva uvaja novo pravilo. Sodišče prve stopnje je obširno obrazložilo pravno podlago in tudi presojalo samo vsebino obvezne razlage kolektivne pogodbe, pri čemer je v točkah 13. do 29. obrazložitve ustrezno odgovorilo na navedbe toženke, ki jih v pritožbi ponavlja. Drugi odstavek 32.b člena KPZSV določa, da mora biti delavcu, ki dela v neenakomerno razporejenem delovnem času, zagotovljeno plačilo nadomestila plače za najmanj toliko ur praznikov, kot izhaja iz letnega koledarja delovne obveznosti pri enakomerni razporeditvi delovnega časa. Obvezni razlagi te določbe, ki ju je sprejel odbor za razlago kolektivne pogodbe, po pravilnem stališču sodišča prve stopnje ne ustvarjata nove pravice, temveč zgolj pojasnjujeta že obstoječo normo in njen namen. Pritožbeno sodišče se strinja s presojo sodišča prve stopnje, da obvezna razlaga kolektivne pogodbe predstavlja avtentično razlago pogodbenih strank kolektivne pogodbe in je zavezujoča za vse uporabnike kolektivne pogodbe. Razlaga ne učinkuje kot nova pravna norma, temveč pojasnjuje vsebino pravice, ki povsem nazorno izhaja že iz besedila 32.b člena KPZSV. Pravilna je tudi presoja sodišča prve stopnje, da poznejši Aneks h kolektivni pogodbi (Ur. l. RS št. 36/2025) ni uvedel nove pravice, temveč je zgolj natančneje uredil način njenega izvrševanja (sankcija v primeru kršitve). Nezagotovitev (zadostnega) obsega pravice do praznovanja oziroma plačila za manjkajoče ure praznovanja namreč že po svoji naravi pomeni poseg v pravico delavca, katerega posledica je obveznost delodajalca, da delavcu zagotovi ustrezno denarno odmeno zaradi kršitve te pravice. Takšno obveznost bi torej delodajalec imel tudi v primeru, če aneks v vsebini, kot je določena, ne bi bil sprejet.

11. Pritožbeno sodišče navedb tožene stranke, da naj bi za obveznosti iz 32.b člena KPZSV izvedela šele z objavo obvezne razlage v Uradnem listu RS dne 17. 11. 2023, ne more sprejeti kot utemeljenih. Najprej je treba poudariti, da je bila določba 32.b člena KPZSV v kolektivno pogodbo vključena z aneksom, objavljenim v Uradnem listu RS št. 80/2018, in velja od 8. 12. 2018 dalje. Od tega dne dalje je ta določba zavezovala vse delodajalce in delavce, za katere velja kolektivna pogodba, med njimi tudi toženo stranko. Delodajalec se zato ne more uspešno sklicevati na to, da z vsebino pravice ni bil seznanjen, saj velja načelo, da objavljena kolektivna pogodba zavezuje vse naslovnike že od začetka svoje veljavnosti. Dejstvo, da je bila razlaga sprejeta zaradi različnih razumevanj določbe v praksi, ne pomeni, da pravica pred tem ni obstajala, temveč le, da je bilo potrebno dodatno pojasniti njen namen in način izvrševanja. Ker je pravica do nadomestila za točno določen obseg ur praznovanja določena že v sami določbi 32.b člena KPZSV, ki velja od 8. 12. 2018 dalje, je bila tožena stranka dolžna to pravico v celotnem obsegu zagotavljati že od tega dne dalje.

12. Pritožba neutemeljeno zatrjuje, da uvedba nove šifre J111 za izplačilo odmene za manjkajoče ure praznovanja dokazuje, da pravica do takšnega plačila pred tem ni obstajala. Pritožbeno sodišče se s takšnim stališčem ne strinja. Uvedba nove šifre v šifrantu za obračun plač predstavlja zgolj tehnično oziroma administrativno ureditev načina evidentiranja in obračunavanja posamezne vrste izplačila, ne pa normativne podlage za nastanek pravice. Pravice in obveznosti iz delovnega razmerja se namreč ne ustanavljajo z računovodskimi ali evidenčnimi oznakami, temveč z zakoni, kolektivnimi pogodbami in drugimi pravnimi akti.

13. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da naj bi razporeditev dela pri tožniku predstavljala vnaprej predvidljiv in sistemsko jasen vzorec razporejanja, ker je delavec z mesečnim razporedom dela seznanjen najpozneje do 20. dne v mesecu za naslednji mesec. Pritožbeno sodišče se s takšnim stališčem ne strinja. Druga alineja prvega odstavka 32.b člena KPZSV kot izjemo za plačilo nadomestila plače za praznik določa položaj, ko razporeditev delovnega časa po svoji naravi temelji na vnaprej predvidljivem in sistemsko jasnem vzorcu razporejanja delavca na delo, tako da je že na podlagi same organizacije delovnega časa mogoče vnaprej določiti dneve, na katere ima delavec delovno obveznost. Namen te določbe je, da se pravica do nadomestila za praznik izključi le v primerih, ko je razporeditev dela stabilna in stalna ter iz samega sistema razporejanja izhaja, da delavec na določene dneve (tudi če bi padli na praznik) ne bi imel delovne obveznosti. Takšen položaj je značilen predvsem za stalne tedenske razporeditve dela (npr. delo od ponedeljka do petka ali drug vnaprej določen ponavljajoči se tedenski cikel), pri katerih je mogoče že vnaprej, brez vsakokratnega sprotnega mesečnega razporeda, ugotoviti, kateri dnevi predstavljajo delovno obveznost delavca. V obravnavanem primeru pa je bilo ugotovljeno, da tožnik delo opravlja v 12-urnih izmenah v t. i. ruskem turnusu, kjer se izmene razporejajo v zaporedju dnevne izmene (07.00 - 19.00), nočne izmene (19.00 - 07.00) ter prostih dni, pri čemer zaporedje ni stalno in se prilagaja potrebam delovnega procesa. Zato dnevi, ko ima posamezni delavec delovno obveznost, niso določeni na podlagi stalnega sistema razporejanja, temveč šele z vsakokratnim mesečnim razporedom. Dejstvo, na katero se sklicuje pritožba, da je delavec z razporedom dela seznanjen do 20. dne v mesecu za naslednji mesec, zato ne pomeni, da razporeditev dela temelji na vnaprej predvidljivem in sistemsko jasnem vzorcu v smislu citirane določbe kolektivne pogodbe. Takšna seznanitev pomeni zgolj organizacijski način obveščanja delavcev o razporedu dela za določeno obdobje, ne pomeni pa, da je razporeditev dela določena že na podlagi stalnega, vnaprej določenega sistema. Če bi bilo dovolj že to, da delodajalec delavce z razporedom dela seznani nekaj dni ali tednov vnaprej, bi bilo mogoče pravico do nadomestila za praznik obiti zgolj z vsakokratnim mesečnim razporejanjem prostih dni na praznične dni, kar je prav tisto ravnanje, ki sta ga stranki kolektivne pogodbe želeli preprečiti.

Ker v obravnavanem primeru razporeditev dela ne temelji na stalnem in ponavljajočem se sistemu razporejanja, temveč se določa z vsakokratnim mesečnim razporedom glede na potrebe delovnega procesa, pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da takšen način organizacije dela ne izpolnjuje pogojev iz druge alineje prvega odstavka 32.b člena KPZSV.

14. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo drugi odstavek 32.b člena KPZSV. Namen te določbe je zagotoviti, da imajo delavci v neenakomerno razporejenem delovnem času pravico do praznovanja praznikov (torej do prostih dni oz. prazničnih ur) najmanj v enakem obsegu kot delavci, ki delajo v enakomerno razporejenem delovnem času (enaka letna delovna obveznost za vse). To pomeni, da delavec, ki na praznik dela, poleg plačila za delo na praznik in pripadajočega dodatka ohrani tudi pravico do odmene za manjkajoče ure praznovanja. Takšna ureditev ne pomeni dvojnega plačila, temveč zagotavlja enako obravnavo delavcev z različnimi oblikami razporeditve delovnega časa. Delodajalec mora torej zagotoviti, da ima delavec, ki dela v neenakomerni razporeditvi delovnega časa na letni ravni toliko prazničnih ur, kot jih ima delavec v klasičnem režimu enakomerne razporeditve delovnega časa. Če delavec na praznik dela, teh ur ni izkoristil kot odsotnost. Zato je potrebno te ure kompenzirati z odmeno. Tudi če delavec zaradi predvidljivega turnusa (izjema iz druge alineje prvega odstavka 32. b člena KPZSV) nima pravice do odsotnosti na določen praznik in posledično nadomestila, mora delodajalec še vedno zagotoviti, da ima letno vsaj toliko prazničnih ur kot delavec, ki dela v sistemu enakomerne razporeditve delovnega časa. Prvi odstavek 32. b člena KPSZV namreč ureja pravico do odsotnosti z dela s pravico do nadomestila na konkreten dan praznika, medtem ko drugi odstavek ureja pravico do enakega letnega fonda prazničnih ur za vse delavce.

15. Pritožba neutemeljeno izpodbija tudi odločitev o pravni podlagi za dodatek za nadurno delo. Pri neenakomerni razporeditvi delovnega časa se presežki ur lahko izravnavajo znotraj referenčnega obdobja, ki v zdravstveni dejavnosti traja štiri mesece. Če ob koncu referenčnega obdobja presežne ure niso izravnane, predstavljajo nadurno delo. Iz evidenc delovnega časa in obračunov plač izhaja, da so tožniku ves čas nastajale presežne ure, ki niso bile v celoti izravnane ali plačane in so velikokrat presegale 20 ur. Sodišče prve stopnje je zato pravilno presodilo, da obstaja pravna podlaga za plačilo dodatka za nadurno delo. Na to obveznost ne vpliva dejstvo, da se delodajalec sklicuje na finančne težave (direktor toženke je izpovedal, da bi presežne ure morale biti v celoti izplačane, vendar niso bile zaradi nelikvidnosti) ali na določbe svojega pravilnika, saj pravica do plačila za opravljeno delo ni odvisna od zmožnosti delodajalca za njeno plačilo, niti je ni mogoče omejiti z enostranskim aktom delodajalca, ki je v nasprotju z ugodnejšo zakonsko ureditvijo.

16. Pritožba neutemeljeno zatrjuje, da tožnik ni navedel oziroma dokazal, da mu je bilo koriščenje presežnih ur neupravičeno onemogočeno, ter da bi bilo treba zaradi tega zaslišati vodjo A. A. Pritožbeno sodišče se s takšnim očitkom ne strinja. Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz ugotovitve, da je ureditev iz Pravilnika o delovnem času toženke, na katero se sklicuje pritožba, v delu, ki določa obveznost delavca, da mora presežne ure izkoristiti znotraj določenega obdobja oziroma da se presežne ure, ki jih delavec do izteka referenčnega obdobja brez krivde delodajalca ne izkoristi, izbrišejo, v nasprotju z zakonsko ureditvijo nadurnega dela in načelom ugodnejšega urejanja pravic iz drugega odstavka 9. člena Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1). Po ustaljeni sodni praksi presežne ure, ki ob izteku referenčnega obdobja niso izravnane, predstavljajo delo preko polnega delovnega časa, ki ga je delodajalec dolžan ustrezno plačati. Delodajalec te obveznosti, kot pojasnjeno, ne more izključiti ali omejiti z enostranskim splošnim aktom. Glede na navedeno je pravno nerelevantno pritožbeno stališče, da bi moral tožnik posebej dokazovati, da mu je bilo koriščenje presežnih ur onemogočeno oziroma zakaj jih ni izkoristil znotraj referenčnega obdobja. Delodajalec je tisti, ki organizira delovni proces in razporeja delovni čas delavcev (slednje med drugim izhaja tudi iz določil Pravilnika o delovnem času - 6. in 7. člen, 20. člen), zato nosi tudi odgovornost za zakonito razporeditev delovnega časa in za izravnavo presežkov ur v okviru referenčnega obdobja. Če presežne ure ob izteku referenčnega obdobja niso izravnane, to samo po sebi pomeni, da je bilo delo opravljeno preko polnega delovnega časa, ne glede na to, ali je delavec posebej zahteval njihovo koriščenje. Iz tega razloga tudi predlagano zaslišanje vodje A. A. ne bi moglo vplivati na drugačno odločitev v zadevi. Tudi če bi navedena priča izpovedala o organizaciji dela ali o možnosti koriščenja presežnih ur, to ne bi moglo spremeniti pravne presoje, da delodajalec ne sme z internim aktom predvideti izbrisa presežnih ur ali njihovega neplačila po izteku referenčnega obdobja. Ker se je dokaz nanašal na pravno nerelevantno dejstvo, je sodišče prve stopnje utemeljeno presodilo, da njegova izvedba ni potrebna. Pritožbeni očitek o bistveni kršitvi določb postopka zaradi neizvedbe navedenega dokaza zato tudi iz tega razloga ni utemeljen.

17. Sicer pa pritožbeno sodišče izpostavlja, da tožnik v tem postopku ne uveljavlja plačila nadurnega dela v celotni višini 130 %, temveč zgolj dodatek za nadurno delo v višini 30 %. Iz trditvene podlage tožnika namreč izhaja, da so bile ure, ki so ob koncu referenčnih obdobij ostale neizravnane in so bile v evidencah vodene kot presežne ure, dejansko kasneje (po izteku referenčnega obdobja) izkoriščene v obliki prostega časa oziroma vključene v redni fond ur v naslednjih obdobjih. Ker je bilo delo za te ure že plačano v okviru redne plače (v razmerju 1 : 1), tožnik v tem postopku ne zahteva ponovnega plačila teh ur kot nadur, temveč zgolj pripadajoči dodatek za nadurno delo, ki mu po zakonu in kolektivni pogodbi pripada za delo preko polnega delovnega časa. Takšna zahteva je utemeljena. Če delodajalec nadurno delo kompenzira s prostimi urami, mora delavcu kljub temu zagotoviti tudi izplačilo pripadajočega dodatka, saj kompenzacija s prostim časom nadomešča le osnovno plačilo za opravljeno delo, ne pa tudi dodatka za nadurno delo.

18. Ker niso podani pritožbeni razlogi, na katere se sklicuje toženka, niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo vmesno sodbo sodišča prve stopnje.

Primerjaj VSRS, opr. št. VIII Ips 20/2023.

Primerjaj VSRS, opr. št. VIII Ips 149/2018, VIII Ips 80/2015 in druge.

Kolektivna pogodba za dejavnost zdravstva in socialnega varstva Slovenije (1994) - člen 32b, 32b/1, 32b/1-2, 32b/2

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 9, 9/2, 148, 202

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 315

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.