VDSS Sodba in sklep Pdp 319/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-11-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), mag. Urša Klemenčič (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

plačilo razlike v plači - dodatek za stalnost - vodilni delavec - kolektivna pogodba - nastanek taksne obveznosti - vročitev sodbe sodišča prve stopnje - sprememba pogodbe o zaposlitvi

Šele novela ZDR-A (Ur. l. RS, št. 103/07) je poleg posebnosti delovnopravnega položaja vodilnih delavcev (možnost drugačne ureditve vprašanj, povezanih z delovnim časom) določila tudi kriterije za opredelitev vodilnih delavcev, na katere se te posebnosti nanašajo. Tudi če bi tožnica imela status vodilne delavke v spornem obdobju, ta načelno ne omogoča drugačnega urejanja plač in posegov v plače. V tem pogledu je treba vodilne delavce obravnavati enako kot ostale delavce.

ZDR-1 dosledno vzpostavlja pogodbeni odnos strank delovnega razmerja. To pomeni, da se sprememba plače kot bistvene okoliščine pogodbenega razmerja uredi s soglasjem volj delodajalca in posameznega delavca. Toženka ni dokazala drugačnega dogovora s tožnico, da bi se torej z njo dogovorila, da bo dodatek za stalnost že vključen v mesečno plačo in da zato na plačilni listi ne bo posebej prikazan.

Ni utemeljeno pritožbeno stališče, da dodatek za stalnost ni zakonsko predpisan in da zato ne gre za kršitev kogentnih določb. Skladno s prvim odstavkom 7. člena ZDR (enako določa sedaj veljavni 9. člen ZDR-1) je namreč delodajalec v času trajanja delovnega razmerja dolžan upoštevati (tudi) določbe kolektivnih pogodb.

V 5. členu ZST-1 je določeno, da taksna obveznost za postopek o individualnih delovnih sporih pred sodiščem prve stopnje nastane takrat, ko je sodna odločba vročena stranki. Ker je bila sodna odločba toženki vročena 27. 5. 2025, je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da je takrat nastala tudi njena taksna obveznost.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe, tožeči stranki pa je dolžna povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 559,98 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje.

1. Sodišče prve stopnje je s sodbo toženki naložilo, da je dolžna tožnici plačati premalo izplačane plače v skupni višini 21.118,31 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od posameznih mesečnih zneskov premalo izplačanih plač v obdobju od avgusta 2016 do junija 2019, kot izhajajo iz izreka sodbe; za 1.248,19 EUR višji zahtevek z obrestmi v tem obdobju pa je zavrnilo (I. točka izreka). Zavrnilo je tudi zahtevek v višini 58.884,15 EUR iz naslova premalo izplačanih plač za obdobje od julija 2006 do julija 2016 z obrestmi (II. točka izreka). S sklepom je zavrglo tožbo v delu, ki se nanaša na obračun in odvod davkov in prispevkov od neizplačanih bruto zneskov plač (III. točka izreka) in odločilo, da mora tožnica toženki povrniti 3.069,98 EUR stroškov postopka (IV. točka izreka), toženka pa je zavezanka za plačilo sodne takse v višini 26 % (V. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe in odločitev o stroških postopka (odločitev v I., IV. in V. točki izreka sodbe in sklepa) se pritožuje toženka zaradi vseh pritožbenih razlogov ter kršitev pravic iz 22. in 23. člena Ustave RS. Glede trditev toženke, da je bila tožnica vodilna delavka, je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da za odločitev v tej zadevi ni pomembno, ali je bila tožnica vodilna delavka ali ne. Sodišče prve stopnje je prezrlo, da je imela tožnica samostojna pooblastila in da je v času odsotnosti lahko nadomeščala direktorja in vplivala na poslovno politiko toženke. Da je bila tožnica vodilna delavka, so potrdile A. A., B. B. in C. C. Izvedeni dokazi potrjujejo, da je bila tožnica vodilna delavka skladno s 74. členom ZDR-1. Ta zakon ne prepoveduje, da ima delavec za opravljanje vodilnega dela sklenjeno pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas. Kljub odgovornemu delu je položaj vodilne delavke prinašal ugodnosti. Sodišče prve stopnje ne pojasni, zakaj tožnice ni mogoče šteti kot vodilne delavke, če je imela za določene naloge pooblastilo direktorja oziroma je opravljala naloge pomočnice direktorja. V tem delu izpodbijana odločitev nima zadostne obrazložitve in je ni mogoče preizkusiti. Glede dodatka za stalnost navaja, da iz izpovedi A. A., D. D. in B. B. izhaja, da je za vodilne delavce veljal poseben dogovor o vključenosti dodatka za stalnost v plači za X. tarifni razred, ki je v tem obsegu izključeval uporabo podjetniške kolektivne pogodbe. Takšen dogovor je tožnica sprejela. S sprejemom tega dogovora je tožnica spremenila določbo pisne pogodbe o zaposlitvi in se strinjala, da se ji ta dodatek ne izplačuje posebej, ampak je že vključen v višji plači. Sklepanja sodišča prve stopnje, da dodatek za stalnost ni bil vključen v mesečno bruto plačo tožnice, so zato napačna. Sodišču prve stopnje očita arbitrarnost, ker je samo določalo osnove plač za obračun dodatka za stalnost, saj podjetniški kolektivni pogodbi ne urejata plače X. tarifnega razreda. Dodatek za stalnost ni zakonsko predpisan, zato delodajalec z morebitnimi drugačnimi dogovori glede dodatka za stalnost z vodilnimi delavci ne krši kogentnih določb. Posledično se pravočasno pritožuje tudi zoper odločitev o stroških postopka in sodni taksi. Neutemeljena je odločitev sodišča, ki potnih stroškov pooblaščenke, ki ima sedež izven delovnega območja sodišča, ni štelo kot potrebnih. Uveljavlja kršitev 14. oziroma 22. člena Ustave RS, ker stranki nista obravnavani enako, če stranka izbere odvetnika izven delovnega območja sodišča. Preuranjena je tudi odločitev sodišča prve stopnje o določitvi taksne obveznosti, saj je ta vezana na pravnomočno odločitev o glavnem zahtevku. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožnica v obrazloženem odgovoru na pritožbo nasprotuje navedbam v pritožbi in predlaga njeno zavrnitev ter priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe in sklepa na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 366. členom ZPP, v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, in pri preizkusu po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovljeno, sprejeta odločitev je materialnopravno pravilna, neutemeljeni pa so tudi očitki o kršitvi pravil postopka in ustavnih pravic. Sodišče prve stopnje je navedlo jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih. V 17. točki obrazložitve prvostopenjske sodbe je pojasnilo, zakaj tožnice ni mogoče šteti kot vodilne delavke in zakaj to za odločitev v tej zadevi niti ni pomembno. Zato se sodba lahko preizkusi in je neutemeljen očitek o smiselni kršitvi iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Očitano kršitev 22. člena Ustave RS toženka v nadaljevanju pritožbe konkretizira le glede odločitve o stroških postopka, medtem ko kršitve 23. člena Ustave RS ne konkretizira, zato je v tem obsegu pritožbeno sodišče niti ne more preizkusiti.

6. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da vprašanje, ali je bila tožnica vodilna delavka, v tem sporu ni odločilno, temveč je bistveno, da pogodba o zaposlitvi, ki je veljala med strankama v spornem obdobju, napotuje na uporabo določb kolektivne pogodbe. Tožnica je s toženko 25. 6. 2006 sklenila povsem običajno pogodbo o zaposlitvi za delovno mesto pomočnik direktorja področja. Iz pogodbenih določb ne izhaja, da stranki sklepata pogodbo o zaposlitvi s kakršnimikoli posebnostmi, ki bi bile vezane na mandat vodilne delavke. Pritožba zmotno uveljavlja, da je imela tožnica status vodilne delavke v smislu 74. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1). Ta določba, ki določa kriterije za opredelitev vodilnih delavcev, je veljala v obdobju, ki se nanaša na nezastarani del tožbenega zahtevka, ne pa v času sklenitve pogodbe o zaposlitvi med strankama. Takrat je veljal Zakon o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 42/2002), ki ni določal kriterijev za opredelitev vodilnih delavcev. Šele novela ZDR-A (Ur. l. RS, št. 103/07) je poleg posebnosti delovnopravnega položaja vodilnih delavcev (možnost drugačne ureditve vprašanj, povezanih z delovnim časom) določila tudi kriterije za opredelitev vodilnih delavcev, na katere se te posebnosti nanašajo. Tudi če bi tožnica imela status vodilne delavke v spornem obdobju, ta načelno ne omogoča drugačnega urejanja plač in posegov v plače.

V tem pogledu je treba vodilne delavce obravnavati enako kot ostale delavce, zato v pritožbi izpostavljene izpovedbe C. C., B. B. in A. A. o tem, da je bila tožnica po njihovem mnenju vodilna delavka, niso odločilne v tem sporu.

7. Kot obrazloženo je za določitev plače tožnice bistven dogovor strank. V 4. členu pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 6. 2006 je bilo določeno, da je tožnica upravičena do plačila osnovne plače za polni delovni čas in normalne delovne rezultate, na osnovi razvrstitve v X. tarifni oziroma zahtevnostni razred v višini 763.564,00 SIT (3.186,30 EUR). Poleg osnovne plače je tožnica upravičena do dodatkov, nadomestil in povračil stroškov v zvezi z delom, v skladu z zakonom in kolektivno pogodbo. V 19. členu pogodbe o zaposlitvi je bilo še določeno, da se za vse zadeve, ki niso urejene s to pogodbo, neposredno uporabljajo določbe aktov družbe, kolektivne pogodbe in veljavne zakonodaje. 25. člen Tarifnega dela kolektivne pogodbe toženke z dne 1. 7. 1991 je določal, da na podlagi dolžine delovne dobe delavcu pripada dodatek, ki se izračuna na podlagi osnovnega osebnega dohodka vključno s KOP in znaša 0,5 odstotkov za vsako izpolnjeno leto delovne dobe pri toženki. Enako glede dodatka za stalnost določa 16. člen Tarifnega dela kolektivne pogodbe toženke z dne 5. 6. 2018.

8. Toženka je zatrjevala, da vodilni delavci, ki so bili razvrščeni v X. tarifni razred, v katerega je bila razvrščena tudi tožnica, do dodatka za stalnost niso bili upravičeni (ker naj bi bil ta že vključen v njihove plače). Sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo tem trditvam. Za stališče toženke, da delavcem v X. tarifnem razredu dodatek za stalnost ne pripada, ker naj bi bil že vključen v njihovo osnovno bruto plačo ni posebne podlage; šlo je le za splošno prakso toženke. Nenazadnje pa je toženka tožnici od meseca julija 2019 dalje ponovno plačevala dodatek za stalnost (in ga prikazovala na plačilnih listah), čeprav je bila tožnica tudi v tem obdobju uvrščena v X. tarifni razred.

9. ZDR-1 dosledno vzpostavlja pogodbeni odnos strank delovnega razmerja. To pomeni, da se sprememba plače kot bistvene okoliščine pogodbenega razmerja uredi s soglasjem volj delodajalca in posameznega delavca. Toženka ni dokazala drugačnega dogovora s tožnico, da bi se torej z njo dogovorila, da bo dodatek za stalnost že vključen v mesečno plačo in da zato na plačilni listi ne bo posebej prikazan. Priče A. A., D. D. in B. B., na katere se sklicuje pritožba, ustnega dogovora s tožnico (še manj pa pisnega) niso potrdile.

Sama seznanitev delavcev s stališčem oziroma prakso toženke o tem, da zaposlenim, ki so uvrščeni v X. tarifni razred, ne pripada dodatek za stalnost, še ne pomeni dogovora s tožnico ali celo njenega soglasja s spremembo pogodbe o zaposlitvi, kot poizkuša prikazati pritožba.

10. V prvem odstavku 29. člena ZDR, na katerem temelji pogodba o zaposlitvi z dne 25. 6. 2006, so bile naštete sestavine, ki jih mora vsebovati pogodba o zaposlitvi. Drugi odstavek istega člena pa določa, da se lahko stranki v pogodbi o zaposlitvi glede vprašanja (tj. določila o drugih sestavinah plače delavca, plačilnem obdobju, plačilnem dnevu in o načinu izplačevanja plače), sklicujeta na veljavne zakone, kolektivne pogodbe oziroma splošne akte delodajalca. Ravno takšen posebej dopusten način pogodbenega urejanja - s sklicevanjem na kolektivno pogodbo - je bil uporabljen v tožničini pogodbi o zaposlitvi glede dodatkov. Pogodba o zaposlitvi (predvsem v njenem 19. členu) napotuje na uporabo določil kolektivne pogodbe. Iz pogodbenih določb torej jasno izhaja, da sta se stranki glede dodatkov sklicevali na določila kolektivne pogodbe. Podjetniški kolektivni pogodbi, ki sta veljali v spornem obdobju, pa določata, da delavcem pripada (tudi) dodatek za stalnost, ki ga tožnica vtožuje. Ni utemeljeno pritožbeno stališče, da dodatek za stalnost ni zakonsko predpisan in da zato ne gre za kršitev kogentnih določb. Skladno s prvim odstavkom 7. člena ZDR (enako določa sedaj veljavni 9. člen ZDR-1) je namreč delodajalec v času trajanja delovnega razmerja dolžan upoštevati (tudi) določbe kolektivnih pogodb.

11. Neutemeljen je pritožbeni očitek, da je sodišče prve stopnje ravnalo arbitrarno, ker naj bi samo določalo osnove plač za obračun dodatka za stalnost. Tudi če podjetniški kolektivni pogodbi ne določata plačne osnove za X. tarifni razred, tožničina osnovna plača izhaja iz pogodbe o zaposlitvi in plačilnih list. Izračun dodatka za stalnost podjetniški kolektivni pogodbi ne navezujeta na določitev osnov v njuni tarifni prilogi, temveč na znesek osnovne plače delavca. Sicer pa je, kot že obrazloženo, toženka tudi od julija 2019 dalje tožnici dodatek za stalnost obračunala ob upoštevanju zneska njene pogodbeno določene osnovne plače za X. tarifni razred.

12. Glede na navedeno je sodišče prve stopnje v izpodbijanem delu sodbe pravilno ugodilo tožbenemu zahtevku za plačilo dodatka za stalnost. Posledično je neutemeljena tudi pritožba zoper odločitev o stroških postopka in določitvi zavezanca za plačilo sodne takse. Ker je bil tožničin zahtevek delno utemeljen, je sodišče prve stopnje skladno z drugim odstavkom 154. člena ZPP utemeljeno toženki naložilo, da tožnici povrne pripadajoči del stroškov postopka in jo v deležu 26 %, v katerem je izgubila, pravilno določilo za taksno zavezanko (drugi odstavek 3. člena Zakona o sodnih taksah - ZST-1).

13. Neutemeljen je pritožbeni ugovor, da bi moralo sodišče prve stopnje med potrebne stroške toženke šteti tudi potne stroške pooblaščenke. Sodišče prve stopnje je toženki skladno z določbo prvega odstavka 155. člena ZPP priznalo le stroške, ki so bili potrebni za postopek. Pravilno ji ni priznalo potnih stroškov pooblaščenke iz Ljubljane, saj ima toženka sedež na delovnem območju sodišča prve stopnje in ni ne zatrjevala ne dokazala okoliščin, ki bi narekovale izbiro pooblaščenke iz delovnega območja drugega sodišča. Skladno z večinsko sodno prakso velja, da se kot potrebni postopki praviloma priznajo le potni stroški pooblaščenca, ki ima sedež na delovnem območju sodišča,

pooblaščenka toženke pa ima sedež izven delovnega območja sodišča prve stopnje in sedeža toženke. To ne posega v pravico stranke do svobodne izbire odvetnika, kot to neutemeljeno uveljavlja pritožba. Pravica do svobodne izbire odvetnika ne pomeni, da je potrebno vse stroške, ki so posledica izbire odvetnika izven delovnega območja sodišča, v vsakem primeru naložiti nasprotni stranki.

Stranka je upravičena do povrnitev potnih stroškov odvetnika izven delovnega območja sodišča, če to utemeljujejo posebne okoliščine, vendar mora te okoliščine zatrjevati in dokazati že tekom postopka na prvi stopnji,

česar toženka ni storila. Posledično je neutemeljen očitek kršitve 14. oziroma 22. člena Ustave RS.

14. Neutemeljen je tudi pritožbeni očitek, da je določitev taksne obveznosti preuranjena in da je vezana na pravnomočnost sodbe. V 5. členu ZST-1 je določeno, da taksna obveznost za postopek o individualnih delovnih sporih pred sodiščem prve stopnje nastane takrat, ko je sodna odločba vročena stranki. Ker je bila sodna odločba toženki vročena 27. 5. 2025, je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da je takrat nastala tudi njena taksna obveznost.

15. Ker je pritožbeno sodišče ugotovilo, da niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe in sklepa (353. člen ZPP in 2. točka 365. člena ZPP).

16. Toženka s pritožbo ni uspela, zato krije sama svoje stroške pritožbe, tožnici pa je dolžna povrniti njene stroške odgovora na pritožbo (prvi odstavek 154. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je tožnici skladno s prvim odstavkom 155. člena ZPP in Odvetniško tarifo, priznalo stroške za sestavo odgovora na pritožbo v višini 750 točk in materialne stroške v višini 15 točk, skupaj 765 točk. Upoštevajoč vrednost odvetniške točke (0,60 EUR) in 22 % DDV znašajo stroški tožnice, ki ji jih mora povrniti toženka, 559,98 EUR. Tožnici ne pripadajo stroški za pregled listin in sestanek s stranko, saj so stroški za ti storitvi že zajeti v stroških za sestavo odgovora na pritožbo. Prav tako ji glede na vrednost spora v pritožbi (21.118,31 EUR s pripadki) ne pripadajo višje priglašeni stroški.

Drugačna možnost ureditve v pogodbi o zaposlitvi, ki je za vodilne delavce določena v zvezi z delovnim časom, nočnim delom, odmori in počitki (157. člen ZDR-1), se ne nanaša na plače (sodba VS RS VIII Ips 17/2022). V preostalem se tudi za vodilne delavce v celoti uporabljajo določbe ZDR-1, upoštevaje vsa temeljna pravila delovnega prava, vključno z omejitvijo avtonomije pogodbenih strank in načelom "in favorem laboratoris" (sodba VS RS VIII Ips 4/2021).

D. D. in B. B. nista bila prisotna pri sklepanju pogodbe o zaposlitvi s tožnico v letu 2006, A. A. pa se okoliščin v zvezi s tem ni spomnila.

Prim. Pdp 15/2024, Pdp 25/2024, Pdp 78/2024, Pdp 488/2023, VSL II Cp 796/2023, VSL II Cp 796/2023, Pdp 447/2022, VSL II Cpg 701/2021, VSM I Cp 902/2020, VSL II Cp 1644/2019.

Zakon o delovnih razmerjih (2002) - ZDR  - člen 7, 7/1, 29, 29/1

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 9, 74, 157

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 154, 154/2, 155, 155/1

Zakon o sodnih taksah (2008) - ZST-1  - člen 3, 3/2, 5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.