VDSS Sodba Pdp 361/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-11-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Urša Klemenčič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

odškodninska odgovornost delodajalca - nezakonita odpoved pogodbe o zaposlitvi - kvalificirana protipravnost - elementi odškodninske odgovornosti - zloraba instituta odpovedi pogodbe o zaposlitvi - pravnomočna sodba o nezakonitem prenehanju delovnega razmerja

Za ugotovitev protipravnosti kot predpostavke odškodninske odgovornosti delodajalca ne zadostuje pravnomočna sodba prvostopenjskega sodišča, s katero je bila ugotovljena nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tožnica bi morala izkazati t. i. kvalificirano protipravnost, tj. da ravnanje toženke predstavlja zlorabo instituta izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz 110. člena ZDR-1. Iz navedene sodbe ne izhaja, da bi šlo za tak primer, tudi sicer pa sodišče v tem odškodninskem sporu ni vezano na ugotovitve prvostopenjskega sodišča v drugem individualnem delovnem sporu, čeprav so nekatera dejstva odločilna v obeh zadevah.

I. Pritožba se zavrne in se sodba potrdi.

II. Tožnica krije svoje stroške pritožbenega postopka, toženki pa je v roku 15 dni dolžna povrniti stroške odgovora na pritožbo v znesku 933,30 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za plačilo 60.000,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (I. točka izreka). Tožnici je naložilo povračilo toženkinih stroškov postopka v znesku 3.297,29 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Zoper sodbo se pritožuje tožnica zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga njeno spremembo tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi, oziroma njeno razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje, s stroškovno posledico. Sklicuje se na pravnomočno ugotovitev nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 12. 2020, ki predstavlja hudo zlorabo instituta odpovedi. Meni, da ji je uspelo dokazati, da je toženka z namenom tožničine odstranitve z vodilnega delovnega mesta nad njo izvajala izrazite pritiske, šikaniranje in neupravičen nadzor s strani detektiva. Nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da ni specificirala dejanj "izrazitih pritiskov in šikaniranja", in se sklicuje na trditve v prvi pripravljalni vlogi, da je bilo angažiranje detektiva namenjeno le izvajanju pritiska na tožnico, ker z opazovanjem ne bi mogel ugotoviti, ali je tožnica izdala podatke A. A., do česar se sodišče prve stopnje ni opredelilo. Nasprotuje dokazni oceni izpovedi zakonitega zastopnika B. B. in prič C. C. ter D. D. Graja prekoračitev trditvene podlage toženke glede dejstva, da naj bi tožnica komunicirala na neprimeren način, ter zatrjuje kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS zaradi pristranskosti sodišča. Trdi, da je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo namen toženkinega angažiranja detektiva. Vztraja, da je šlo za prekomeren poseg v njeno zasebnost, ker je bilo že samo angažiranje detektiva protipravno in namenjeno pritiskom nanjo in izredni odpovedi, saj so bila toženki znana dejstva, ki naj bi jih detektiv ugotavljal (o tem jo je obvestila tožnica), nekaterih dejstev pa sploh ni mogoče ugotoviti samo z opazovanjem. Sklicuje se na sodbo sodišča prve stopnje Pd 28/2021, s katero je bila ugotovljena nezakonitost odpovedi, v kateri je bilo ugotovljeno, da so bili podatki, ki jih je detektiv sporočil toženki, pridobljeni v nasprotju z internimi navodili za urejanje pravic in obveznosti v času začasne zadržanosti od dela. Trdi, da toženka ni imela pravice preverjati okoliščine, pomembne za ugotavljanje odtekanja zaupnih informacij, saj jo je o poznanstvu z direktorjem E. d. o. o. tožnica sama obvestila in predlagala svojo izločitev v postopku javnega naročila, kar v postopku ni bilo upoštevano. Sklicuje se na elektronsko sporočilo z dne 15. 6. 2020, v katerem je navedla, da "zaradi osebnih razlogov" ne more biti članica strokovne komisije za javno naročilo, in na pogovor s takratno zakonito zastopnico toženke F. F. (v času odpovedi pomočnico direktorja) o tožničinem poznanstvu z direktorjem družbe E. d. o. o. Navaja, da se je zanesla na prenos informacij med zakonitima zastopnikoma, eventualne malomarnosti pri tem pa ni dolžna trpeti niti ne more odstraniti protipravnosti pri angažiranju detektiva. Sodišču prve stopnje očita, da ni presojalo protipravnosti angažiranja detektiva ob upoštevanju vseh okoliščin primera, niti ni odločitve ustrezno obrazložilo s tem, da njegovo angažiranje za pridobivanje informacij samo po sebi ni protipravno in ne pomeni zlorabe pravic. Vztraja, da je izjavo o nepristranskosti in zaupnosti podpisala junija 2020, v času ponovnega podpisa pa je bila odsotna zaradi bolezni. Ponavlja, da ni bila edina podpisnica protokola za izvajanje projekta izvajalca E. d. o. o., niti to ni bila njena ideja, saj je vse vodila G. G. Kot odločilno šteje, da je bila izredna odpoved s sodbo sodišča spoznana za nezakonito. Trdi, da obravnavanje odpovedi v medijih kaže na odklonilen odnos toženke do nje v času po odpovedi; odgovarjanje tožničinega pooblaščenca na vprašanja novinarjev ne pomeni, da je z mediji komunicirala in jih obveščala tožnica. Nasprotuje stališču, da ni relevantna seznanitev prejšnje zakonite zastopnice s tožničinim poznanstvom z A. A.; sodišče prve stopnje bi moralo raziskati, ali je navedena s tem seznanila v. d. direktorja B. B. Neživljenjsko se ji zdi, da bi se nekdo odločil za izredno odpoved, ne da bi bil seznanjen z ustreznimi podatki, ter da je toženka oprana očitkov protipravnosti glede angažiranja detektiva zato, ker se je pri njej menjalo vodstvo. Trdi, da je toženka sicer dopustno preverjanje bolniškega staleža zlorabila. Zavrača utemeljevanje glede odnosa v. d. direktorja, saj je treba upoštevati tudi čas pred njegovim nastopom. Zatrjuje kršitev pravice iz 22. člena Ustave RS in 6. člena EKČP zaradi neobrazloženosti sodbe. Nasprotuje tudi odločitvi o stroških. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena toženki, ki nanjo odgovarja, prereka pritožbene navedbe in predlaga njeno zavrnitev. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov iz pritožbe; po uradni dolžnosti je pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo z neutemeljenim sklicevanjem na pravico do enakega varstva pravic iz 22. člena Ustave RS ter 6. člen Evropske konvencije za varstvo človekovih pravic (EKČP) uveljavlja pritožba. Izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih (tudi o tem, da toženka ni protipravno angažirala zasebnega detektiva), med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij niti niso v nasprotju z izrekom. Sodišče prve stopnje se je ustrezno opredelilo do vseh pravno pomembnih dejstev, trditev tožnice in izvedenih dokazov, tako da je pritožbeno sodišče sodbo lahko preizkusilo.

7. Prav tako ni podana kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS. Sodišču prve stopnje ni mogoče očitati arbitrarnega ravnanja ali pristranskosti zato, ker je v sodbi ob ugotovitvi, da tožnica ni zatrjevala konkretnih šikanoznih ravnanj toženke, in povzetku izpovedi prič v zvezi s tem zapisalo, da je tožnica na podrejene izvrševala pritisk in z njimi komunicirala na neprimeren način. Ta ugotovitev za odločitev sodišča prve stopnje ni bila bistvena, zapis pa objektivno gledano ni žaljiv, tako da ne predstavlja razumnega razloga, ki bi utemeljeno vzbudil dvom v nepristranskost in poštenost sodnega postopka.

8. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje zavrnilo zahtevek za plačilo odškodnine zaradi nezakonite izredne odpovedi na podlagi prvega odstavka 179. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) v povezavi s 131. členom Obligacijskega zakonika (OZ), ker je ugotovilo, da tožnica ni dokazala toženkine hujše zlorabe instituta odpovedi pogodbe o zaposlitvi, in s tem protipravnosti njenega ravnanja v razmerju do tožnice kot predpostavke odškodninske odgovornosti. Odločitev je pravilna, na njene razloge se pritožbeno sodišče sklicuje in jih sprejema kot svoje ter v nadaljevanju odgovarja le na odločilne pritožbene navedbe (prvi odstavek 360. člena ZPP).

9. Pravilno je stališče sodišča prve stopnje, da za ugotovitev protipravnosti kot predpostavke odškodninske odgovornosti delodajalca ne zadostuje pravnomočna sodba prvostopenjskega sodišča Pd 28/2021, s katero je bila ugotovljena nezakonitost izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 18. 12. 2020. Tožnica bi morala izkazati t. i. kvalificirano protipravnost, tj. da ravnanje toženke predstavlja zlorabo instituta izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz 110. člena ZDR-1. Iz navedene sodbe (listina A 2) ne izhaja, da bi šlo za tak primer,

tudi sicer pa sodišče v tem odškodninskem sporu ni vezano na ugotovitve prvostopenjskega sodišča v drugem individualnem delovnem sporu, čeprav so nekatera dejstva odločilna v obeh zadevah.

10. Tožnica v pritožbi izpodbija dokazno oceno sodišča prve stopnje v zvezi z izpovedmi prič in strank. Sodišče prve stopnje je prepričljivo in argumentirano pojasnilo, zakaj je svojo odločitev oprlo na izpovedi prič H. H., C. C., D. D. in G. G. ter zakonitega zastopnika toženke B. B., drugačni izpovedi tožnice pa ni sledilo. Pritožbeno sodišče teh argumentov ne ponavlja in pritožbene navedbe, ki izpodbijajo dokazno oceno, zavrača kot neutemeljene.

11. Neutemeljena je pritožbena navedba, da sodišče prve stopnje ni presojalo protipravnosti toženkinega angažiranja detektiva ob upoštevanju vseh okoliščin primera. Pravilno je stališče, da samo zase ni protipravno in ne more iti za hujšo zlorabo pravic delodajalca, če angažira detektiva za preverjanje spoštovanja pravice do zadržanosti z dela zaradi bolezni in poškodbe ali preverjanje pravilnosti naslova bivanja zaposlenih. Svoje odločitve sodišče prve stopnje ni oprlo zgolj na to stališče, pač pa je na podlagi izvedenih dokazov ugotovilo, da je toženka dokazala razumne razloge za to, da je v času od 20. 11. 2020 do 3. 12. 2020 odredila nadzor zasebnega detektiva, in sicer: sum odtekanja notranjih informacij podjetju E. d. o. o., ki je toženko po zakonitem zastopniku A. A. dan po seznanitvi članov komisije za javno naročilo za nakup programa I., J. in K. z izvedbo zaprtega postopka, po odvetniku pozval k odprtemu postopku, tožničino zavrnitev ponovnega podpisa izjave o nepristranskosti in zaupnosti novembra 2020, kakršne so podpisali vsi drugi člani komisije, dejstvo, da v novembru 2020 (šlo je za obdobje epidemije Covid‑19) pri toženki niso vedeli, ali je tožnica v bolniškem staležu ali ne, in sum zlorabe pravice do povračila stroškov prevoza na delo in z dela, tožnica je namreč v elektronskem poročilu toženki zapisala, da ne želi več prejemati povračila stroškov za prevoz na delo.

12. Tožnica v pritožbi navedenim okoliščinam nasprotuje in navaja, da je toženka v času odločitve za detektivski nadzor vedela, da je tožnica osebno povezana z zakonitim zastopnikom podjetja E. d. o. o., A. A., saj je to povedala F. F. že junija 2020. Kot je pravilno štelo sodišče prve stopnje, ni odločilno, ali je tožnica za svoje osebno poznanstvo z A. A. povedala prejšnji zakoniti zastopnici toženke (o čemer je sicer izpovedovala le tožnica), temveč, ali je zakoniti zastopnik toženke B. B. v času sprejema odločitve za detektivski nadzor to vedel. Da bi mu to povedala sama, tožnica ni zatrjevala, sam pa je to v svojem zaslišanju prepričljivo zanikal. Tožnica v postopku ni dokazala nasprotnega, saj se je zgolj sklicevala na obveznost prenosa pomembnih informacij med prejšnjo in novim zakonitim zastopnikom ter zahtevano skrbnost poznavanja vseh okoliščin pred delovnopravnim ukrepanjem. Tudi če je zaradi malomarnega ravnanja pri toženki prišlo do situacije, da je zakoniti zastopnik angažiral detektiva med drugim tudi za ugotavljanje, ali je tožnica osebno povezana z A. A., čeprav bi ga o tem lahko obvestila F. F., to ne utemeljuje kvalificirane protipravnosti ravnanja toženke. Ne gre za to, da bi ta odpadla zato, ker se je pri toženki menjalo vodstvo, odločilno je, da se zakoniti zastopnik ni odločil za zasebnega detektiva za ugotavljanje dejstva, ki bi mu že bilo znano. Zgrešen je tudi očitek, da se zakoniti zastopnik pred izredno odpovedjo kot skrajnim ukrepom ni pozanimal o vseh pomembnih dejstvih, saj je bil postopek sprožen šele po tem, ko je toženka prejela poročilo detektivske agencije (A 4).

13. Tožnica v pritožbi ponavlja, da izjave o nepristranskosti in zaupnosti novembra 2020 ni ponovno podpisala, ker jo je že maja ali junija 2020, v času ponovnega podpisa izjav novembra 2020 pa je ni bilo v službi zaradi bolezni ter je zato ni mogla podpisati in se je sklicevala na prej podpisano izjavo. Ne nasprotuje pa obsežnim ugotovitvam sodišča prve stopnje v zvezi z več poskusi H. H., da bi od nje pridobila novo izjavo, da je ni podpisala po vrnitvi na delo po koncu bolniškega staleža in da je kot razlog za nepodpis izpovedala, da je bila izločena iz kolektiva (str. 9. izpodbijane sodbe). Glede na te neprerekane ugotovitve pritožbeno sodišče ne dvomi, da je bil za toženko nepodpis nove izjave o nepristranskosti in zaupnosti eden izmed indicev, da je tožnica posredovala zaupne podatke A. A., kar je želela preveriti tudi z nadzorom detektiva. Tožnica v pritožbi kot dokaz, da je toženka zlorabila institut odpovedi s tem, da je zlonamerno angažirala detektiva, navaja tudi dejstvo, da posredovanja zaupnih informacij ni mogoče preveriti z opazovanjem detektiva. Pri tem spregleda, da zakonitemu zastopniku toženke ni bilo znano, da je tožnica osebno povezana z A. A., kar pa je informacija, ki jo lahko ugotovi detektiv (in jo tudi je - prim. poročilo A 4).

14. V pritožbi tožnica izrecno ne nasprotuje ugotovitvi, da pri toženki v novembru 2020 niso vedeli, ali je tožnica v bolniškem staležu ali ne (prim. izpoved D. D.). Tožnica tudi ne ugovarja materialnopravni pravilnosti stališča, da je toženka kot delodajalka smela z detektivskim nadzorom presojati morebitno zlorabo bolniške odsotnosti in da to ne predstavlja nedovoljenega posega v zasebnost delavcev. Na pravilnost tega stališča ne more vplivati (pavšalno) sklicevanje na to, da so bili podatki pridobljeni v nasprotju z Navodili za urejanje pravic in obveznosti v času začasne zadržanosti od dela pri toženki. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da podatki niso bili pridobljeni v nasprotju z določbami Zakona o detektivski dejavnosti (ZDD-1), tudi sicer pa tožnica pripisuje protipravnost zgolj odločitvi toženke za opravo nadzora z detektivom, zato eventualne kasneje storjene nepravilnosti detektiva pri njegovem delu po naravi stvari ne morejo vplivati na to. V pritožbi tožnica ne nasprotuje ugotovitvam glede utemeljenosti toženkinega suma zlorabe pravice do povračila stroškov prevoza na delo in z dela, glede podpisa protokola za plačilo družbi E. d. o. o. pa navaja le, da ni bila njegova edina podpisnica ter da je vse vodila G. G., ne oporeka pa dokazni presoji izpovedi te priče niti obsežnim ugotovitvam v zvezi z okoliščinami postopka podpisa protokola, katerega dopolnitev je predlagala sama tožnica. Tožnica s pritožbenimi navedbami ni uspela omajati ugotovitev sodišča prve stopnje, da detektivski nadzor ni bil namenjen izvajanju pritiska nad njo oziroma iskanju razlogov za odpoved, niti tega, da toženka ni izredno odpovedala pogodbe o zaposlitvi tožnici zato, ker se je je želela rešiti, temveč je razumno verjela, da je obstoječi krog indicev glede očitkov v izredni odpovedi sklenjen.

15. Tožnica ne more biti uspešna s pritožbenim ponavljanjem, da obravnavanje odpovedi v medijih kaže na odklonilen odnos toženke do nje, saj kot edino dejanje pritiska in šikaniranja konkretno navede zgolj zatrjevano protipravno angažiranje zasebnega detektiva, na kar morebitno kasnejše obveščanje medijev o odpovedi po naravi stvari ne more vplivati. Tudi sicer sodišče prve stopnje ni ugotovilo, da bi toženka o tem obveščala medije, tožnica pa v pritožbi navaja le, da odgovarjanje njenega pooblaščenca na vprašanja novinarjev ne pomeni, da je ona obveščala medije.

16. Glede na zatrjevano protipravno ravnanje toženke (angažiranje detektiva s strani zakonitega zastopnika toženke) ni pravno pomembna pritožbena trditev, da ni pomemben le odnos tedanjega zakonitega zastopnika, temveč je treba upoštevati tudi čas pred njegovim nastopom. Tudi sicer navedba ostaja na ravni pavšalnosti, zato je pritožbeno sodišče ne more presojati.

17. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

18. Tožnica s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, toženki pa mora povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 1.250 točk oziroma 750,00 EUR, 2-odstotne materialne stroške v znesku 15,00 EUR in 22-odstotni DDV v znesku 168,30 EUR, skupaj 933,30 EUR. V primeru zamude ji dolguje tudi zakonske zamudne obresti.

V sodbi je bilo ugotovljeno, da toženka ni uspela dokazati utemeljenosti očitanih kršitev tožnici v izredni odpovedi (prim. 28. točko obrazložitve).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 110, 179, 179/1

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.