VDSS Sodba Pdp 286/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-11-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Urša Klemenčič (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - hujša kršitev pogodbenih in drugih obveznosti iz delovnega razmerja - dokazno breme delodajalca - nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja

Tožnik dela dne 2. 2., 26. 2. in 29. 2. 2024 v očitanem časovnem obdobju ni opravljal skladno z razporedom dela, s čimer je kršil svojo osnovno delovno obveznost po pogodbi o zaposlitvi, kar že samo po sebi predstavlja hujšo kršitev. Toženka je bila dolžna zagotavljati izvajanje redarske službe v določenem obsegu v okviru treh občin, kar je zagotavljala z ustreznim razporedom dela vseh redarjev. Zaradi tožnikovega neupoštevanja razporedov dela, je toženka kršila svoje obveznosti po dogovoru. Prav tako opustitev vnosa podatkov o obravnavanih prekrških v aplikacijo vpliva na transparentnost opravljanja redarske službe, saj se lahko pojavijo obtožbe o nepravilnem ravnanju, onemogoči se posredovanje podatkov, potrebnih za plačilo kršiteljem, prejetih plačil ni mogoče knjižiti, za isti prekršek se lahko dvakrat izda plačilni nalog. Navedene ugotovitve zadoščajo za zaključek, da gre za hujše kršitve delovnih obveznosti.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi, reintegracijo in reparacijo ter odločilo, da vsaka stranka krije svoje stroške postopka.

2. Tožnik se pritožuje zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov. Uveljavlja kršitev 8. člena v povezavi s prvim odstavkom 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Sodišču prve stopnje očita, da ni opravilo dokazne ocene vseh izvedenih dokazov, ampak je le sledilo toženki, dokazov tožnika pa ni izvedlo. Izpostavlja, da je bil žrtev trpinčenja s strani A. A., ki je tudi sestavil listinske dokaze, na katere se sklicuje sodišče. Njegova izpoved ni prepričljiva, sodišče pa ne upošteva nerazumevanja med njima. Spregleda, da sta B. B. in C. C. v določenih delih izpovedala drugače. Materialno pravo je bilo napačno uporabljeno, saj sodišče očita tožniku, da ni dokazal, da ni storil kršitev (drugi odstavek 84. člena Zakona o delovnih razmerjih; ZDR-1). Toženka bi morala v odpovedi navesti točne identifikacijske podatke prekrškov, ki jih tožnik naj ne bi vnesel v sistem 14. 2. 2024. Predlagal je, da se toženki naloži, da predloži izpisek iz sistema Redar, iz katerega bi izhajalo, da je podatke vnesel, vendar sodišče temu predlogu neutemeljeno ni sledilo. Prav tako je obrnilo njegovo izpoved glede vnosov podatkov po svoje. Dokazal je, da svojih obveznosti ni kršil. Tudi sodišče je ugotovilo, da je 26. 2. 2024 delal, nato pa mu očita, da dela tega dne ni opravil. Nelogičnosti toženke glede napake v uri razlaga njej v prid, ne opredeli pa se do očitkov o podtikanjih in da mu je A. A. želel podati odpoved. Očitane kršitve ne predstavljajo hujših kršitev, še posebej glede na to, da naj bi te kršitve ponavljal 7 let, zato tudi ne drži, da ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka. Toženka v odpovedi niti ni opredelila, zakaj je zaradi očitanih ravnanj ogrožen njen ugled, prav tako sodišče tega ni ugotavljalo, čeprav je zaključilo, da je ugled ogrožen. Izpostavlja nasprotje v razlogih sodbe, ker sodišče najprej ugotovi, da so za vse veljala enaka pravila, nato pa tožniku očita, da je bil ob 7.06 uri v občini D., ker zanj očitno ne velja 15 minutno odstopanje pri prevzemu vozila. Podana naj bi bila tudi kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Predlaga spremembo sodbe, tako da se zahtevku ugodi, podredno pa razveljavitev in vrnitev zadeve v novo odločanje.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo nasprotuje pritožbi in predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena ZPP preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah pritožbenih razlogov ter pri tem po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba. Pritožba sicer uveljavlja obstoj kršitve iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, vendar ne navede, o katerih odločilnih dejstvih naj bi bilo nasprotje v razlogih sodbe in zapisniki o izvedbi dokazov, zato se tega očitka ne da preizkusiti.

6. Tožniku se v izpodbijani izredni odpovedi očita, da je bil dne 2. 2. 2024 med 10.33 in 12.04 uro v občini D., čeprav bi delo po razporedu moral opravljati na območju občine E.; da je bil dne 26. 2. 2024 ob 14.26 uri v občini D., čeprav bi od 12.00 do 17.00 ure moral biti v občini E.; da je bil dne 29. 2. 2024 ob 7.06 uri v občini D. namesto v E.; poleg tega naj bi dne 14. 2. 2024 neutemeljeno odklonil navodilo nadrejenega, da evidentira prekrške, ki jih je obravnaval od 24. 1. 2024 dalje, katere bi moral vnesti v aplikaciji dnevno. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je toženka dokazala očitek, da tožnik 2. 2., 26. 2. in 29. 2. 2024 v očitanem časovnem obdobju ni opravljal dela, ki mu je bilo odrejeno z razporedom dela, glede zavrnitve navodila o vnosu obravnavanih prekrškov pa, da je očitek utemeljen le glede prekrškov obravnavanih dne 14. 2. 2024. Iz izpodbijane sodbe tako izhaja, da je bilo dokazno breme o obstoju odpovednega razloga na toženki in ne tožniku. Ker je tožnik v zvezi z očitanimi kršitvami zatrjeval, da je imel utemeljen razlog, da se je nahajal v občini D., glede vnosov podatkov v bazo pa, da se podatki niso vnašali isti dan, je bilo dokazno breme v zvezi s temi navedbami na njemu, kar pa ne pomeni, da je prišlo do prevalitve dokaznega bremena o utemeljenosti odpovednega razloga. Očitek o napačni uporabi drugega odstavka 84. člena ZDR-1 je posledično neutemeljen.

7. Sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh pravno relevantnih dejstev in dokazov. Upoštevalo je navedbe tožnika, da naj bi ga A. A. trpinčil in si želel, da bi tožnik prejel odpoved, te ugovore pa je pravilno zavrnilo v 25. točki obrazložitve. Ugotovilo je, da je odpoved posledica ugotovljenih kršitev in ne slabših odnosov med tožnikom in A. A. Nestrinjanje tožnika z dokazno oceno izvedenih dokazov in posledično z ugotovljenimi dejstvi še ne pomeni, da sodišče prve stopnje ni skladno z 8. členom ZPP vestno in skrbno pretehtalo vsakega dokaza posebej in vseh dokazov skupaj. Neutemeljen je tudi očitek o pristranskem sojenju. Iz vseh izvedenih dokazov je izhajalo, da tožnik na očitana obdobja dela ni opravljal skladno z razporedom dela, ne le iz izpovedi A. A., kateremu je sodišče prve stopnje utemeljeno verjelo in svojo odločitev s tem v zvezi tudi ustrezno obrazložilo. Pri presoji je upoštevalo tudi dopisovanja med C. C. in tožnikom glede prevzema službenega vozila (12. in 13. točka obrazložitve), vendar navedena dopisovanja niso potrdila navedb tožnika o neutemeljenosti odpovedi.

8. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da je izpoved A. A. neverodostojna. Sodišče prve stopnje je tisto, ki lahko ob zaslišanju dobi neposreden vtis, ali priča oziroma stranka izpoveduje verodostojno, ta vtis pa mora primerjati z ostalimi izvedenimi dokazi. To je sodišče prve stopnje storilo in na jasen ter razumljiv način obrazložilo, zakaj je svojo odločitev oprlo na izpoved A. A. Upoštevalo je, da je priča izpovedala prepričljivo, svoje izpovedi ni spreminjala, tudi priči C. C. in B. B. pa sta potrdili, da je tožnik med delovnim časom v nasprotju z razporedom dela odhajal domov v D., njuna izpoved pa je v bistvenem skladna z izpovedjo A. A. Da je bil tožnik dne 2. 2. in 29. 2. 2024 v očitanem časovnem obdobju v D. potrjujejo tudi fotografije, za katere ni bilo ugotovljeno, da bi bile prirejene. Tožnik je za dne 26. 2. 2024 zanikal, da je bil ob 14.26 uri v D., vendar je sodišče prve stopnje verjelo izpovedi A. A., ki je tega dne ob 14.26 uri videl službeno vozilo, ki ga je uporabljal tožnik, v D. V uradnem zaznamku z dne 26. 2. 2024 je sicer zapisal, da je bilo to ob 12.26 uri (B20), vendar se pritožbeno sodišče strinja z zaključkom sodišča prve stopnje, da je šlo za očitno pisno pomoto, kot je to izpovedal tudi A. A., saj je v dopisu iz istega dne zapisal, da je bilo to ob 14.26 uri (B23).

9. Tožnik se je glede odstopa od razporeda dela skliceval na to, da je lahko šel domov na malico ali na drugo lokacijo po naročilu B. B., vendar tega ni dokazal. Zaslišan ni potrdil, da je bil dne 2. 2. 2024 med 10.33 in 12.04 uro v D. namesto E., ker je šel na malico, poleg tega čas, ko je bilo tožnikovo službeno vozilo opaženo pred njegovim domom, bistveno presega čas malice. Tožnik bi tega dne v tem času moral biti v E., priče A. A., B. B. in C. C. pa so vse izpovedale, da se je pričakovalo, da bodo redarji imeli malico v občini, kjer so opravljali delo. Ker je imel tožnik zaradi omejitev pri delu delo organizirano na način, da je polovico delovnega časa delal v pisarni, polovico pa na terenu, se je pričakovalo, da bo malical v pisarni, kot sta to izpovedala A. A. in B. B. Vse zaslišane priče so tudi izpovedale, da se je moralo malico koristit v okviru časa, ki je bil določen v razporedu dela, zato pritožba neutemeljeno vztraja, da z razporedom dela čas malice dejansko ni bil določen. Tožnikov neposredno nadrejeni B. B. prav tako ni potrdil navedb tožnika, da mu je dal navodilo, da na sporne dneve opravi kontrolo v D. Če bi bil tožnik v D. po ustnem navodilu nadrejenega, bi bilo to zabeleženo v poročilu o delu, a slednje iz tožnikovega poročila ne izhaja (B13, B19, B21). Pritožbene navedbe, da se spremembe razporeda na podlagi telefonskega klica niso zabeležile v poročilu o delu, pa so neutemeljene, saj sta tako B. B. kot C. C. potrdila, da če je prišlo do odstopa od razporeda, je to moralo biti zabeleženo v poročilu o delu.

10. Tožnik je glede odstopa od razporeda dela za dne 2. 2. 2024 zatrjeval, da je možno, da je šel domov zaradi prebavnih težav, vendar zaslišan tega ni potrdil, zato je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da ni izkazal upravičenega razloga za odstop od razporeda. Iz izpodbijane sodbe glede tega še izhaja, da tožnik tudi sicer nadrejenega ni obvestil, da bi imel zdravstvene težave, niti ni predložil zdravniškega potrdila, vendar gre le za dodatni argument, zakaj se tožnikove trditve niso potrdile in ne gre za očitek, da bi moral tožnik nadrejenega obveščati, da gre na stranišče.

11. Smiselno očitana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP v zvezi z ugotovitvijo glede (ne)opravljanja dela dne 26. 2. 2024 ni podana. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik tega dne ob 14.45 uri opravljal delo v F. in ob 14.53 uri izdal obvestilo o prekršku, vendar je hkrati tudi ugotovilo, da pred tem ob 14.26 uri ni bil v E., ampak v občini D., kjer ga je videl A. A., čeprav bi moral biti v E. od 13.00 do 17.00 ure. Tožnik tega dne celotni čas ni opravljal dela skladno z razporedom dela, kršitev pa se nanaša na uro 14.26 in ne na čas od 14.45 ure, zato ni podano nasprotje v razlogih sodbe.

12. Pritožba neutemeljeno uveljavlja, da se ni upoštevalo, da tožnik dne 29. 2. 2024 ob 7.06 uri ni mogel biti v E., ker je bilo možno avto prevzeti 15 minut pred oziroma po začetku opravljanja dela. Tožnik je tega dne pričel z delom že ob 6.00 uri (B18). Ob 7.06 uri je službeno vozilo že imel glede na to, da je bilo parkirano v bližini njegovega doma, za kar ni bilo utemeljenega razloga, poleg tega do vložitve pritožbe ni zatrjeval, da ob 7.06 uri še ni bil v E., ker je šele prevzemal vozilo, zato gre za pritožbeno novoto (prvi odstavek 337. člena ZPP). Očitek, da so razlogi v sodbi glede veljavnosti pravil za vse in neupoštevanje 15 minutnega odstopanja pri prevzemu vozila, ko gre za tožnika, sami s seboj v nasprotju, je tako neutemeljen.

13. Pritožbene navedbe, da je tožnik dokazal, da je na očitane dneve v očitanem časovnem obdobju opravljal delo in gre le za konstrukt delodajalca, so upoštevajoč vse navedeno neutemeljene.

14. Dokazan je tudi očitek, da tožnik dne 14. 2. 2024 ni upošteval navodila A. A., da naj v aplikacijo Redar vnese prekrške, ki jih je ugotovil na terenu dne 14. 2. 2024. ZPP ne pozna dokaznih pravil, zato toženka s tem v zvezi ni bila dolžna predložiti izpiska iz aplikacije Redar. Za obrazložitev kršitve v odpovedi in ugotovitev obstoja te kršitve tudi niso bile potrebne identifikacijske številke prekrškov. Kršitev je dovolj jasno opredeljena, obstoj kršitve za prekrške z dne 14. 2. 2024 pa je toženka tudi dokazala. Že tožnik je zatrjeval, da je podatke prenašal v aplikacijo Redar v roku 8 dni od ugotovljene kršitve. Da tožnik podatkov ni prenesel isti dan, čeprav bi jih moral, sta v izpovedi potrdila tudi A. A. in B. B. Toženka je tako dokazala, da tožnik podatkov o prekrških ugotovljenih dne 14. 2. 2024 ni vnesel v aplikacijo istega dne, kljub drugačnemu navodilu. Da so obstajala navodila o dnevnem vnosu ugotovljenih prekrškov v aplikacijo, pa je izpovedal tudi C. C., zato pritožba neutemeljeno uveljavlja, da ni potrdil obstoja navodil.

15. Tožnik je v zvezi z očitanimi kršitvami podal vrsto dokaznih predlogov, med drugim je predlagal pridobitev izpisa vnosov v aplikacijo Redar, vendar dokaznega predloga ni konkretiziral, kot je to pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje. Trdil je le, da se od zaposlenih ni zahtevalo, da isti dan vnesejo podatke v aplikacijo, da so bili prekrški ugotovljeni dne 24. 1. 2024 že vneseni v aplikacijo in obdelani dne 5. 2. 2024, kar je razvidno iz izpisa aplikacije,

za prekrške ugotovljene dne 14. 2. 2024 pa je imel rok 8 dni, da jih vnese v aplikacijo. V nadaljevanju je med dokazi le pavšalno navedel, da se naj pridobijo ti podatki. Glede na tožnikove trditve, da se je z vnosom podatkov čakalo 8 dni, izvedba tega dokaza niti ni bila potrebna, zato je neutemeljen očitek o onemogočenem dokazovanju. Zaslišan je sicer izpovedal, da je prekrške obravnavane dne 14. 2. 2024 vnesel v aplikacijo istega dne, sodišče prve stopnje pa tej izpovedi utemeljeno ni sledilo glede na drugačno trditveno podlago tožnika.

16. Pritožbeno sodišče soglaša z zaključkom sodišča prve stopnje v 22. točki obrazložitve, da ugotovljene kršitve predstavljajo hujšo kršitev delovnih obveznosti po 2. alineji prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Temeljna obveznost vsakega delavca je, da opravlja svoje delo in upošteva delodajalčeva navodila (93. in 94. člen Zakona o javnih uslužbencih - ZJU, 33. in 34. člen ZDR-1). Tožnik dela dne 2. 2., 26. 2. in 29. 2. 2024 v očitanem časovnem obdobju ni opravljal skladno z razporedom dela, s čimer je kršil svojo osnovno delovno obveznost po pogodbi o zaposlitvi, kar že samo po sebi predstavlja hujšo kršitev. Toženka je bila dolžna zagotavljati izvajanje redarske službe v določenem obsegu v okviru treh občin (D., G. in E.), kar je zagotavljala z ustreznim razporedom dela vseh redarjev. Zaradi tožnikovega neupoštevanja razporedov dela, je toženka kršila svoje obveznosti po dogovoru. Prav tako opustitev vnosa podatkov o obravnavanih prekrških v aplikacijo vpliva na transparentnost opravljanja redarske službe, saj se lahko pojavijo obtožbe o nepravilnem ravnanju, onemogoči se posredovanje podatkov, potrebnih za plačilo kršiteljem, prejetih plačil ni mogoče knjižiti, za isti prekršek se lahko dvakrat izda plačilni nalog, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje. Navedene ugotovitve zadoščajo za zaključek, da gre za hujše kršitve delovnih obveznosti.

17. Pritožbeni očitek, da toženka v odpovedi ni opredelila, v čem naj bi ravnanje tožnika krnilo njen ugled, sodišče pa naj tega ne bi niti ugotavljalo, je neutemeljen. Toženka je v odpovedi slednje ustrezno konkretizirala, tekom postopka pa dokazala z izpovedjo zakonitega zastopnika, ki je povedal, da se je za izredno odpoved odločil, ker je ravnanje tožnika slabo vplivalo na celotno redarsko službo kot tudi ugled občinske uprave. Ugotovljeno je bilo, da se je službeno vozilo tožnika, ki je javno prepoznano kot vozilo redarske službe toženke, dne 2. 2. in 29. 2. 2024 v delovnem času nahajalo pred njegovim domom, kar meče slabo luč na celotno redarsko službo toženke, saj se je s tem ustvarjal vtis, da se delo ne opravlja. Prav tako je opustitev dnevnega vnosa v aplikacijo Redar povzročila izdajo dvojnih glob in onemogočila posredovanje podatkov, potrebnih za plačilo, kar je ustvarjalo vtis netransparentosti delovanja redarske službe, toženka pa je iz tega naslova prejela tudi pritožbe. S tem je v zadostni meri izkazan vpliv tožnikovega ravnanja na ugled toženke. Poleg tega je bil tožnik uradna oseba s posebnimi pristojnostmi, zato je možnost nadaljevanja delovnega razmerja ključno, da deluje skladno s predpisi in navodili. Toženka je dokazala, da tožnik navodil ni spoštoval, zato se pritožbeno sodišče strinja z zaključki sodišča prve stopnje v 24. točki obrazložitve, da delovnega razmerja ni bilo več mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka.

18. Priča B. B. je izpovedala, da tožnik že dlje časa ni v celoti upošteval razporedov dela, vendar je za podajo odpovedi pristojen predstojnik toženke (prvi odstavek 20. člena ZDR-1, prvi odstavek 4. člena ZJU), to je župan in ne tožnikov neposredno nadrejeni ali vodja medobčinske redarske službe A. A., zato slednje ne pomeni, da ni izpolnjen pogoj iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 za podajo izredne odpovedi oziroma da ne gre za hujše kršitve. Ko je župan izvedel za očitane kršitve, se je odločil za podajo izredne odpovedi. Na presojo obstoja hujše kršitve po drugem odstavku 110. člena ZDR-1 in nezmožnost nadaljevanja delovnega razmerja po prvem odstavku 109. člena ZDR-1 ne morejo vplivati niti zatrjevane nepravilnosti drugih redarjev. Tudi če bi držali očitki o podkupljivosti enega od redarjev in se naj bi od tožnika zahtevalo, da postopek zoper določeno osebo ustavi, to ne vpliva na obstoj in resnost kršitev tožnika, ki so predmet izredne odpovedi. Če delodajalec morebiti ne sankcionira ravnanja enega od delavcev, to ne pomeni, da ne sme ob ugotovljeni kršitvi sankcionirati nepravilnega ravnanja drugega delavca.

19. Ker je pritožba neutemeljena, prav tako niso podani razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

20. Toženka na podlagi petega odstavka 41. člena ZDSS-1 sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

Za vnos podatkov o prekrških z dne 24. 1. 2024 je sodišče prve stopnje na podlagi ostalih navedb in dokazov ugotovilo, da kršitev ni podana, zato pridobitev izpiska ni bila potrebna.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 20, 20/1, 33, 34, 84, 84/2, 109, 109/1, 110, 110/1, 110/1-2, 110/2

Zakon o javnih uslužbencih (2002) - ZJU  - člen 4, 4/1, 93, 94

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 337, 337/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.