VDSS Sodba Pdp 264/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-08-27

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Klavdija Ana Magič (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), Helena Papež

variabilni del plače - izplačilo nagrade iz naslova uspešnosti - direktor družbe - sklep nadzornega sveta - dobiček družbe - likvidnost

Kasnejša uspešnost družbe, dosežena pod novo upravo, ne more biti podlaga za nagrajevanje tožnika, v čigar mandatu je družba poslovala z izgubo ter neustrezno likvidnostjo. Če bi bila nagrada izplačana šele v času, ko je uspeh poslovanja dosežen zaradi prisilne poravnave in uspeha nove uprave, bi to vodilo do nesorazmerja med prejemkom in dejansko uspešnostjo direktorja ter posledično podjetja. Takšno nesorazmerje pa bi bilo v nasprotju z zakonom (270. člen ZGD-1), ki zapoveduje, da so celotni prejemki člana uprave (direktorja) v ustreznem sorazmerju z njegovimi nalogami in finančnim stanjem družbe. Do nagrade je torej direktor (upoštevajoč vsebino sklepa nadzornega sveta v kontekstu zakonskega okvira) upravičen, če oziroma ko se njegove (opravljene) naloge odrazijo v stabilni in ustrezni finančni kondiciji družbe (čisti dobiček, ustrezna likvidnost).

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Stranki nosita vsaka svoje pritožbene stroške.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za obračun plače iz naslova delovne uspešnosti za leto 2010 v višini 19.563,38 EUR bruto ter po plačilu predpisanih davkov in prispevkov izplačilo neto zneska skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 5. 2011 dalje do plačila. Zavrnilo je obračun plače iz naslova delovne uspešnosti za leto 2011 v višini 60.240,91 EUR bruto ter po plačilu predpisanih davkov in prispevkov izplačilo neto zneska skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 5. 2012 dalje do plačila. Odločilo je, da je tožnik dolžan toženki v roku 15 dni plačati stroške postopka v znesku 8.319,90 EUR v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sodbo se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje tožnik. Navaja, da nadzorni svet sklepa z dne 10. 10. 2012 nikoli ni preklical, zato je potrebno takšen sklep realizirati. Nadzorni svet ni imel pristojnosti, da enostransko določi pogoje za odloženo plačilo oziroma da zapadlost terjatve odloži za nedoločen čas. Izpostavlja, da dodatni pogoji za izplačilo niso v skladu s sklenjeno individualno pogodbo med tožnikom in nadzornim svetom toženke ter so neprimerni. Za izplačilo dela plače iz naslova delovne uspešnosti nista relevantni zgolj leti 2011 in 2012, temveč tudi nadaljnja leta, v kolikor so bili kasneje izpolnjeni pogoji. Tako ne drži, da ni relevantna ugotovitev sodne izvedenke, da je likvidnostna situacija v letih 2015 in 2016 to izplačilo omogočala. Sodišče bi moralo to upoštevati in tožniku prisoditi vtoževano terjatev, saj nadzorni svet ni določil pogoja, ki bi se ga presojalo izključno v letih 2011 in 2012. Sodišče se nepravilno sklicuje na stališča, sprejeta v odločbi VSRS VIII Ips 62/2020. Napačno je bila uporabljena določba 270. člena ZGD-1, ki ureja pravico članov uprave do prejemkov. Sodišče je kršilo 213. člen ZPP, ker ni izvedlo dokaza z dopolnitvijo izvedenskega mnenja. Zavrnitev tega dokaza ni ustrezno argumentirana. S tem je kršena tudi 8. točka drugega odstavka 339. člena ZPP. Navedeno je imelo za posledico nepravilno ugotovljeno dejansko stanje v zvezi s tem, da likvidnostna situacija v letih 2011 in 2012 ni omogočala izplačila variabilnega dela plače. Sodišče bi moralo pojasniti, zakaj ne dvomi, da je izvedenka upoštevala celoto relevantnih podatkov za izračun. Takšna neargumentirana odločitev sodišča predstavlja arbitrarnost in krši 22. člen Ustave RS. Nadzorni svet ni določil meril, na podlagi katerih bi se ugotavljala likvidnostna situacija, ki bi po njegovem omogočala izplačilo, zato sodišče nima podlage, da se slednja ugotavlja zgolj s kazalniki, ki izhajajo iz izvedenskega mnenja, na pa tudi z drugimi kazalniki. Sodišče ni pojasnilo, na kakšni materialni podlagi je zaključilo, da je toženka v letu 2011 izkazovala izgubo ter zakaj pri odločanju ni uporabilo podatka o pozitivnem izidu v višini 201.439,00 EUR, ki izhaja iz revidiranega letnega poročila in ki je edino relevantno za odločitev. Podana je kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Izvedensko mnenje A. A. je nerelevantno za odločitev o tožbenem zahtevku, prav tako izpovedi B. B. in C. C. Razlogi za prisilno poravnavo v letu 2014 so bili drugje in ne v delu tožnika. Sodišče se ne opredeli do navedb in predloženih dokazov, da je bila prisilna poravnava dejansko posledica nepravilnosti v cenitvi D. D. Tožnik pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbenemu zahtevku ugodi, podredno pa, da izpodbijano sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Sodišče prve stopnje je odločalo o tožnikovem zahtevku za izplačilo variabilnega dela plače kot plačila za uspešnost poslovanja za leti 2010 in 2011. Iz dejanskih ugotovitev sodišča izhaja, da je bil tožnik v letih 2010 in 2011 direktor toženke.

Nadzorni svet toženke je na seji dne 10. 10. 2012 potrdil obračun variabilnega dela plače, določenega skladno z določili vsakokrat veljavne individualne pogodbe o zaposlitvi in kriteriji uspešnosti za leti 2010 in 2011 (11 % za leto 2010 in 33 % za leto 2011), vendar je izplačilo vezal na izpolnitev dveh pogojev: (1) ko revidirani računovodski izkazi za tekoče leto izkazujejo čisti dobiček in (2) da po oceni nadzornega sveta likvidnostna situacija to omogoča. Tožniku se je mandat direktorja iztekel v letu 2013. Denarni tok pri toženki je v letu 2011 izkazoval negativno stanje, ki se je v letu 2012 še povečalo, kazalniki vodoravnega finančnega ustroja v letu 2013 so se še poslabšali, kar je vodilo v nelikvidnost in visoko izgubo, ki sta leta 2014 rezultirali v potrjeni prisilni poravnavi.

V času tožnikovega mandata (do leta 2013) pogoji za izplačilo variabilnega dela plače za leto 2010 in 2011 niso bili izpolnjeni. Izpolnili so se šele v letu 2015, ko družbe ni več vodil tožnik, takšno stanje v letu 2015 pa je bilo posledica prisilne poravnave in finančnega prestrukturiranja toženke. Sodišče prve stopnje je zahtevek zavrnilo iz razloga, ker v relevantnem časovnem okviru

(za leto 2010 v letu 2011 in za leto 2011 v letu 2012) pogoja za izplačilo variabilnega dela plače nista bila izpolnjena.

6. Variabilni prejemki niso "odložene nagrade" za delo, ki bo v prihodnosti morda imelo učinek, ampak so nagrada za delo v preteklosti. Medtem ko je osnovna plača direktorja - fiksni prejemek plačilo za trud, variabilni prejemek predstavlja plačilo za rezultat - prejemek za kratkoročno in dolgoročno uspešnost podjetja. Variabilni prejemki uprave tako temeljijo na uspešnem poslovanju družbe, izguba in slaba likvidnostna situacija pa tega prav gotovo ne predstavljata. Kot je pojasnilo že Vrhovno sodišče (opr. št. VIII Ips 62/2020 z dne 19. 10. 2021), upoštevajoč tudi Priporočila za kadrovanje in nagrajevanje članov uprav in izvršnih direktorjev, na katerih temelji tožnikova individualna pogodba o zaposlitvi, "variabilni prejemki" predstavljajo prejemke, ki naj temeljijo na uspešnosti poslovanja družbe in uspešnosti delovanja posameznega člana uprave ali izvršnega direktorja (točka 4.20 Priporočil).

7. Dodatek št. 2 k pogodbi o zaposlitvi, ki je v celoti spremenil 10. člen pogodbe o zaposlitvi, in ki ureja povečanje osnovne plače direktorja, določa pogoje za sprejem odločitve o povečanju osnovne plače, največji možni odstotek povečanja, pristojni organ, ki odloči o povečanju, in določa, na osnovi katerih finančnih podatkov se sprejme ta odločitev. Omenjeni dodatek nima določil o tem, kdaj oziroma pod katerimi pogoji mora pristojni organ sprejeti odločitev o povečanju osnovne plače ter o tem, do kdaj oziroma pod katerimi pogoji mora obveznost izplačila izpolniti. Pristojnost za sprejem odločitve o variabilnem delu plače podeljuje nadzornemu svetu, kar pomeni, da je ta pristojen sprejeti tako odločitev, ali je tožnik upravičen do tega prejemka ali ne (upoštevajoč določila zakona, individualne pogodbe o zaposlitvi in njenih dodatkov), kot tudi odločitev, kdaj se tožniku ta variabilni prejemek izplača. Navedeno je skladno z določbo 270. člena Zakona o gospodarskih družbah (ZGD-1

), po katerem o tem prejemku, pri katerem gre za plačilo iz naslova poslovodenja, odloča nadzorni svet. Nadzorni svet s sklepom z dne 10. 10. 2012 tako ni enostransko in v nasprotju z zakonom določil zapadlosti variabilnega dela plače, kot to zmotno vztraja tožnik v pritožbi, temveč je skladno s svojo pristojnostjo odločil o tem, pod kakšnimi pogoji se izplača obračunani del variabilnega prejemka. Navedeno je pojasnilo že Vrhovno sodišče v sklepu opr. št. VIII Ips 62/2020, pri tem pa tudi, da je nadzorni svet s sklepom le potrdil obračun variabilnega dela plače za leti 2010 in 2011 po merilih iz 10. in 11. člena individualne pogodbe o zaposlitvi, pri čemer zgolj določitev odstotka, do katerega privede uporaba metodologije, še ne pomeni odločitve o tem, da se variabilni del plače v ugotovljeni višini tudi izplača.

8. Namen variabilnega prejemka je nagraditi uspešnost direktorja v času njegovega mandata. Če družba v tem času ni ustvarila dobička in ni imela ustrezne likvidnosti, pomeni, da uspešnost ni bila dosežena. Pogoji za izplačilo variabilnega prejemka se res ne morejo odlagati v nedoločen čas, kot to izpostavlja tožnik in kot je to v tč. 18 sklepa opr. št. VIII Ips 62/2020 poudarilo že Vrhovno sodišče RS, temveč morajo biti po stališču pritožbenega sodišča glede na njihovo naravo vezani na uspešnost podjetja v času, ko je direktor v funkciji. Nadzorni svet je s sklepom z dne 10. 10. 2012 določil višino variabilnega prejemka, vendar je hkrati pravico vezal na izpolnitev pogojev, ki so neločljivo povezani z uspešnostjo poslovanja. Ni mogoče slediti tožniku, da je takšno ravnanje neprimerno, saj bi bilo plačilo variabilnega prejemka direktorju v obdobju, ko družba ne izkazuje ustreznega finančnega stanja v nasprotju z načelom vestnega in poštenega gospodarjenja, h kateremu sta skladno s prvim odstavkom 263. člena ZGD-1 zavezana tako uprava kot nadzorni svet.

Odložnega pogoja "čisti dobiček in likvidnost" ni mogoče razumeti zgolj kot tehničnega pogoja izplačljivosti, temveč kot sestavni del merila uspešnosti. Ker se zahtevana pogoja nista uresničila v času tožnikovega mandata, njegova pravica do izplačila ni nastala.

9. Kasnejša uspešnost družbe, dosežena pod novo upravo, ne more biti podlaga za nagrajevanje tožnika, v čigar mandatu je družba poslovala z izgubo ter neustrezno likvidnostjo. Če bi bila nagrada izplačana šele v času, ko je uspeh poslovanja dosežen zaradi prisilne poravnave in uspeha nove uprave, bi to vodilo do nesorazmerja med prejemkom in dejansko uspešnostjo direktorja ter posledično podjetja. Takšno nesorazmerje pa bi bilo v nasprotju z zakonom (270. člen ZGD-1), ki zapoveduje, da so celotni prejemki člana uprave (direktorja) v ustreznem sorazmerju z njegovimi nalogami in finančnim stanjem družbe. Do nagrade je torej direktor (upoštevajoč vsebino sklepa nadzornega sveta v kontekstu zakonskega okvira) upravičen, če oziroma ko se

naloge odrazijo v stabilni in ustrezni finančni kondiciji družbe (čisti dobiček, ustrezna likvidnost). Odločitev sodišča prve stopnje in njegovo stališče, da ni relevantna ugotovitev sodne izvedenke, da je finančna situacija v letih 2015 in 2016 izplačilo omogočala, je skladna z namenom 270. člena ZGD-1, ki zahteva, da so prejemki uprave sorazmerni z opravljenimi nalogami uprave (direktorja) in uspešnostjo poslovanja. Razlaga, po kateri bi tožnik pridobil nagrado zaradi uspeha nove uprave in ne zaradi uspeha njegovih opravljenih nalog, bi bila v nasprotju s tem namenom. Glede na obrazloženo tožnik v pritožbi neutemeljeno vztraja, da se je odložni pogoj izpolnil leta 2015 in je tedaj njegova terjatev zapadla v plačilo, zato je do nje upravičen.

10. Pritožbeno sodišče dodatno poudarja, da tožniku pravica do variabilnega prejemka za vtoževani leti ne pripada niti ob upoštevanju določbe zadnjega odstavka 1. člena Dodatka št. 3 k Pogodbi o zaposlitvi z dne 30. 8. 2011, po katerem se v primeru, če se na podlagi kriterijev iz 11. člena Pogodbe izračuna pozitivna uspešnost, družba pa

Določba je jasna in prepoveduje izplačilo variabilnega prejemka za tisto obdobje, ko družba posluje z izgubo. Dodatek se uporablja od 1. 1. 2011 dalje, kar pomeni, da je relevanten za izplačila variabilnih prejemkov po 1. 1. 2011, torej tudi za variabilni prejemek, ki se nanaša na leto 2010, saj bi se ta skladno s Priporočili praviloma ugotavljal v letu, ki je sledilo, torej v letu 2011. Kot izhaja iz izvedenih dokazov (A13, izvedensko mnenje izvedenke E. E.) je toženka z izgubo poslovala v letih 2009 (‑2.050.327 EUR), 2010 (-1.709.464 EUR), 2011 (-49.646 EUR), 2012 (‑1.082.254 EUR), 2013 (-25.500.212 EUR) in 2014 (-599.243 EUR). Sklep nadzornega sveta iz leta 2012 je resda potrdil obračun variabilnega dela plače za leti 2010 in 2011 po merilih iz 10. in 11. člena individualne pogodbe o zaposlitvi, vendar v teh letih družba ni ustvarila dobička, temveč izgubo. Glede na vsebino citirane določbe Dodatka to pomeni, da pravica do izplačila variabilnega prejemka za ta obračunska obdobja ni nastala, nadzorni svet pa s sklepom, kot izvedbenim aktom,

ne more niti ustvariti pravice niti jo spremeniti v odloženo terjatev, če je pogodba, ki je primarni obligacijski vir, že vnaprej določno izključila njen nastanek.

Tako v konkretnem primeru ne more biti bistvena ugotovitev, da je toženka v letu 2015 izkazovala čisti dobiček in ustrezno likvidnost, saj določba zadnjega odstavka 1. člena Dodatka št. 3 ob ugotovljeni izgubi v relevantnem obračunskem obdobju, izplačila variabilnega prejemka ni dopuščala.

11. Sodišče prve stopnje se je pri presoji utemeljeno oprlo na izvedensko mnenje sodne izvedenke za ekonomijo E. E. ter s tem, ko ni izvedlo dokaza z njegovo dopolnitvijo ni kršilo določb 213. člena ZPP, tretjega odstavka 254. člena ZPP, 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP niti 22. člena Ustave RS. Odločitev o potrebi po dopolnitvi izvedenskega mnenja je odvisna od pripomb stranke. Kršitev pravil pravdnega postopka zaradi zavrnitve predloga za dopolnitev izvedenskega mnenja ni podana v primeru, ko stranka ne navede konkretnih pripomb, ki bi utemeljevale potrebo po dopolnitvi, oziroma so njene pripombe pavšalne, neobrazložene ali pa ne vzbujajo dvoma v pravilnost in popolnost mnenja. Sodišče je dolžno obravnavati podane pripombe ter obrazložiti, zakaj niso utemeljene oziroma zakaj dodatna pojasnila in odgovori na vprašanja, ki jih predlaga stranka, niso potrebni. Izvedensko mnenje mora biti oblikovano tako, da je jasno, razumljivo in celovito ter omogoča njegov preizkus in kritično presojo. V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje izvedensko mnenje presojalo z vidika njegove popolnosti, notranje skladnosti, logičnosti ter uporabe metod in znanstvenih oziroma strokovnih pravil, na katerih temelji izvedenkina analiza. Na pripombe tožnika se je sodišče jasno in jedrnato odzvalo v 15. točki obrazložitve, v kateri je podalo tudi razloge za zavrnitev njegovega dokaznega predloga za dopolnitev mnenja. Zato pritožbena navedba, da sodišče odločitve ni argumentiralo, ni utemeljena.

12. Tožnik je v pripombah (ki jih ponavlja tudi v pritožbi) izvedenki očital, da ni podala celovite analize poslovanja toženke, pri kateri bi definirala pogoje poslovanja, gospodarsko krizo ter turistično dejavnost in da tudi ni upoštevala "izredno zaostrenih pogojev poslovanja v tem času gospodarske krize", vendar pritožbeno sodišče soglaša s prvostopenjskim, da navedene okoliščine niso bistvene za ugotavljanje izpolnjevanja pogojev za izplačilo variabilnega prejemka, ki je bil vezan na okoliščino izkazanega čistega dobička, presojano na podlagi podatkov iz revidiranih letnih poročil, in likvidnostno situacijo, ki jo je sodna izvedenka ugotavljala na podlagi kazalnikov vodoravnega finančnega ustroja. Sodišče prve stopnje pravilno izpostavlja, da četudi bi gospodarska kriza botrovala slabšemu poslovanju toženke v obravnavanem obdobju ali bila celo razlog zanj, vzroki za slabo likvidnostno situacijo toženke v tem sporu niso bili pomembni in jih sodna izvedenka ni bila dolžna ugotavljati in upoštevati. Prav tako ni bila dolžna celovito analizirati poslovanja toženke v obravnavanem obdobju, temveč se omejiti na relevantna dejstva, ki so bila potrebna za odgovore na vprašanja. Ker zaključki izvedenke temeljijo na izračunih večjega števila različnih likvidnostnih kazalnikov, katerih pravilnosti in ustreznosti tožnik ni prerekal, se sodišču prve stopnje utemeljeno ni porodil nikakršen dvom v to, da je sodna izvedenka, kot strokovnjak na svojem področju, ustrezno upoštevala celoto relevantnih podatkov za izračun in ne zgolj posamičnih, kot jih je izpostavil tožnik, med njimi zlasti izplačilo plač zaposlenih v zakonsko določenih rokih in pavšalno zatrjevano poplačevanje obveznosti dobaviteljem v pogodbenih rokih. Izvedenka je svojo metodologijo natančno pojasnila, pripombe, ki jih je podal tožnik, pa niso vzbudile dvoma v podano mnenje, zato pritožbeno sodišče soglaša s prvostopnim, da niso terjale dopolnitve mnenja. Uveljavljane kršitve določb pravdnega postopka niso podane.

13. Sodišče prve stopnje je v točkah 17 in 19 ustrezno in celovito obrazložilo na kakšni podlagi je zaključilo, da je toženka v letu 2011 izkazovala izgubo ter zakaj pri odločanju ni uporabilo podatka o pozitivnem izidu v višini 201.439 EUR, ki izhaja iz revidiranega letnega poročila in ki je po nepravilnem stališču pritožbe edino relevantno za odločitev. Odločitev je v celoti kot tudi v tem delu vsekakor mogoče preizkusiti, saj vsebuje vse pravnorelevantne dejanske in pravne ugotovitve, zato absolutna bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, na katero se sklicuje pritožba, ni podana. Sodišče prve stopnje utemeljeno ni upoštevalo revidiranega letnega poročila za leto 2011, ki je izkazoval dobiček v višini 201.439 EUR, ker je bila po ugotovitvah izvedenke v računovodskih izkazih napaka, ki je bila odkrita šele v reviziji letnega poročila za leto 2013 in prikazana ter poračunana v bilanci stanja leta 2011. Zaradi te napake je v letnem poročilu toženke za leto 2013 družba na osnovi ugotovitev pooblaščenega revizorja popravila začetno in končno stanje primerljivega poslovnega leta 2012. Ob pravilnem izkazovanju računovodskih postavk, pa je toženka v letu 2011 izkazovala izgubo v višini 49.646 EUR, kar je sodišče prve stopnje pri odločitvi pravilno upoštevalo.

14. Sodišče prve stopnje je pri presoji utemeljeno upoštevalo tudi skladne izpovedi prič, članov nadzornega sveta toženke B. B. ter C. C., iz katerih izhaja, da je bila družba v spornem času zadolžena ter je zmanjkovalo likvidnosti, saj tudi njune izpovedi v celoti potrjujejo zaključke izvedenke E. E. Sodišče prve stopnje je z upoštevanjem izpovedi zaslišanih prič, izsledkov izvedenke E. E. ter delno ugotovitev izvedenca za ekonomijo A. A., ki vsi potrjujejo dejstvo likvidnostnih težav toženke v spornem obdobju, kvečjemu vestno in skrbno presodilo vsak dokaz posebej in vse dokaze skupaj, kot mu to nalaga 8. člen ZPP, zato mu s tem v zvezi ni mogoče ničesar očitati.

15. Kakšni so bili razlogi za prisilno poravnavo, ki je bila potrjena v letu 2014, za ta spor ni odločilno. Zato se sodišču prve stopnje tudi ni bilo potrebno opredeljevati do navedb in predloženih dokazov tožnika, da naj bi bila prisilna poravnava posledica nepravilnosti v cenitvi D. D. oziroma da so bili razlogi za prisilno poravnavo v letu 2014 drugje in ne v delu tožnika.

16. Pritožbeno sodišče tako pritrjuje razlogom sodišča prve stopnje, da tožnik do variabilnega prejemka ni upravičen. Odločitev je pravilna tako z vidika pogodbene kot zakonske ureditve (270., 263., 290./8 člen ZGD-1, 59., 60., 86. člen Obligacijskega zakonika, OZ). Ker ostali pritožbeni razlogi niso pravno odločilni (prvi odstavek 360. člena ZPP) in ker niso podani niti razlogi, na katere je potrebno paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

17. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato po določbi prvega odstavka 154. člena ZPP sam krije svoje stroške pritožbenega postopka. Odgovor na pritožbo v vsebinskem smislu ne prispeva dodatnih pravno relevantnih argumentov k že podanim navedbam vseh strank in obrazložitvi sodišča prve stopnje. Čeprav ima toženka do te vloge formalno pravico, jo pritožbeno sodišče ocenjuje kot nekoristno in zato nepotrebno, zaradi česar stroške njene sestave nosi toženka sama (155. člen ZPP).

Tožnik je bil direktor toženke od 1. 9. 2008 do 1. 9. 2013.

Dejstvo potrjene prisilne poravnave ni zanemarljivo. V kolikor bi sodišče sledilo pravnim naziranjem tožnika (kar sicer ni primer), bi bilo potrebno utemeljenost njegove terjatve ugotavljati, upoštevajoč potrjeno prisilno poravnavo, saj skladno z ZFPPIPP (212. člen, 214. člen) potrjena prisilna poravnava učinkuje na vse terjatve do začetka postopka, tudi pogojne, katerih nastanek je odvisen od negotovega dejstva, ter vpliva na znesek in roke poplačila.

V zvezi z relevantnim časovnim okvirom se sodišče prve stopnje sklicuje na obrazložitev Vrhovnega sodišča v sklepu opr. št. VIII Ips 62/2020 z dne 19. 10. 2021 (točka 20). V tem delu Vrhovno sodišče RS izpostavlja, da iz Priporočil za kadrovanje in nagrajevanje članov uprav in izvršnih direktorjev (Brdo pri Kranju, 2007) izhaja, da če iz narave posamezne oblike variabilnega prejemka ne izhaja drugače, naj se variabilni prejemki ugotavljajo in izplačujejo enkrat letno za preteklo leto ob sprejetju revidiranega letnega poročila, ki ga sprejme nadzorni svet ali upravni odbor družbe. Pri tem je sodišču naložilo, da se opredeli do vprašanja, ali so bili za izplačilo variabilnega dela plače za leto 2010 in 2011 v letu, ki je sledilo (torej za leto 2010 v letu 2011 in za leto 2011 v letu 2012) oziroma najkasneje takrat, ko so bili znani revidirani izkazi, izpolnjeni pogoji za izplačilo.

Nadzorni svet mora pri določitvi celotnih prejemkov posameznega člana uprave (plača in povračilo stroškov, bonitete, nagrada za poslovno uspešnost - delniški in opcijski program nagrajevanja, udeležba v dobičku itd. -, odpravnina in drugi prejemki) poskrbeti za to, da so celotni prejemki

z nalogami članov uprave in finančnim stanjem družbe ter v skladu s politiko prejemkov iz 294. člena (ZGD-1, veljaven v času sprejetja sklepa nadzornega sveta).

Član organa vodenja ali nadzora mora pri opravljanju svojih nalog ravnati v dobro družbe s skrbnostjo vestnega in poštenega gospodarstvenika.

Iz vsebine te določbe izhaja, da gre za isti variabilni prejemek.

Ta sicer lahko konkretizira pogoje, a samo v okviru zakona in pogodbe.

Če sklep nadzornega sveta podeli pravico mimo pogodbeno dogovorjenega (ali v nasprotju z ZGD-1), je tak sklep brez učinka kot pravna podlaga za (kasnejše) izplačilo (86. člen OZ).

Zakon o gospodarskih družbah (2006) - ZGD-1  - člen 260, 263, 263/1, 270, 290, 290/8, 294

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 59, 60, 86

Zakon o finančnem poslovanju, postopkih zaradi insolventnosti in prisilnem prenehanju (2007) - ZFPPIPP  - člen 212, 214

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.