VDSS Sodba Pdp 306/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-11-18

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), Jelka Zorman Bogunovič (poroč.), mag. Urša Klemenčič

poškodba pri delu - teorija jajčne lupine - vzročna zveza - odškodnina za nepremožensko škodo - nevšečnosti med zdravljenjem - odškodnina za zmanjšanje življenjskih aktivnosti - invalid III. kategorije invalidnosti - sprememba višine odškodnine

Tožnik v samem škodnem dogodku poškodbe hrbtenice ni utrpel, je pa bil ta dogodek sprožilni moment za nastanek kroničnih bolečin v ledvenem delu tožnikove hrbtenice. Tožnik je imel skrito deformacijo, in sicer stabilno spondilozo, ki se je pri tem dogodku aktivirala, saj tožnik pred tem ni imel težav s hrbtenico. Sodišče prve stopnje je pravilno zaključilo, da je med bolečinami in škodnim dogodkom vzročna zveza ter uporabilo teorijo jajčne lupine, ki jo utemeljuje pravna teorija in ji sledi ustaljena sodna praksa.

I. Pritožbi tožeče stranke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se glasi:

"I. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati znesek v višini 34.987,28 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 4. 2021 dalje do plačila.

II. V presežku, za znesek 13.387,28 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 4. 2021 dalje do plačila, se tožbeni zahtevek zavrne.

III. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati stroške postopka v višini 5.192,00 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila.

IV. Zavezanka za plačilo sodne takse v višini 72,32 % je toženka."

II. V preostalem se pritožba tožeče stranke in v celoti pritožba tožene stranke zavrneta ter se v nespremenjenem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka je dolžna tožniku povrniti stroške pritožbenega postopka v višini 151,52 EUR, svoje stroške pa krije sama.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, da tožniku plača znesek 31.487,28 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 4. 2021 dalje do plačila (točka I izreka). V presežku za znesek 16.889,28 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 4. 2021 dalje do plačila je tožbeni zahtevek zavrnilo (točka II izreka). Toženka je dolžna tožniku plačati stroške postopka v višini 4.240,30 EUR v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi do plačila (točka III izreka). Toženka je zavezanka za plačilo sodne takse v višini 65 % (točka IV izreka).

2. Zoper sodbo se pravočasno pritožujeta obe stranki.

3. Tožnik se pritožuje zoper zavrnilni del sodbe. Meni, da je prisojena višina odškodnine po posameznih postavkah prenizka in po njegovem mnenju ne ustreza načelom objektivne pogojenosti in individualizacije odškodnin, zaradi tega je sodišče materialno pravo uporabilo napačno. Kot odškodnino iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem mu je prisodilo 4,19 povprečne plače, kar je 6.500,00 EUR od vtoževanega zneska 15.000,00 EUR. To pa je absolutno prenizka odškodnina za fizične bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem, ki jih je utrpel tožnik. Sklicuje se na sodbo Višjega sodišča v Ljubljani opr. št. VSL II Cp 1751/2021, kjer je bilo tožniku prisojeno 6,6 povprečne mesečne plače, kar po v izpodbijani sodbi upoštevane povprečne mesečne plače znaša 10.230,19 EUR, in na sodbo opr. št. VSL II Cp 4163/2008, kjer je bilo tožnici zaradi zdrsa petega ledvenega vretenca, ki je prav tako kot pri tožniku terjalo operativno zdravljenje, prisojenih 13 mesečnih plač, kar bi sedaj znašalo 20.150,39 EUR. Tako tožnik vztraja pri vtoževanem znesku. Tudi tožniku dosojeni znesek iz naslova pravične odškodnine za strah je prenizek. Tožnik je ob nesreči utrpel intenziven primarni strah, saj se je ustrašil za življenje, kasneje pa ga je skrbelo za izid zdravljenja, ker je moral pred operacijo podpisati soglasje, saj je obstajala 50 % možnost, da po operaciji ne bo mogel hoditi. Tako je znesek 1.500,00 EUR oz. 0,97 povprečne plače absolutno prenizka odškodnina za utrpljeni strah. Prenizek pa je tudi dosojeni znesek pravične odškodnine iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja tožnikovih življenjskih aktivnosti, ki jih je navedel tožnik. Tožnik je invalid III. kategorije invalidnosti in trajno obremenjen pri dvigovanju težjih bremen, dolgotrajnem vztrajanju v prisilni drži, sklanjanju, športnem udejstvovanju, s katerim se je prej ukvarjal, znatno pa je omejen tudi pri opravljanju svojega poklica, odsvetovana pa mu je tudi rekreativna dejavnost. Glede na to, da je bil tožnik ob nezgodi star komaj 19 let, je dosojeni znesek v višini 21.700,00 EUR oz. 14 povprečnih plač iz naslova pravične odškodnine iz naslova skaženosti prenizek, zato vztraja pri vtoževanem znesku. Ker ima tožnik 18 cm dolgo in mestoma nekoliko poudarjeno brazgotino, ki je vidna tudi z večje razdalje, je dosojeni znesek v višini 775,00 EUR oz. 0,5 povprečne plače absolutno prenizek, saj je tožnik sedaj star komaj 26 let. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožniku poleg dosojenega zneska dodatno dosodi še odškodnino v višini 16.626,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 28. 4. 2021 dalje do plačila. Priglaša pritožbene stroške.

4. Toženka se pritožuje zoper ugodilni del sodbe iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena ZPP. Navaja, da sodišče prve stopnje ni pravilno ugotovilo datuma nezgode. V postopku je bilo več datumov o nastanku nezgode. Tožnik je najprej uveljavljal datum 20. 11. 2018, nato pa 23. 10. 2018. Ker so tudi priče izpovedale drugačen tek dogodka in datume, ko naj bi poškodba nastala, je čas nezgode in vrsta poškodbe, ki je povzročila takšno zdravstveno stanje tožnika, sporna. Edini relevanten dokument je prijava poškodbe pri delu z dne 20. 11. 2018, tožnik pa je pri zdravljenju v Sloveniji navajal vsakič druge podatke o nesreči. Tudi izvedenec je izpovedal, da je imel tožnik v Sloveniji eno anamnezo, da je padel na hrbet, kar je pri svojem zdravniku potrdil dvakrat, ko pa se je pred novim letom preselil v Srbijo in tam izvajal terapije, je navajal drugačno anamnezo kot v Sloveniji. Glede na to, da je tožnik šele po treh mesecih pri ortopedu v bolnišnici A. izpovedal, da mu je na hrbet padel zaboj, je tudi izvedenec potrdil, da gre za dve različni poškodbi. Sodišče pa je kljub listinskim dokazom in izpovedim prič upoštevalo, da je tožnik tuj delavec, zaradi česar se je nahajal v bolj ranljivem položaju, zato je sodišče ocenilo izpovedbe kot prepričljive in življenjske, kar pa ne vzdrži nikakršne strokovne presoje. Sodbe se v tem delu sploh ne da preizkusiti, zaradi tega pa so bile sprejete posledično vse nadaljnje netočne in napačne odločitve. Sodišče je ugotovilo, da so kumulativno izpolnjeni vsi elementi oz. pogoji civilnega delikta. Sodišče je napačno ugotovilo dejansko stanje in odgovornost za vso škodo v celoti naložilo toženki. Tožniku in sodelavcu B. B. je toženka naložila, da morata delati montažno halo. Tako bi moral tožnik, ki je za to delo usposobljen, voziti viličarja, pa ga je namesto njega vozil sodelavec, ki za to delo ni usposobljen. Toženke s tem nista seznanila, kar sta priznala tudi sama. Da so bili delavci o tem, da mora viličarja voziti za to usposobljeni delavec, seznanjeni, je izpovedala tudi priča C. C., ki pri toženki pokriva področje varstva pri delu, vendar je sodišče to spregledalo. Glede na to, da sta tožnik in sodelavec samovoljno zamenjala delovni vlogi, odgovornost ne more biti na toženki. Da sta si sama razdelila delo, je potrdila tudi priča D. D., kar izhaja iz interne prijave nezgode pri delu z dne 21. 1. 2019, saj je to izvedel od njiju že prej. Tudi tožnik je izjavil, da je bil med nezgodo v košari, viličar pa je upravljal sodelavec, in da je prišlo do nezgode zaradi nepozornosti sodelavca, ki je to tudi potrdil. Sodišče prve stopnje je vse te navedbe toženke prezrlo, prav tako pa tudi ni preverilo vseh listinskih dokazov, ki jih je predložila in iz katerih izhaja, da so delavci za svoje delo usposobljeni in da poznajo pravila za varno delo. Do nezgode ne bi prišlo, če bi delavca opravljala delo tako, kot jima je bilo naloženo, saj sta vsak za svoje delo usposobljena. Sodišče je svojo odločitev o tem, da je toženka opustila obveznost nadzora nad izvajanjem dela oz. da gre za neustrezen način dela, oprlo zgolj na pričo, ki ni znala dati verodostojnih podatkov o dogodku, sploh pa ne, kdaj naj bi se zgodil. Zato so napačni zaključki, da toženka dela in delovnega okolja ni organizirala z vidika varstva in zdravja pri delu. Tako v obravnavanem primeru ni bilo pravilno ugotovljeno, kdaj naj bi se nezgoda zgodila, da je šlo za več dogodkov in več poškodb ter da je za škodo odgovorna toženka. Sodišče prve stopnje je spregledalo tudi pričanje izvedenca, ki je povedal, da tožnik ni upošteval navodil in je obremenjeval hrbtenico, da je bila operacija uspešna, zato bi se stanje moralo stabilizirati, tožnik pa je bil očitno preobremenjen ali z bremeni ali s kakšnim sklanjanjem, kar je potrdil tudi specialist medicine dela dne 7. 2. 2020. V postopku tudi ni bilo ugotovljeno, katera poškodba naj bi pripeljala do aktivacije že predhodno prizadete ledvene hrbtenice. Sodišče bi moralo upoštevati tudi soodgovornost tožnika in sodelavca za nastanek poškodbe. Tako bi moral biti najprej pravilno ugotovljen temelj za odškodninsko odgovornost in šele potem višina tožbenega zahtevka. Sodišče sploh ni pojasnilo, na kakšen način je prišlo do dosojenega zneska odškodnine, ki je po stališču toženke odmerjena absolutno previsoko, sploh ob upoštevanju navedenih dejstev o nastanku škode, datumu in katera poškodba je povzročila tako zdravstveno stanje, kot tudi o soodgovornosti tožnika. Posledično izpodbija tudi stroške postopka in priglaša pritožbene stroške.

5. Toženka je v odgovoru na pritožbo najprej na kratko povzela navedbe v svoji pritožbi, potem pa je pritožbo tožnika ocenila kot neutemeljeno in pritožbenemu sodišču predlagala, da jo v celoti zavrne s stroškovno posledico. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

6. Pritožba tožnika je delno utemeljena, pritožba toženke pa ni utemeljena.

7. Pritožbeno sodišče je izpodbijano sodb0 preizkusilo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi. V skladu z določbo 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1; Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadalj.) je upoštevalo določbo drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/99 in nadalj.) in po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v navedeni določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Dejansko stanje je bilo pravilno in popolno ugotovljeno, je pa sodišče prve stopnje delno napačno uporabilo materialno pravo, kar bo pojasnjeno v nadaljevanju.

8. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je bil tožnik pri toženki poškodovan v delovni nezgodi dne 23. 10. 2018. Med strankama je bil namreč sporen datum škodnega dogodka. Iz tožnikove izpovedi izhaja, da je do nezgode prišlo 23. 10. 2018, saj je tistega dne obiskal svojega lečečega zdravnika, kateremu je, zaradi pritiskov nadrejenih in iz strahu pred odpovedjo, opisal drugačne okoliščine nastanka poškodbe in sicer, da je padel in se udaril v hrbet. Obe neposredni priči dogodka B. B. in E. E. se točnega datuma nista spominjali, sta pa dogodek časovno umestili bolj na začetek jeseni. Oče je potrdil tožnikove navedbe, vse tri priče pa so povedale, da je tožnika k zdravniku odpeljal neposredno nadrejeni D. D., ki je nad tožnikom vršil pritisk, da naj ne pove, da je do poškodbe prišlo na delu. Iz zdravniškega kartona v prilogah pod A9 izhaja, da se je tožnik dne 23. 10. 2023 poškodoval, kot vzrok poškodbe pa je navedel padec na hrbet, kar je razumljivo glede na pritiske neposredno nadrejenega, ki ga je odpeljal k zdravniku. Priča F. F. pa je dejala, da je do nezgode prišlo oktobra ali novembra 2018 in da je informacija prišla v kadrovsko službo z zamikom. Sodišče prve stopnje je pravilno dokazno ocenilo tudi zapisnik o raziskavi poškodbe pri delu, iz katerega izhaja, da se je nezgoda pripetila 20. 11. 2018. Vsi dokumenti toženke so bili izpolnjeni oziroma sestavljeni več mesecev po dogodku, interna prijava poškodbe pri delu dne 20. 1. 2019, prijava nezgode dne 28. 1. 2019, zapisnik o raziskavi dogodka pa šele 12. 6. 2019. Tako je sodišče ob tem, ko je upoštevalo tudi dejstvo, da je tožnik tuji delavec in zaradi tega v bolj ranljivem položaju, pravilno ugotovilo, da je 23. 10. 2018 prišlo do nesreče pri delu, v kateri se je poškodoval. Posledično so neutemeljene pritožbene navedbe toženke, da je edini relevanten dokument prijava poškodbe pri delu dne 20. 11. 2018, ki je bila podana 20. 1. 2019.

9. Tožnik in sodelavec B. B. sta bila zadolžena za montažo panelov za montažno halo. S strani nadrejenega D. D. jima ni bilo odrejeno, kateri izmed njiju mora opravljati kakšno delo, čeprav je D. D. zaslišan kot priča izpovedal, da je bil on odgovoren za projekt in da je moral tožnik delati po njegovih navodilih. Tožnik je imel opravljen izpit za vožnjo viličarja sodelavec pa ne, česar tožnik ni vedel. Najprej je z viličarjem upravljal tožnik, saj se je delo opravljalo tako, da so se paneli montirali z dvižne košare, panele pa je montiral sodelavec. Ker tega dela ni obvladal, saj ga še ni opravljal, je tožnika prosil, da ga opravi namesto njega. Tako se je v košaro povzpel tožnik, sodelavec pa je upravljal viličarja. To delo je opravljal, kljub temu, da ni imel izpita, opravljal pa ga je že večkrat.

10. Do nesreče je prišlo takrat, ko je bil tožnik s košaro dvignjen tako visoko, da je lahko pritrjeval panele (6 metrov) in takrat je sodelavcu, kot je sam izpovedal, zazvonil telefon v žepu. Ko je segel ponj v žep, mu je noga zdrsnila s sklopke in se je viličar začel pomikati nazaj. Takrat je slišal tožnikovo vpitje, zaustavil viličarja in spustil košaro ter tožniku pomagal iz nje, saj sam ni mogel hoditi. Sodelavec G. G. je bil le pet metrov stran in je videl dogodek. Izpovedal je, da je bil tožnik v dvignjeni košari, ko je začel viličar voziti vzvratno, kako da je tožnika prelomilo čez ograjo košare. Pomagal mu je iz košare in mu predlagal, da se je ulegel na paleto. D. D. je izpovedal, da je tožnika, ki je ob njegovem prihodu že stal na nogah, zaradi bolečin odpeljal k zdravniku.

11. B. B. je delodajalca večkrat prosil, da ga napoti na opravljanje izpita, saj je zaposlen na delovnem mestu ključavničar in iz opisa tega delovnega mesta izhaja, da je ena izmed delovnih nalog tudi priprava in transport materiala z viličarjem, pa ga ni. Nadalje je na podlagi izpovedi prič G. G. in B. B. ter tožnika sodišče tudi pravilno zaključilo, da nadrejeni, če so opazili, da upravlja z viličarjem nekdo brez izpita, tega niso preprečili oziroma ga opozorili, da tega ne sme, prav tako pa je pravilna tudi ugotovitev, da tožniku in sodelavcu ni bilo odrejeno točno, katero delo naj kdo od njiju opravlja.

12. Sodišče je ugotovilo tudi, da niti tožnik in tudi ne B. B. ne govorita slovensko, saj sta v sodnem postopku potrebovala tolmača. Po izpovedih tožnika, G. G. in B. B. je usposabljanje za varstvo pri delu potekalo v slovenščini, preverjanja razumevanja v srbščini pa ni bilo, čeprav je C. C., ki je vodil usposabljanje za varno delo, sodeloval pa je tudi pri raziskavi obravnavane nesreče pri delu, izpovedal, da naj bi razumevanje udeležencev preveril, kar pa v dokaznem postopku ni bilo potrjeno. Na podlagi tega je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je toženka opustila obveznost nadzora nad izvajanjem dela in da je vožnje viličarjev brez izpita redno opuščala. Toženka torej dela in delovnega okolja ni organizirala na način, ki bi bil varen z vidika varstva in zdravja pri delu, zaposlenih ni seznanila s pravili varnega dela in glede varne uporabe delovnih sredstev, prav tako pa jih ni nadzorovala in preverjala, ali delo opravljajo po navodilih. Zaradi teh njenih opustitev je podano njeno protipravno ravnanje in vzročna zveza med njim ter tožniku nastalo škodo. Do ekstremnega upogiba hrbtenice ne bi prišlo, če bi toženka zagotovila tožniku varno delo, če bi delo tožnika in sodelavca nadzorovala in pravočasno ugotovila, da viličar vozi neusposobljen delavec in pravočasno poskrbela za prenehanje opravljanja tega dela.

13. Kljub toženkinemu zatrjevanju, da je tožnik sam prispeval k nastanku škode, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da ni tako. Tožnik in njegov sodelavec B. B. sta imela sklenjeni pogodbi o zaposlitvi za delovno mesto ključavničar I, za katero iz poročila o oceni tveganja z izjavo o varnosti izhaja, da je ena od delovnih obveznosti tega delovnega mesta priprava in transport materiala ročno, z dvigalom ali viličarjem, zato bi vsak delavec na tem delovnem mestu moral imeti opravljen izpit za viličarja, ki ga pa tožnikov sodelavec ni imel, viličarja pa je kljub temu vozil. Toženka ni poskrbela, da bi ta izpit imel in mu ni prepovedala voziti viličarja brez izpita. Sodišče je pravilno verjelo tožniku, da ni vedel, da B. B. izpita ni imel, saj je ta viličar velikokrat vozil, in ugotovilo, da mu ni mogoče očitati nezadostne skrbnosti pri opravljanju dela, sploh ker jima to v obravnavanem primeru sploh ni bilo konkretno dodeljeno. Tako je pravilen zaključek, da tožnik ni opustil nobenega dolžnega ravnanja, saj je delo opravljal skladno z navodili in pri toženki ustaljeno prakso, zato je toženka tožniku za nastalo škodo odškodninsko odgovorna. Pritožbene navedbe toženke s tem v zvezi so neutemeljene.

14. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da delo pod pogoji, v katerih ga je tožnik opravljal, predstavlja povečano nevarnost za nastanek škode. Delo je opravljal v dvižni košari na višini cca 6 metrov, pod nadstreškom, košaro pa je premikal viličar. Povečano nevarnost predstavljata tako višina opravljanja dela, kot tudi dejstvo, da je s košaro upravljal viličar v pogonu. Ta v delujočem stanju tudi po sodni praksi, ki jo je pravilno uporabilo sodišče prve stopnje, predstavlja nevarno stvar, ker ni mogoče izključiti njegovega nenamernega sunkovitega premika, kot je bilo v obravnavanem škodnem dogodku. Sodišče se je pravilno oprlo na določbe 149. in 150. člena Obligacijskega zakonika (OZ) o objektivni odgovornosti in ugotovilo, da je za škodo objektivno dogovorna toženka. Glede na zatrjevanja toženke, da je do nezgode prišlo zaradi ravnanja tožnika in njegovega sodelavca, ki sta se zamenjala, tako da je sodelavec, ki ni imel izpita za viličarja, upravljal viličar, tožnik pa je opravljal njegovo delo, pa je skladno s prvim odstavkom 179. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1; Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadalj.) pravilno uporabilo določbe Obligacijskega zakonika (OZ; Ur. l. RS, št. 83/2001 in nadalj.) iz prvega odstavka 131. člena OZ (krivdna odgovornost), saj toženka ni dokazala, da ni krivdno odgovorna za tožnikovo nezgodo in posledično za škodo, ki jo je utrpel.

15. Na podlagi izvedenskega mnenja je sodišče ugotovilo, da v samem škodnem dogodku poškodbe hrbtenice ni utrpel, je pa bil ta dogodek sprožilni moment za nastanek kroničnih bolečin v ledvenem delu tožnikove hrbtenice. Tožnik je imel skrito deformacijo, in sicer stabilno spondilozo, ki se je pri tem dogodku aktivirala, saj tožnik pred tem ni imel težav s hrbtenico. Tako je pravilno zaključilo, da je med bolečinami in škodnim dogodkom vzročna zveza ter uporabilo teorijo jajčne lupine, ki jo utemeljuje pravna teorija in ji sledi ustaljena sodna praksa, na kateri se v sodbi sklicuje.

16. V zvezi z nevšečnostmi tožnika pri zdravljenju je sodišče prve stopnje ugotovilo, da je tožnik bolečine trpel približno 8 mesecev od nezgode dne 23. 10. 2019 do operativnega posega dne 27. 6. 2020 in se je pri tem oprlo na izpoved izvedenca, da je imel tožnik 6 mesecev srednje močne bolečine, približno dva meseca pa močnejše in močne bolečine. Zaradi tega je bil omejeno gibljiv. Jemal je velike količine analgetikov. Bil je operiran, prestal je pooperativno zdravljenje in odstranjevanje šivov. Vsaj dva meseca je moral nositi mavčni steznik. Pri hoji si je pomagal z berglami. Trikrat je bil hospitaliziran. Po operaciji mu je bil nameščen urinski kateter. Zdravniško pomoč je desetkrat poiskal v Zdravstvenem domu H., štirikrat v Zdravstvenem domu I., v Srbiji je poiskal zdravniško pomoč družinskega zdravnika, ki ga je napotil še do nevrologa in v Splošno bolnišnico v J. (Srbija). Trikrat je bil na rentgenskem slikanju, enkrat na punkciji organa pod CT in enkrat na magnetno - resonančni preiskavi. Po stališču višjega sodišča je dosojeni znesek odškodnine v višini 6.500,00 EUR za vse nevšečnosti, ki jih je tožnik v teh osmih mesecih preživel, prenizek. Sodišče prve stopnje ni upoštevalo dejstva, da tožnik v celotnem obdobju ni mogel brez zdravstvene oskrbe in je bil od nje odvisen, najmanj zaradi lajšanja bolečin ves čas do postavitve diagnoze. Po stališču pritožbenega sodišča je tako tožnik iz tega naslova upravičen še do 1.000,00 EUR odškodnine, skupaj tako do 7.500,00 EUR iz naslova nevšečnosti pri zdravljenju.

17. Sodišče prve stopnje tudi ni v zadostni meri upoštevalo okoliščin v zvezi z zmanjšanjem tožnikovih življenjskih aktivnosti zaradi poškodbe, ki jo je utrpel na delovnem mestu. Tožnik je bil ob poškodbi star komaj 19 let. Ima kronične bolečine v križu, zaradi katerih se ne more ukvarjati z nobeno dejavnostjo, s katero se je ukvarjal pred tem (rekreacija - nogomet, fitnes, tek), tudi gospodinjskih del ne more opravljati vseh, težave ima tudi pri vožnji avtomobila, saj ga začne pri dolgotrajni vožnji boleti v predelu križa in ne more več opravljati svojega dela. Postal je invalid III. kategorije, tako da za svoje delo ključavničarja ni več sposoben. Po stališču pritožbenega sodišča je primerna odškodnina iz tega naslova v višini 24.200,00 EUR.

18. Ostali dve, odškodnina iz naslova skaženosti in odškodnina za strah, sta dosojeni v pravilnih zneskih, zato je pritožba tožnika v tem delu neutemeljena.

19. Posledično je pritožbeno sodišče spremenilo tudi odločitev o stroških postopka. Tožnik je v sporu uspel 72,32 %, toženka pa 27,67 %. Pritožbeno sodišče je upoštevalo pravilno dosojene potrebne stroške tožnika v skupni višini 8.186,87 EUR, kar glede na njegov uspeh znaša 5.920,74 EUR. K temu znesku je potrebno v celoti prišteti še stroške izvedenca medicinske stroke (38. člena ZDSS-1) v višini 600,77 EUR, tako da je tožnik upravičen do povračila zneska v skupni višini 6.521,51 EUR. Toženka je uspela 27,67 % in je tako na podlagi pravilnega izračuna sodišča prve stopnje o njenih stroških postopka v višini 4.805,51 EUR in 27,67 % uspehu v znesku 1.329,70 EUR, po pobotu obeh terjatev dolžna tožniku povrniti 5.192,00 EUR stroškov postopka pred sodiščem prve stopnje.

20. Toženka pa je skladno z drugim odstavkom 154. člena ZPP, taksna zavezanka za plačilo 72,32 % sodne takse.

21. Pritožbeno sodišče je pritožbi tožnika delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje delno spremenilo, kot izhaja iz izreka sodbe, v preostalem pa je pritožbo tožnika in v celoti pritožbo toženke zavrnilo in potrdilo sodbo v nespremenjenem delu, ker pritožbeni razlogi, na katere se sklicujeta stranki v pritožbah niso podani in tudi ne razlogi, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti (353. člen ZPP). Pritožbeno sodišče je presojalo le pritožbene navedbe, ki so za odločitev bistvene (prvi odstavek 360. člena ZPP).

22. Odločitev o pritožbenih stroških temelji na 165., 154. in 155. členu ZPP. Tožnik je s pritožbo delno uspel, zato mu je toženka dolžna povrniti pritožbene stroške glede na njegov uspeh s pritožbo. Tožnik je uspel 20,70 %, saj je izpodbijal 16.889,28 EUR uspel pa s 3.500,00 EUR. Priglašeni in skladno z OT so stroški pritožbe 1.000 tč. po OT, 22 % DDV na odvetniške storitve, kar ob vrednosti točke 0,60 EUR znaša 732,00 EUR, glede na uspeh pa mu je toženka dolžna povrniti stroške v višini 151,52 EUR. Ker toženka s pritožbo ni uspela, z odgovorom na pritožbo tožnika pa k odločitvi o njej ni bistveno pripomogla, sama krije svoje pritožbene stroške.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 179, 179/1

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/1, 149, 150

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 38

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 154, 154/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.