VDSS Sklep Pdp 289/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-09-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Katarina Rajgelj (preds.), mag. Klavdija Ana Magič (poroč.), Helena Papež

CIVILNO PROCESNO PRAVO - DELOVNO PRAVO - ZAVAROVANJE TERJATEV

začasna odredba - konkurenčna klavzula - varstvo poslovne skrivnosti - nesklepčnost predloga - obseg sodnega varstva - verjetno izkazan obstoj terjatve - dokazno breme - razpravno načelo - pavšalno navajanje - preprečitev uporabe sile - nastanek težko nadomestljive škode

Postopek za izdajo začasne odredbe je poseben in samostojen postopek. Zaradi tega ni odločilno, ali je predlog za izdajo začasne odredbe vložen skupaj s tožbo, temveč je pomembno, da upnik upoštevaje razpravno načelo, ki velja tudi za postopek zavarovanja terjatev (15. člen ZIZ v zvezi s 7. in 212. členom ZPP), navede glede zakonskih pogojev za začasno odredbo vsa dejstva in zanje predlaga dokaze z upoštevanjem dokaznega standarda verjetnosti.

V aneksu k sklenjeni pogodbi o zaposlitvi sta stranki določili prepoved opravljanja ali sodelovanja v dejavnosti, ki je oziroma bi lahko bila konkurenčna dejavnosti delodajalca in pri kateri bi toženec izkoriščal svoja poslovna znanja in zveze, ki jih je pridobil pri delu ali v zvezi z delom pri tožnici. Sodno varstvo je v predlogu za začasno odredbo nedopustno uveljavljano širše od dogovorjene prepovedi, saj tožnica zahteva, da toženec prekine in se do 5. 10. 2025 vzdrži sodelovanja pri opravljanju (vsakršne) dejavnosti družbe A., torej ne le sodelovanja pri opravljanju tožnici konkurenčne dejavnosti, pri katerem bi toženec izkoriščal pri njej pridobljena poslovna znanja in zveze.

Ker ni bil ugotovljen že obstoj pogoja iz prvega odstavka 272. člena ZIZ (verjetno izkazan obstoj terjatve oziroma da bo ta nastala), izvajanje dokazov v zvezi s predpostavko iz 2. alineje drugega odstavka 272. člena ZIZ ni bilo potrebno.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sklep sodišča prve stopnje.

II. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, da je toženec dolžan pod grožnjo denarne kazni: 1) prekiniti ter se do 5. 10. 2025 vzdržati sodelovanja pri opravljanju dejavnosti družbe A. z. o. o., Poljska (v nadaljevanju: A.), kar vključuje sodelovanje na podlagi pogodbe o zaposlitvi ali druge pogodbe ter sodelovanje v vlogi družbenika ali drugega organa družbe, bodisi na podlagi neposrednega ali posrednega razmerja z A.; 2) prenehati z (ne)odplačnim razkrivanjem, uporabo, izkoriščanjem ali posredovanjem tožničinih poslovnih skrivnosti, ki so taksativno naštete v izreku izpodbijanega sklepa, bodisi za lastno uporabo bodisi za uporabo s strani A., ter se takšnega ravnanja vzdržati do pravnomočne odločitve v tem sporu. Odločilo je, da tožnica krije sama stroške postopka s predlogom za izdajo začasne odredbe.

2. Zoper sklep se pritožuje tožnica zaradi vseh pritožbenih razlogov. Navaja, da je stališče, v skladu s katerim sodišče tožencu z začasno odredbo ne more prepovedati opravljanja dela za drugega delodajalca, napačno in ni podprto z ustaljeno sodno prakso. Judikati, na katere se v zvezi s tem sklicuje sodišče, niso pomembni, ker obravnavajo drugačno dejansko stanje, kot je predmet tega spora. Ni pravilno stališče, da je zahtevek na izpolnitev obveznosti iz naslova konkurenčne klavzule v nasprotju z ustavno pravico do proste izbire zaposlitve. Ustavno sodišče RS je v zadevi št. U-I-51/90 ugotovilo, da je dogovor o konkurenčni klavzuli v osnovi skladen z URS, in obrazložilo, delavec prostovoljno pristane, da se mu pod določenimi pogoji začasno omeji pravica do proste izbire zaposlitve. Stranki tega spora sta sklenili veljaven dogovor o konkurenčni klavzuli, tožnica pa ves čas plačuje tožencu dogovorjeno nadomestilo. Izhajajoč iz določb 13. člena ZDR-1, 103. člena OZ in prvega odstavka 239. člena OZ ima v primeru kršitve konkurenčne klavzule delodajalec pravico od bivšega delavca zahtevati izpolnitev pogodbe, torej opustitev konkurenčnih ravnanj. Sodišče ni pojasnilo, kako je prišlo do nasprotnega zaključka, zato je storilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Le splošno je navedlo, da URS prepoveduje dejanja nelojalne konkurence in da ta zaščita ni absolutna v razmerju do proste izbire zaposlitve. Glede tega stališča ni izvedlo testa sorazmernosti. Prav tako ni pojasnilo, iz katerih določb ZDR-1 in pogodbe o zaposlitvi naj bi izhajalo, da tožnica nima pravice zahtevati izpolnitve sklenjenega dogovora o konkurenčni klavzuli. Toženčev nepodpis Zaveze o prenehanju in opustitvi kršitev izkazuje verjeten obstoj terjatve iz naslova varovanja poslovne skrivnosti. Sodišče je storilo kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in 22. člena URS, ker se ni opredelilo do te trditve in listine. Ker ni izvedlo nelistinskih dokaznih predlogov, je napačno uporabilo prvi odstavek 11. člena ZIZ, storilo kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter kršilo 22. in 23. člen URS. Pomanjkljivo je obrazložilo, zakaj ni izvedlo nelistinskih dokaznih predlogov. Podana je kršitev iz 8., 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter kršitev 22. in 23. člena URS, ker sodišče ni obravnavalo pisnih izjav B. B., C. C. in D. D., čeprav je z njimi na dan odločanja razpolagalo. Priglaša stroške pritožbe.

4. Tožnica je predlagala, naj sodišče prve stopnje na podlagi 272. člena Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), ki ureja zavarovanje nedenarnih terjatev, izda regulacijsko začasno odredbo, s katero naj tožencu do izteka konkurenčne klavzule prepove sodelovanje z družbo A., do pravnomočne odločitve v tem postopku pa mu prepove uporabo in razkritje tožničinih poslovnih skrivnosti. Pri presoji utemeljenosti predloga je sodišče prve stopnje izhajalo iz pravilnega izhodišča, da mora za začasno ureditev pravnega razmerja med strankama upnik (poleg ostalih zakonskih pogojev) izkazati za verjetno tudi, da obstoji terjatev zoper dolžnika oziroma da mu bo terjatev nastala.

5. Postopek za izdajo začasne odredbe je poseben in samostojen postopek.

Zaradi tega ni odločilno, ali je predlog za izdajo začasne odredbe vložen skupaj s tožbo, temveč je pomembno, da upnik upoštevaje razpravno načelo, ki velja tudi za postopek zavarovanja terjatev (15. člen ZIZ v zvezi s 7. in 212. členom Zakona o pravdnem postopku - ZPP), navede glede zakonskih pogojev za začasno odredbo vsa dejstva in zanje predlaga dokaze z upoštevanjem dokaznega standarda verjetnosti. O verjetnosti obstoja terjatve oziroma da bo ta nastala tožnica v predlogu za začasno odredbo ni podala ustreznih trditev, podkrepljenih z dokazi. Navedla je zgolj, da vlaga predlog za začasno odredbo na podlagi ravnanj toženca (v tožbi), ki predstavljajo kršitev konkurenčne klavzule in kršitev obveznosti varstva poslovne skrivnosti, ter da se v izogib podvajanju navedb v celoti sklicuje na že navedeno. Takšen način uveljavljanja zavarovanja, ki temelji zgolj na pavšalnem sklicevanju na trditve iz drugega postopka (postopka s tožbo), oziroma ne vsebuje niti jedrnatega povzetka dejstev (ali sklicevanja na konkretne dele sicer obsežne tožbe), ki po mnenju tožnice utemeljujejo verjetnost obstoja ali nastanka terjatve, ne zadošča za vsebinsko presojo obstoja te materialnopravne predpostavke v postopku zavarovanja z začasno odredbo. Že iz navedenega razloga (nesklepčnost) bi lahko sodišče prve stopnje predlog zavrnilo, saj ni njegova naloga, da med tožbenimi trditvami samo išče tiste, ki naj bi bile odločilne tudi za presojo utemeljenosti predloga za izdajo začasne odredbe.

6. Edina trditev v predlogu, ki bi jo bilo mogoče šteti kot tožničino izkazovanje predpostavke verjetnosti obstoja terjatve v zvezi s konkurenčno klavzulo, je ta, da je toženec pisno priznal kršitev konkurenčne klavzule. Ker pa za to trditev tožnica v predlogu ne ponudi nobenega dokaza, nanjo ne bi bilo mogoče opreti utemeljitve verjetnega obstoja terjatve. V predlogu za izdajo začasne odredbe je kot dokaz resda navedla tudi: "kot doslej", vendar v zvezi s takšno opredelitvijo ni konkretizirala, izvedbo katerega od doslej (verjetno v tožbi) predlaganih dokazov predlaga tudi v postopku zavarovanja z začasno odredbo in v potrditev katerega od ključnih dejstev. Tožnica zato v postopku zavarovanja terjatve v zvezi s konkurenčno klavzulo ni zadostila niti dokaznemu bremenu (15. člen ZIZ v zvezi s 7. in 212. členom ZPP).

7. Ker že iz zgoraj navedenih razlogov ni mogoče govoriti o obstoju zakonskih pogojev za ugoditev predlogu za začasno odredbo v delu, ki se nanaša na kršitev konkurenčne klavzule, se pritožbeno sodišče ne opredeljuje do navedb, s katerimi pritožba oporeka materialnopravni pravilnosti prvostopenjskega stališča, po katerem z začasno odredbo nekdanjemu delavcu sploh ni mogoče prepovedati opravljanja dela za drugega delodajalca (prvi odstavek 360. člena ZPP). Glede na to tudi ne more biti odločilnega pomena pritožbeno uveljavljanje kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi bila podana zaradi pomanjkljive obrazložitve citiranega prvostopenjskega stališča.

8. V aneksu št. 1 z dne 19. 1. 2024 k sklenjeni pogodbi o zaposlitvi sta stranki določili prepoved opravljanja ali sodelovanja v dejavnosti, ki je oziroma bi lahko bila konkurenčna dejavnosti delodajalca in pri kateri bi toženec izkoriščal svoja poslovna znanja in zveze, ki jih je pridobil pri delu ali v zvezi z delom pri tožnici. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je sodno varstvo v predlogu za začasno odredbo nedopustno uveljavljano širše od dogovorjene prepovedi, saj tožnica zahteva, da toženec prekine in se do 5. 10. 2025 vzdrži sodelovanja pri opravljanju (vsakršne) dejavnosti družbe A., torej ne le sodelovanja pri opravljanju tožnici konkurenčne dejavnosti, pri katerem bi toženec izkoriščal pri njej pridobljena poslovna znanja in zveze. Z ugoditvijo uveljavljanemu obsegu zavarovanja nedenarne terjatve bi bilo preseženo bistvo instituta konkurenčne klavzule, ki je v tem, da se s konkurenčno klavzulo delavcu ne prepoveduje vsaka konkurenčna dejavnost, ampak samo tista konkurenčna dejavnost, pri kateri uporablja tehnična, proizvodna ali poslovna znanja in poslovne zveze, pridobljene pri bivšem delodajalcu, in mu na tak način konkurira.

Navedeno po presoji pritožbenega sodišča predstavlja dodaten razlog, zakaj uveljavljanemu zavarovanju nedenarne terjatve glede konkurenčne klavzule ni mogoče ugoditi.

9. Glede predloga za zavarovanje z začasno odredbo v delu, ki se nanaša na varstvo poslovne skrivnosti, je prvostopenjsko sodišče ugotovilo, da ni verjetno izkazan obstoj terjatve oziroma da bo ta nastala. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da tudi glede tega dela predloga velja stališče o nesklepčnosti, obrazloženo v 5. točki tega sklepa.

10. Čeprav je prvostopenjsko sodišče glede dela začasne odredbe, ki se nanaša na varstvo poslovne skrivnosti, presojalo trditveno podlago iz tožbe in ugotovilo, da je ta presplošna, tudi te presoje s pritožbo ni mogoče ovreči. Tožnica je podala tožbene trditve: toženec pri vzpostavljanju t. i. trading deska za družbo A. nedvomno uporablja informacije poslovnega značaja, ki jih je tožnica opredelila za poslovno skrivnost in predstavljajo njeno konkurenčno prednost; toženec je pričel z delom pri A. neposredno po prenehanju delovnega razmerja s tožnico, zato je nedvomno upravičeno trditi, da pri vzpostavljanju nove ekipe znotraj A., ki se bo ukvarjala s trgovanjem z električno energijo, nujno uporablja informacije poslovnega značaja, ki jih je tožnica opredelila za poslovno skrivnost; iz narave stvari izhaja, da je toženec moral pri opravljanju dela za A. izkoristiti informacije poslovnega značaja, ki jih je tožnica opredelila za poslovno skrivnost, s čimer je A. omogočil vstop na hrvaški trg, najmanj pa veliko cenejši in hitrejši vstop ipd. V zvezi s temi trditvami je povsem izostala konkretizacija, varstvo katere konkretne poslovne skrivnosti in pri katerem konkretnem dejanju toženca je bilo sploh kršeno, kako je tožničina poslovna skrivnost implementirana v delovanje A. ipd. Navedeno ob upoštevanju tudi nadaljnje ugotovitve sodišča prve stopnje, da je toženec kršitev poslovne skrivnosti v dopisih tožnici izrecno zanikal, pritrjuje prvostopenjskemu zaključku, da na podlagi trditev ni mogoče z verjetnostjo sklepati, da je toženec pri delu za A. kršil in še vedno krši obveznost varovanja poslovne skrivnosti.

11. Po pritožbeni navedbi toženčev nepodpis predložene mu listine (Zaveza o prenehanju in opustitvi kršitev) izkazuje verjeten obstoj terjatve iz naslova varovanja poslovne skrivnosti. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je to trditev tožnica podala le v tožbi, kateri je tudi priložila citirano listino. Ker predlog za zavarovanje z začasno odredbo (ki kot že obrazloženo predstavlja poseben in samostojen postopek) te trditve in listine ne vsebuje, nista utemeljeni v pritožbi uveljavljani kršitvi iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in 22. člena Ustave RS (URS), ki naj bi bili podani zato, ker se sodišče prve stopnje do navedene trditve in dokazila ni opredelilo.

12. Pritožba očita, da je sodišče prve stopnje s tem, ko ni izvedlo nelistinskih dokaznih predlogov, napačno uporabilo prvi odstavek 11. člena ZIZ, storilo kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter kršilo 22. in 23. člen URS. Pritožbeni očitek ni utemeljen. V izpodbijanem sklepu je sodišče prve stopnje obrazložilo, da zaradi načela hitrosti v postopku za izdajo začasne odredbe (prvi odstavek 11. člena ZIZ) ni izvedlo več tožničinih dokaznih predlogov kot npr. zaslišanje prič, postavitev izvedenca računalniško forenzične stroke, naložitev predložitve listin tožencu. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da teh dokazov sodišče prve stopnje ni bilo dolžno izvesti že zato, ker so bili predlagani v tožbi za potrditev tožbenih trditev, kot je pritožbeno sodišče obrazložilo že zgoraj, pa je postopek zavarovanja z začasno odredbo samostojen in (od tožbe) ločen postopek, s samostojnim trditvenim in dokaznim bremenom. Posledično je neutemeljeno tudi uveljavljanje kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi bila podana zato, ker naj bi sodišče prve stopnje po mnenju pritožbe pomanjkljivo obrazložilo, zakaj ni izvedlo nelistinskih dokaznih predlogov.

13. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je tožnica v predlogu za začasno odredbo predlagala zaslišanje prič (B. B., D. D., C. C.) ter postavitev izvedenca s področja trgovanja z električno energijo. Sodišče prve stopnje teh dokazov ni izvedlo, kar pa ne vpliva na zakonitost izpodbijanega sklepa. Te dokaze je tožnica predlagala z namenom dokazovanja, da je začasna odredba potrebna zaradi tega, da se prepreči uporaba sile ali nastanek težko nadomestljive škode, torej predpostavke iz 2. alineje drugega odstavka 272. člena ZIZ. Ker ni bil ugotovljen že obstoj pogoja iz prvega odstavka tega člena (verjetno izkazan obstoj terjatve oziroma da bo ta nastala), izvajanje dokazov v zvezi s predpostavko iz 2. alineje drugega odstavka 272. člena ZIZ ni bilo potrebno.

14. Neutemeljeno je pritožbeno uveljavljanje kršitve iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki naj bi bila podana zato, ker sodišče prve stopnje ni obravnavalo pisnih izjav B. B., C. C. in D. D. Pritožba utemeljuje, da so bile na dan odločanja pisne izjave na voljo sodišču, kar pa ne drži. Iz spisa izhaja, da je o predlogu za začasno odredbo sodišče prve stopnje odločilo 18. 7. 2025 ter tega dne izdani izpodbijani sklep tudi odpremilo strankama. Iz dohodne štampiljke na tožničini vlogi z dne 18. 7. 2025, s katero je pisne izjave posredovala sodišču, je razvidno, da so te na sodišče prispele šele 22. 7. 2025, torej ob sprejemu odločitve sodišče z njimi ni razpolagalo in jih pri odločitvi v nobenem primeru ne bi moglo upoštevati. Glede na navedeno so neutemeljene tudi ostale pritožbene navedbe, ki so povezane z neupoštevanjem pisnih izjav (da je podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker v izpodbijanem sklepu ni obrazloženo, zakaj sodišče ni vpogledalo v pisne izjave; da je podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP ter kršitvi 22. in 23. člena URS, ker sodišče prve stopnje ni upoštevalo pisnih izjav; da v pritožbi povzeta vsebina pisnih izjav dokazuje verjetnost obstoja terjatve, tj. kršitev konkurenčne klavzule in poslovne skrivnosti, ter druge pogoje za izdajo začasne odredbe).

15. Listine, ki so priložene pritožbi (življenjepis in izpis zavarovanj za toženca, overjena prevoda listin o vstopu A. na hrvaško borzo električne energije), predstavljajo nedovoljeno pritožbeno novoto (prvi odstavek 337. člena ZPP).

16. Glede na vse obrazloženo pogoji za izdajo začasne odredbe za zavarovanje nedenarne terjatve niso izpolnjeni, zato je sodišče prve stopnje predlog utemeljeno zavrnilo.

17. S pritožbo uveljavljani razlogi niso utemeljeni, prav tako pa niso podani razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP v zvezi s 366. členom ZPP). Pritožbo je zato zavrnilo in izpodbijani sklep potrdilo (2. točka 365. člena ZPP).

18. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se pridrži za končno odločbo (četrti odstavek 163. člena ZPP).

Prim. Pdp 341/2018, VSL I Cp 1907/2023 idr.

Prim. Zakon o delovnih razmerjih: (ZDR-1): s komentarjem / [avtorji Sara Bagari et al.], Lexpera, GV Založba, 2024, str. 269.

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 22, 23

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 212, 339, 339/2, 339/2-8, 339/2-14, 339/2-15, 360, 360/1

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 11, 11/1, 15, 272, 272/1, 272/2, 272/2-2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.