VDSS Sklep Pdp 348/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-22

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Urša Klemenčič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

zavrženje tožbe - zamuda prekluzivnega roka - ugotovitev obstoja delovnega razmerja - faktično delovno razmerje - elementi delovnega razmerja

V zadevi ne gre za spor v zvezi s t. i. transformacijo, pri katerem se ugotavlja, ali je prišlo do zlorabe instituta pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki naj bi ob pravilu sklepanja pogodb za nedoločen čas predstavljala izjemo, temveč za spor v zvezi z obstojem dejanskega (faktičnega) delovnega razmerja, v katerem se ugotavlja, ali ima razmerje med strankama elemente delovnega razmerja. V takem primeru so zaradi določb drugega odstavka 13. člena ZDR-1 dejstva pomembnejša od formalne oblike sodelovanja, zato je mogoča sodna ugotovitev obstoja delovnega razmerja.

I. Pritožbi se delno ugodi in se sklep razveljavi v delu, s katerim je bil zavržen del tožbenega zahtevka, ki se nanaša na obdobje od 1. 1. 2024 do vključno 14. 2. 2024, za ugotovitev obstoja delovnega razmerja za nedoločen čas z vsemi pravicami in obveznostmi, ki iz tega izhajajo, vključno s prijavo v obvezna zavarovanja, vpisom delovne dobe pri matični evidenci ZPIZ, obračunom neto plač za opravljeno delo, obrutenjem mesečnih zneskov, obračunom davkov in prispevkov, izplačilom neto plač od 1. 1. 2024 do 14. 2. 2024 z zakonskimi zamudnimi obrestmi, in se v tem delu zadeva vrne sodišču prve stopnje v nov postopek.

II. V preostalem delu se pritožba zavrne in se potrdi nerazveljavljeni del sklepa.

III. Odločitev o stroških postopka se pridrži za končno odločbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijanim sklepom zavrglo tožbo v delu tožbenega zahtevka, ki se nanaša na obdobje od 1. 1. 2007 do vključno 14. 2. 2024 na ugotovitev obstoja delovnega razmerja za nedoločen čas z vsemi pravicami in obveznostmi, ki iz tega izhajajo, vključno s prijavo v obvezna zavarovanja, vpisom delovne dobe pri matični evidenci ZPIZ, obračunom neto plač za opravljeno delo, obrutenjem mesečnih zneskov, obračunom davkov in prispevkov, izplačilom neto plač od 1. 1. 2024 do 14. 2. 2024 z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sklep se pritožuje tožnik zaradi vseh pritožbenih razlogov in predlaga razveljavitev izpodbijanega sklepa ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v nov postopek, s stroškovno posledico. Navaja, da je s tožbo zahteval ugotovitev delovnega razmerja od 1. 1. 2007 dalje ter njegovo nezakonito prenehanje z iztekom zadnje pogodbe 31. 12. 2024. Trdi, da je 17 pogodb o sodelovanju z aneksi prikrivalo delovno razmerje ter da gre pri njihovem sklepanju za nezakonito veriženje pogodb za določen čas; v zvezi s slednjim se sklicuje na sodbi VS RS VIII Ips 258/2015 in VIII Ips 104/2012 ter se zavzema za to, da 30‑dnevni rok za vložitev tožbe začne teči šele, ko delodajalec prekine zadnjo delavčevo zaposlitev. Navaja, da po šestem odstavku 55. člena ZDR-1 trimesečna ali krajša prekinitev ne pomeni prekinitve zaporednega sklepanja pogodb o zaposlitvi za določen čas, v tem sporu je prekinitev trajala mesec in pol, veriženje pogodb za določen čas se nikoli ni prekinilo, posledično je bil neprekinjeno v delovnem razmerju pri toženki celotno vtoževano obdobje. Trdi, da sklep o nepravočasnosti tožbe za obdobje do 14. 2. 2024 preuranjeno šteje pogodbe med strankama za civilnopravne; sodišče prve stopnje bi najprej moralo izvesti kontradiktorni postopek za ugotovitev elementov delovnega razmerja. Če bi se izkazalo, da je imelo razmerje med strankama v celotnem vtoževanem obdobju dejansko naravo delovnega razmerja, trdi, da bi bil neutemeljeno v slabšem položaju kot delavci pri veriženju pogodb za določen čas samo zato, ker so bile njegove pogodbe opredeljene kot civilnopravne; pri uveljavitvi delovnega razmerja s tožbo se šteje, da je obstajalo ves čas, ko so bili podani zakonski elementi. Ne vidi utemeljenega razloga za to, da se delavec, ki za celotno obdobje izkaže obstoj delovnega razmerja ne bi smel učinkovito sklicevati na šesti odstavek 55. člena ZDR-1. Zatrjuje bistveno kršitev določb postopka zaradi neizvedbe dokazov. Meni, da zaradi zakonske prepovedi sklepanja civilnopravnih pogodb ob obstoju elementov delovnega razmerja med strankama velja pogodba o zaposlitvi z vsemi pravicami, ki izhajajo iz nje, tudi s procesnimi jamstvi za delavca. Opozarja na podrejen položaj delavca, ki se sklenitvi "civilnopravne" pogodbe brez škode za zaposlitev ne more upreti. Sklicuje se na ureditev prikritih delovnih razmerij v 50. členu OZ. Trdi, da je treba upoštevati pravne posledice dejanskega, in ne navideznega pravnega razmerja. Meni, da je s preuranjeno odločitvijo neupravičeno prikrajšan za dokazovanje kontinuirane dalj časa trajajoče vključitve v delovni proces tudi v nezavrženem delu; gre za neupravičen poseg v sodno varstvo. Meni, da so zadeve VS RS VIII Ips 258/2015, VIII Ips 287/2010, VIII Ips 16/2018 in VIII Ips 165/2016 drugačne od njegove, zato se na njih ni mogoče sklicevati. Predlaga, da sodišče prve stopnje v ponovljenem postopku presodi vsebino razmerja v celotnem obdobju, eventualni odstop od ustaljene sodne prakse glede veriženja pogodb za določen čas pa ustrezno obrazloži. Meni, da mu mora biti v zvezi s sklepanjem navideznih civilnopravnih pogodb zagotovljeno enako varstvo pravic kot delavcem, ki so sklepali (prave) pogodbe o zaposlitvi za določen čas, kar je bil namen zakonodajalca v luči 13. člena ZDR-1 in prepovedi veriženja pogodb za določen čas, vključno s prepovedjo zlorabe krajše prekinitve z namenom poseganja v pravice delavcev. Izpodbijana odločitev po njegovem mnenju lahko ustvari nevaren precedens glede prikritih delovnih razmerij, pri katerih je položaj delavcev glede uveljavljanja pravic manj ugoden. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena toženki, ki nanjo odgovarja in predlaga njeno zavrnitev.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani sklep na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena in 366. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje, delno pa je napačno uporabilo materialno pravo.

6. Niso podane uveljavljane kršitve pravil pravdnega postopka in ustavnih pravic. Sklep vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato ga je pritožbeno sodišče lahko preizkusilo. Kot bo pojasnjeno v nadaljevanju, odločitev v delu, ki se nanaša na tožbeni zahtevek za čas pred 1. 1. 2024, ni preuranjena, tožniku z zavrženjem tožbe glede tega dela zahtevka in posledične neizvedbe dokazov za ugotavljanje vsebinske utemeljenosti tega dela zahtevka ni bila kršena pravica do sodnega varstva. Zavrženje tožbe zaradi zamude prekluzivnega roka ne pomeni onemogočanja dostopa do sodišča. Ne gre niti za prepovedano neenako obravnavo, kot jo zatrjuje tožnik, saj je treba le enake položaje obravnavati enako, različni pa so lahko obravnavani različno; položaj delavca s sklenjenimi zaporednimi pogodbami za določen čas je v bistvenem različen od položaja tožnika, ki uveljavlja obstoj delovnega razmerja na podlagi dejanskega dela z elementi delovnega razmerja med strankama.

7. Sodišče prve stopnje je na podlagi tretjega odstavka 200. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) zaradi zamude prekluzivnega 30-dnevnega roka zavrglo del tožnikove tožbe, vložene 30. 1. 2025, ki se nanaša na ugotovitev delovnega razmerja za obdobje od 1. 1. 2007 do 14. 2. 2024.

8. V tem sporu tožnik zahteva ugotovitev obstoja delovnega razmerja za čas, ko sta s toženko sodelovala na podlagi pogodb o produkcijsko programskem sodelovanju. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, tožnik pa tej ugotovitvi v pritožbi ne nasprotuje, da je predzadnja pogodba z dne 1. 1. 2023 prenehala veljati 31. 12. 2023 in s toženko nista sodelovala od 1. 1. 2024 do vključno 14. 2. 2024 oziroma v tem času med njima ni obstajalo civilnopravno razmerje, ki naj bi vsebovalo vse elemente delovnega razmerja. Posledično je skladno s tretjim odstavkom 200. člena ZDR-1 štelo, da je 30-dnevni prekluzivni rok za uveljavljanje obstoja delovnega razmerja za čas do 31. 12. 2023 začel teči takoj, ko je tožnik izvedel, da se je civilnopravno razmerje med njima s toženko končalo, tj. 1. 1. 2024, in se je iztekel 30. 1. 2024. Materialnopravno pravilno je del tožbe, ki se nanaša na obdobje zatrjevanega dejanskega dela po predzadnji sklenjeni pogodbi (do 31. 12. 2023), zavrglo zaradi zamude prekluzivnega roka.

9. Tožnik se je že v postopku pred sodiščem prve stopnje neutemeljeno skliceval na določbi šestega odstavka 55. in 56. člena ZDR-1, na podlagi katerih v primeru nezakonitega veriženja pogodb za določen čas trimesečna ali krajša prekinitev ne pomeni prekinitve zaporednega sklepanja pogodb o zaposlitvi. Ker je bila prekinitev njegovega dela s toženko krajša od treh mesecev, vztraja, da sploh ni šlo za prekinitev, zaradi česar naj bi pravočasno vložil tožbo glede celotnega vtoževanega obdobja dejanskega delovnega razmerja v 30 dneh po dokončnem prenehanju sodelovanja s toženko. Kot je pojasnilo že sodišče prve stopnje, določbe ZDR-1 v zvezi z nezakonitim zaporednim sklepanjem pogodb o zaposlitvi za določen čas za obravnavani primer niso relevantne. V zadevi ne gre za spor v zvezi s t. i. transformacijo, pri katerem se ugotavlja, ali je prišlo do zlorabe instituta pogodbe o zaposlitvi za določen čas, ki naj bi ob pravilu sklepanja pogodb za nedoločen čas predstavljala izjemo, temveč za spor v zvezi z obstojem dejanskega (faktičnega) delovnega razmerja, v katerem se ugotavlja, ali ima razmerje med strankama elemente delovnega razmerja. V takem primeru so zaradi določb drugega odstavka 13. člena ZDR-1 dejstva pomembnejša od formalne oblike sodelovanja, zato je mogoča sodna ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Med strankama ni sporno, da v času od 1. 1. 2024 do 14. 2. 2024 nista sodelovali, torej tedaj niso mogli biti podani elementi delovnega razmerja. Med prvim sodelovanjem med strankama, ki naj bi imelo elemente delovnega razmerja od 1. 1. 2007 do 31. 12. 2023, in drugim sodelovanjem, ki naj bi imelo elemente delovnega razmerja od 1. 1. 2024 dalje, je bilo obdobje prekinitve, ko tožnik dela za toženko ni opravljal, za to obdobje niti ni veljala pogodba civilnega prava, ki bi prikrivala obstoj delovnega razmerja (pogodbo o zaposlitvi). Prekinitev dela po pogodbah civilnega prava terja uveljavljanje obstoja delovnega razmerja v rokih, ki jih za to predvideva 200. člen ZDR-1, tožbo je treba vložiti najkasneje v roku 30 dni od dneva, ko je razmerje prenehalo, tako izhaja iz odločitev vrhovnega sodišča VIII Ips 16/2018, VIII Ips 258/2015, VIII Ips 165/2016, VIII Ips 5/2022, ter odločitve pritožbenega sodišča Pdp 542/2023. Te odločitve, na nekatere od njih se sklicuje tudi sodišče prve stopnje v izpodbijanem sklepu, so v bistvenem podobne obravnavani glede roka za uveljavitev sodnega varstva, tožnikovo drugačno pritožbeno vztrajanje pa je neutemeljeno. V njih je odločilno vprašanje roka za uveljavljanje obstoja delovnega razmerja, pri katerem je prišlo do vmesne prekinitve, prav to pa je odločilno tudi v tej zadevi. Če pride do prekinitve dejanskega delovnega razmerja, mora delavec vložiti tožbo v 30 dneh po vsaki prekinitvi, če želi uveljaviti obstoj delovnega razmerja tudi za čas sodelovanja z domnevnim delodajalcem pred prekinitvijo.

10. Tožnik se zmotno zavzema za to, da bi se najprej ugotavljali elementi delovnega razmerja za celotno vtoževano obdobje, nato pa bi se zaradi zaporednega sklepanja pogodb o produkcijsko programskem sodelovanju štelo, da je šlo za veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, pri katerem trimesečne ali krajše prekinitve ne štejejo za prekinitev veriženja. Gre namreč za dva različna instituta, pri transformaciji pogodb o zaposlitvi za določen čas v pogodbo o zaposlitvi za nedoločen čas je razmerje med strankama nesporno delovno razmerje, delavec si pred sodiščem prizadeva (le) za trajanje tega delovnega razmerja za nedoločen čas. Pri uveljavljanju obstoja delovnega razmerja pa delavec na podlagi dejstev, tj. dejanskega obstoja elementov delovnega razmerja med strankama, zahteva vzpostavitev delovnega razmerja za čas, ko so ti elementi obstajali. Ker si v takem primeru pred sodiščem delavec prizadeva za upoštevanje dejstev pred pravnoformalno obliko njegovega sodelovanja z delodajalcem, ni pomembno, kakšna pogodba je (pisno) sklenjena med njima, oziroma to lahko uveljavlja tudi, če pogodbe med njima sploh ni. Podlaga za priznanje obstoja delovnega razmerja v tej zadevi je lahko le dejansko razmerje z elementi delovnega razmerja, ne pa sklenjene pogodbe o programskem sodelovanju. Zmotno je zavzemanje za to, da bi se zaporedno sklenjene pogodbe o programskem sodelovanju štele za zaporedno sklenjene pogodbe o zaposlitvi za določen čas. V sporu v zvezi z obstojem delovnega razmerja ni mogoče niti po analogiji uporabiti določbe šestega odstavka 55. člena ZDR-1, da trimesečna prekinitev ne pomeni prekinitve zaporednega sklepanja pogodb o zaposlitvi (veriženja). Drugačne pritožbene navedbe niso utemeljene, pravno nepomembno za odločitev v tej zadevi pa je vprašanje uveljavljanja transformacije v primeru prekinitev med pogodbami o zaposlitvi za določen čas.

11. Materialnopravno utemeljena pa je tožnikova pritožba v delu, ki se nanaša na pravočasnost tožbe za čas od 1. 1. 2024 do 15. 2. 2024. Gre za obdobje, ko tožnik po lastnih trditvah ni sodeloval s toženko niti v tem času ni veljala nobena pogodba med njima, temu obdobju pa je zvezno sledilo obdobje zatrjevanega dejanskega dela tožnika, ki naj bi imelo elemente delovnega razmerja in po izteku katerega je tožnik pravočasno uveljavljal sodno varstvo. Glede na to tožniku ni bilo treba tožbe z zahtevkom za obstoj delovnega razmerja za čas od 1. 1. 2024 do 15. 2. 2024 vložiti v 30 dneh po izteku tega obdobja, pravočasno jo je vložil v 30 dneh po prenehanju sodelovanja s toženko po izteku zadnje civilnopravne pogodbe med njima. Dejstvo, da v tem času tožnik ni opravljal dela za toženko, ni odločilno za presojo pravočasnosti vložitve tožbe, temveč za presojo vsebinske utemeljenosti zahtevka za to obdobje, o čemer bo sodišče prve stopnje še odločalo. V tem delu je zato pritožbeno sodišče tožnikovi pritožbi ugodilo in sklep v tem delu razveljavilo ter zadevo v tem obsegu vrnilo sodišču prve stopnje v nov postopek (3. točka 365. člena ZPP).

12. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato jih pritožbeno sodišče skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne presoja.

13. Ker glede preostalega dela sklepa niso podani pritožbeni razlogi in ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo v delu, ki se nanaša na zavrženje tožbe glede zahtevka, ki se nanaša na obdobje pred 1. 1. 2024, zavrnilo kot neutemeljeno ter kot pravilen in zakonit potrdilo ta del sklepa sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

14. Odločitev o stroških pritožbenega postopka se v skladu z določbo tretjega odstavka 165. člena ZPP pridrži za končno odločbo.

Tožbe ni zavrglo kot prepozne v delu tožbenega zahtevka, ki se nanaša na ugotovitev obstoja delovnega razmerja od 15. 2. 2024 dalje z vsemi pravicami in obveznostmi, in da mu je delovno razmerje nezakonito prenehalo 31. 12. 2024. O tem delu zahtevka bo sodišče prve stopnje v nadaljevanju še odločilo.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 13, 13/2, 55, 55/6, 56, 200, 200/3

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 365, 365-2, 365-3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.