VDSS Sodba Psp 156/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-15

mag. Lilijana Strban (preds.), Edo Škrabec (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

obnova upravnega postopka - novo dejstvo in dokaz

Za odločitev v tej zadevi je odločilen odgovor na vprašanje, ali pomeni sklep sodišča Psp 102/2010 z dne 28. 8. 2024 in sodba sodišča Ps 260/2023 z dne 4. 3. 2024 za nov dokaz oziroma novo dejstvo v smislu 1. točke 260. člena ZUP. Določeno je, da postopek, ki je končan z odločbo, zoper katero v upravnem postopku ni rednega pravnega sredstva (odločba, dokončna v upravnem postopku) se obnovi, če se zve za nova dejstva ali se najde ali pridobi možnost uporabiti nove dokaze, ki bi bili mogli sami zase ali v zvezi z že izvedenimi in uporabljenimi dokazi pripeljati do drugačne odločbe, če bi bila ta dejstva oziroma dokazi navedeni ali uporabljeni v prejšnjem postopku. Za nov dokaz samo takšen dokaz, ki je obstajal že pred izdajo dokončne odločbe, vendar ni bil znan, ker se zanj ni vedelo. Možnost uporabe tega dokaza je nastala pozneje, ker se je zanj izvedelo oziroma se je nov dokaz našel šele po končanem upravnem postopku. V tej zadevi je bila sodna odločba izdana po dokončnosti upravne odločbe. Glede na navedeno v tem primeru ne gre za nov dokaz.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnica sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek, da se sklep imenovanega zdravnika št. ... z dne 18. 11. 2014 v povezavi z odločbo št. ... z dne 18. 12. 2024 odpravi in upravni postopek v zadevi št. ... obnovi. Zavrnilo je tudi tožbeni zahtevek na odpravo sklepa št. ... z dne 18. 11. 2024 v povezavi z odločbo št. ... z dne 18. 12. 2024 in da se obnovi postopek v zadevi št. ..., nadalje tožbeni zahtevek, da se odpravi sklep št. ... z dne 18. 11. 2024 v povezavi z odločbo št. ... z dne 18. 12. 2024 in da se obnovi postopek v zadevi št. ..., nadalje, da se odpravi sklep št. ... z dne 18. 11. 2024 v povezavi z odločbo št. ... z dne 18. 12. 2024 in da se obnovi postopek v zadevi št. ... in da se odpravi sklep št. ... z dne 18. 11. 2023 v povezavi z odločbo št. ... z dne 18. 12. 2024 in da se obnovi postopek v zadevi št. ... Odločilo je tudi, da tožnica sama nosi svoje stroške postopka.

2. Zoper sodbo je pritožbo vložila tožnica zaradi bistvenih kršitev določb postopka iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (v nadaljevanju: ZPP),

zmotne uporabe materialnega prava ter zmotne ugotovitve dejanskega stanja. Po mnenju tožnice je sodba arbitrarna in tudi v nasprotju s sodno prakso ter ne vsebuje razlogov o odločilnih dejstvih. Sodišče je odločilo v škodo tožnice zaradi nepravilne uporabe tretjega odstavka 81. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (v nadaljevanju: ZDSS-1).

Posledično je prišlo do procesne kršitve iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ki vpliva na pravilnost in zakonitost sodbe. S svojo odločitvijo je v veljavi ohranilo očitno nepravilne in nezakonite odločbe toženca, zaradi česar je financiranje tožničinega nadomestila za čas, ko bi tožnica morala biti v podaljšanem staležu, ohranilo na tožničinem delodajalcu. To breme bi moral nositi toženec. Razen tega je tudi nepravilno (nižje) tudi nadomestilo za čas nezmožnosti za delo. Sodišče v obrazložitvi niti ne omeni drugih zadev, kjer je tožnica prav tako predlagala obnovo postopka, saj toženec ni vsebinsko odločal o predlogih izbrane zdravnice za podaljšanje staleža, temveč se je skliceval na svojo nepristojnost zaradi odločbe ZPIZ o pravici do poklicne rehabilitacije. Tožnici je bila zaradi tega v nasprotju s 35. členom Zakona o zdravstvenem varstvu in zdravstvenem zavarovanju (v nadaljevanju: ZZVZZ)

odvzeta pravica prejemati nadomestilo med začasno zadržanostjo od dela. Ta krivica ni bila odpravljena niti s "pripoznavo" za določena obdobja. Bistvo zavrnitve zahtevka je v tem, da v primeru, ko se je upravni organ pri odločanju skliceval izključno na obstoj odločbe ZPIZ, ki je bila pozneje odpravljena, ne gre za "novo dejstvo" v smislu obnovitvenih pravil, ker da bi moralo takšno dejstvo obstajati že v času pred izdajo odločbe. Tožnica se s takšnim stališčem ne strinja. Že ob vložitvi socialnega spora zoper odločbo ZPIZ je bilo tožnici jasno, da bo odločba kot nezakonita odpravljena, ni pa tedaj mogla predložiti sodbe, ki bi to dokazovala. Je pa ves čas opozarjala na dejstvo, da odločba ZPIZ morda je dokončna, ni pa še pravnomočna. Toženec je za dejstvo, da je v teku socialni spor vedel in se do njega opredeljeval v smislu, da ni relevantno. Sodišče je tudi zmotno zavrnilo obnovo postopka po uradni dolžnosti, ker ni izkazan javni interes. Tudi to stališče je dejansko in materialno zmotno. Po mnenju tožnice je javni interes v tem, da zavarovalnica, torej javni zavod, ravna zakonito in v skladu z namenom, s katerim je bila ustanovljena. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo razveljavi ter zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje. Priglaša pritožbene stroške.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah razlogov, navedenih v pritožbi. Po drugem odstavku 350. člena ZPP v zvezi z 19. členom ZDSS-1 je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, niti tistih, ki jih uveljavlja pritožba. Dejansko stanje je pravilno in popolno ugotovilo ter sprejelo pravilno materialnopravno odločitev.

5. Neutemeljene so pritožbene navedbe, da je v zadevi podana kršitev določb postopka po 14. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana, če ima sodba pomanjkljivosti, zaradi katerih se ne more preizkusiti, zlasti pa, če je izrek sodbe nerazumljiv, če nasprotuje samemu sebi ali razlogom sodbe, ali če sodba sploh nima razlogov ali v njej niso navedeni razlogi o odločilnih dejstvih, ali so ti razlogi nejasni ali med seboj v nasprotju. Odločitev sodišča prve stopnje je jasna, izrek sodbe je razumljiv, samemu sebi ne nasprotuje, prav tako ima sodba razloge o odločilnih dejstvih, ti razlogi pa tudi niso nejasni, niti niso med seboj v nasprotju. Razlogi sodbe tudi zadoščajo standardu zadostne obrazložitve. Prav tako v zadevi ni podana kršitev po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, kot to uveljavlja tožnica. V zadevi ne gre za očitano protispisnost. Zato bi šlo, če bi sodišče napravilo napako pri tehničnem prenosu vsebine listin ali zapisnikov o izvedbi dokazov v razloge sodbe. Tega pa iz sodbe ne izhaja niti tožnica ni pojasnila, v čem naj bi bila podana navedena kršitev. Prav tako so ne utemeljene pritožbene navedbe, da je odločitev sodišča arbitrarna ter v nasprotju s sodno prakso. Sodišče je, upoštevaje drugi odstavek 58. člena ZDSS-1, presojalo pravilnost in zakonitost izpodbijanih odločb toženca. Postopek je vodilo upoštevaje določbe ZDSS-1 in določbe ZPP. Sprejeto odločitev je tudi ustrezno obrazložilo.

6. Sodišče tudi ni kršilo določbe tretjega odstavka 81. člena ZDSS-1, kot to neutemeljeno v pritožbi uveljavlja tožnica. Navedena določba ureja prepoved reformatio in peius, do česar pa v tej zadevi ni prišlo.

7. Tožnica v več zadevah, ki jih je sodišče združilo v skupno obravnavanje, uveljavljala odpravo že omenjenih odločb toženca, s katerimi je drugostopenjski organ zavrnil pritožbe tožnice, vložene zoper prvostopenjske sklepe, s katerimi je imenovani zdravnik zavrgel tožničine predloge za obnovo postopka.

8. Iz dejanskih ugotovitev sodišča prve stopnje izhaja, da je tožnica predlog za obnovo postopka med drugim vložila sklicujoč se na 1. točko 260. člena ZUP. Tožnica je kot nov dokaz predlagala sklep opr. št. Psp 102/2010 z dne 28. 8. 2024, na podlagi katerega se je seznanila, da ZPIZ Slovenije kot nasprotna stranka v postopku ni vložil pritožbe zoper odločitev o odpravi odločb ZPIZ-a in je posledično izrek sodbe sodišča prve stopnje opr. št. Ps 260/2023 z dne 4. 3. 2024 (priloga A/7 sodnega spisa) o odpravi odločbe ZPIZ št. zadeve: ..., št. dosjeja: ... z dne 1. 3. 2023 ter iste številke zadeve in številke dosjeja z dne 20. 9. 2022, postal pravnomočen. Gre za odločbo, s katero je bila tožnica z 20. 9. 2022 razvrščena v II. kategorijo invalidnosti zaradi posledic bolezni in ji je bila priznana pravica do poklicne rehabilitacije. Toženec je navedeno odločbo upošteval pri odločanju o začasni nezmožnosti tožnice za delo in ob ugotovitvi, da je tožnica razvrščena v II. kategorijo invalidnosti in so ji bile priznane pravice iz invalidskega zavarovanja, ugotovil, da je tožnica zmožna za delo.

9. Za odločitev v tej zadevi je glede na pritožbene navedbe odločilen odgovor na vprašanje, ali pomeni sklep sodišča Psp 102/2010 z dne 28. 8. 2024 in sodba sodišča Ps 260/2023 z dne 4. 3. 2024 za nov dokaz oziroma novo dejstvo v smislu 1. točke 260. člena Zakona o splošnem upravnem postopku (v nadaljevanju: ZUP).

Določeno je, da postopek, ki je končan z odločbo, zoper katero v upravnem postopku ni rednega pravnega sredstva (odločba, dokončna v upravnem postopku) se obnovi, če se zve za nova dejstva ali se najde ali pridobi možnost uporabiti nove dokaze, ki bi bili mogli sami zase ali v zvezi z že izvedenimi in uporabljenimi dokazi pripeljati do drugačne odločbe, če bi bila ta dejstva oziroma dokazi navedeni ali uporabljeni v prejšnjem postopku.

10. Kot to izhaja iz sodne prakse in literature

pri omenjenem obnovitvenem razlogu velja za nov dokaz samo takšen dokaz, ki je obstajal že pred izdajo dokončne odločbe, vendar ni bil znan, ker se zanj ni vedelo. Možnost uporabe tega dokaza je nastala pozneje, ker se je zanj izvedelo oziroma se je nov dokaz našel šele po končanem upravnem postopku. V tej zadevi, je bila sodna odločba izdana po dokončnosti upravne odločbe. Glede na navedeno v tem primeru ne gre za nov dokaz, kot je to pravilno obrazložilo že sodišče prve stopnje. Prav tako tudi ne gre za novo dejstvo. Tudi to bi moralo obstajati že pred izdajo dokončne odločbe, vendar je bila odločba izdana ne glede na to dejstvo, ker se zanj ni vedelo. Dejansko mora torej iti za "staro" že prej nastalo dejstvo, ki je "novo" le toliko, da se je zanj izvedelo šele po končanem postopku, kot to izhaja iz že omenjene pravne literature. Sodišče prve stopnje je zato pravilno presodilo, da niso izpolnjeni pogoji za obnovo postopka po 1. točki 260. člena ZUP in so torej s tem v zvezi pritožbene navedbe neutemeljene.

11. Tudi glede vprašanja, ali je bil toženec dolžan postopek obnoviti po uradni dolžnosti, je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, da organ obnovi postopek po uradni dolžnosti le zaradi varstva javnega interesa, ne pa zaradi varstva pravic ali pravnih koristi strank, če ni hkrati podan tudi javni interes. Ker v tem primeru ne gre za varovanje javnega interesa, toženec ni bil dolžan začeti obnove postopka. Skladno z 261. členom ZUP lahko obnovo upravnega postopka v tem primeru predlaga stranka, kar je tožnica tudi storila.

12. Glede pritožbenih navedb, da sodišče prve stopnje v obrazložitvi ni omenilo še drugih zadev pod opr. št. Ps 107/2024, Ps 587/2024, Ps 748/2024, Ps 865/2024, Ps 120/2024 in Ps 1107/2024 pa pritožbeno sodišče poudarja, da so bile navedene zadeve tudi že obravnavane pred pritožbenim sodiščem,

pri čemer pa v navedenih zadevah ni bilo odprto vprašanje obnove postopka, temveč je šlo za presojo sodbe na podlagi pripoznave. Navedene sodne odločbe na rešitev te zadeve nimajo nobenega vpliva.

13. Glede na navedeno je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

14. Ker tožnica s pritožbo ni uspela, zato krije sama svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 154. in 165. člena ZPP).

Glej Erik Kerševan; Vilko Androjna, Upravno procesno pravo: upravni postopek in upravni spor, Lexpera, GV založba, Ljubljana 2018.

Psp 119/2025, Psp 120/2025, Psp 124/2025, Psp 123/2025 in Psp 121/2025 vse z dne 18. 6. 2025.

Zakon o splošnem upravnem postopku (1999) - ZUP  - člen 260, 260-1, 261

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 58, 58/2, 81, 81/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.