VDSS Sodba Pdp 416/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Urša Klemenčič

plačilo plače - pisno soglasje - nedopustnost pobotanja - plačilo denarne kazni

Toženka se zgrešeno sklicuje na določbe OZ o pobotu, saj to ni pravna podlaga za odločitev v zadevi. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo posebno pravno ureditev v ZDR-1, ki je prilagojena značilnostim delovnega razmerja (zlasti temu, da je delavec v razmerju šibkejša stranka, in delavčevi eksistenčni odvisnosti od plače), v drugem odstavku 136. člena ZDR-1. Ta določa, da delodajalec ne sme svoje terjatve do delavca brez njegovega pisnega soglasja pobotati s svojo obveznostjo plačila.

Sodišče prve stopnje je ugodilo zahtevku za plačilo dela plače za februar 2024, plače za marec 2024, dela regresa za letni dopust za leto 2024 in dnevnic, na podlagi ugotovitve, da je toženka tožniku znesek 4.500,00 EUR, ki ga je opredelila kot avans plače, nakazala za plačilo denarne kazni za storjeni prekršek v Franciji, nato pa tožniku v nasprotju z drugim odstavkom 136. člena ZDR-1 ni izplačala pripadajočih (neto) prejemkov iz delovnega razmerja, saj jih je brez njegovega pisnega soglasja pobotala s svojo terjatvijo za vračilo zneska, ki mu ga je nakazala zaradi plačila denarne kazni.

I. Pritožba se zavrne in se izpodbijana sodba potrdi.

II. Toženka krije svoje stroške pritožbenega postopka, tožniku pa je dolžna v roku 8 dni povrniti njegove stroške odgovora na pritožbo v višini 279,99 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od devetega dne dalje do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, naj tožniku plača v I. točki izreka opredeljene zneske z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Toženki je naložilo povračilo tožnikovih stroškov postopka ter jo zavezalo k plačilu 77,3 odstotka sodne takse.

2. Zoper sodbo se pritožuje toženka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Uveljavlja, da sodba nima razlogov o odločilnih dejstvih, zaradi česar je ni mogoče preizkusiti in je podana bistvena kršitev določb postopka. Navaja, da je v razlogih sodbe navedeno, da je plačilo avansa plače dopustno in dovoljeno, a da do plačila avansa tožnikove plače ni prišlo, sodišče prve stopnje pa ni navedlo, kakšna je pravna podlaga plačila 5.300,00 EUR in kdaj naj bi bil nezakoniti pobot izveden. Sklicuje se na 311. in 312. člen OZ. Trdi, da 6. 3. 2024 ni bilo pogojev za izvedbo pobota, tedaj je tožniku dejansko in ne zgolj formalno nakazala avans plače, dnevnic, regresa in ostalih prejemkov iz delovnega razmerja, kar je dopustno in mogoče. Nasprotuje stališču, da je avans plače zakonit le, če se istočasno odda REK obrazec, saj določbe Zakona o davčnem postopku tega ne določajo. Trdi, da je poravnala in plačala vse predpisane davke in prispevke. Navaja, da od tožnika ni terjala ničesar, niti ni zanj plačala kakšne obveznosti ali obveznosti, ki bi jo zakrivil tožnik in bi jo moral plačati on sam, zato ni prišlo do zadržanja izplačila tožnikove plače oziroma drugih prejemkov. Ponavlja, da je denar v obliki avansa nakazala na tožnikov transakcijski račun, zaradi česar ni pravilno sklicevanje na sodbo VDSS Pdp 988/2014. Tožniku je pred zapadlostjo poravnala bodoče obveznosti iz delovnega razmerja. Za veljavnost avansnega plačila ni predpisana formalna oblika; ta ni pogoj za veljavnost pravnega posla. Nasprotuje stališču, da zapis "avans plače" ob nakazilu pomeni obid zakonskih določb; v sodbi ni pojasnjeno, katere zakonske določbe naj bi obšla, niti kako bi pravdni stranki zadostili morebitnemu pogoju obličnosti (glede na to, da je bil tožnik v času izplačila v Franciji). Sodišču prve stopnje očita nekritično oceno izpovedi tožnika, ki se je sprenevedal, da ni vedel, da naj bi mu bil nakazan avans plače, priznal pa je, da je bila denarna kazen izrečena njemu, ne pa toženki, ter da se je z njo pogovarjal, da bo plačal neke obroke, da bo moral delati tri mesece ter da je soglašal, da mu nakažejo denar. Navaja, da je sugestibilno vprašanje, ali je bila tožniku nakazana plača ali denar za prekršek, in se sklicuje na njegovo izpoved, da mu toženka nikoli ni poravnavala kazni za prekrške, ki jih je storil. Zaradi nasprotovanja odločitvi o glavni stvari nasprotuje tudi odločitvi o plačilu stroškov postopka. Predlaga, da se izpodbijano sodbo spremeni in zavrne tožbeni zahtevek s stroškovno posledico, oziroma da se sodba razveljavi in vrne zadeva v novo odločanje sodišču prve stopnje. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in potrditev izpodbijane sodbe. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo sodbo na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov iz pritožbe; po uradni dolžnosti je pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, na pravilno in popolno ugotovljeno dejansko stanje pa je pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Ni podana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato jo je pritožbeno sodišče lahko preizkusilo. Ne drži, da sodišče prve stopnje ni obrazložilo, kaj je predstavljal plačani znesek 4.500,00 EUR,

ugotovilo je, da je šlo za denar, namenjen plačilu denarne kazni za prekršek v Franciji. Iz obrazložitve sodbe tudi jasno izhaja, da je navidezno plačilo avansa plače sodišče prve stopnje štelo za obid drugega odstavka 136. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1). Ne gre za medsebojno nasprotje razlogov sodbe, ker je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da je dejansko avansno izplačilo plače sicer dopustno, da pa plačilo 6. 3. 2024 po svoji vsebini ni bilo tako.

7. V pritožbi toženka zatrjuje kršitev določb postopka, ker naj bi sodišče prve stopnje tožniku zastavilo sugestibilno vprašanje. Ker toženka ni opredelila, kako je oziroma bi lahko to vplivalo na zakonitost in pravilnost sodbe, ni podana relativna bistvena kršitev iz prvega odstavka 339. člena ZPP, prav tako ni zatrjevala, da bi bila zaradi tega podana katera izmed absolutnih bistvenih kršitev iz drugega odstavka 339. člena ZPP.

8. Z izpodbijano sodbo je sodišče prve stopnje ugodilo zahtevku za plačilo dela plače za februar 2024, plače za marec 2024, dela regresa za letni dopust za leto 2024 in dnevnic, na podlagi ugotovitve, da je toženka tožniku znesek 4.500,00 EUR,

ki ga je opredelila kot avans plače, 6. 3. 2024 nakazala za plačilo denarne kazni za storjeni prekršek v Franciji, nato pa tožniku v nasprotju z drugim odstavkom 136. člena ZDR-1 ni izplačala pripadajočih (neto) prejemkov iz delovnega razmerja, saj jih je brez njegovega pisnega soglasja pobotala s svojo terjatvijo za vračilo zneska, ki mu ga je nakazala zaradi plačila denarne kazni.

9. Toženka se zgrešeno sklicuje na določbe Obligacijskega zakonika (OZ) o pobotu, saj to ni pravna podlaga za odločitev v zadevi. Sodišče prve stopnje je pravilno uporabilo posebno pravno ureditev v ZDR-1, ki je prilagojena značilnostim delovnega razmerja (zlasti temu, da je delavec v razmerju šibkejša stranka, in delavčevi eksistenčni odvisnosti od plače),

v drugem odstavku 136. člena ZDR-1. Ta določa, da delodajalec ne sme svoje terjatve do delavca brez njegovega pisnega soglasja pobotati s svojo obveznostjo plačila.

10. Toženka v pritožbi ne zanika pravilnosti ugotovitve, da je bila 6. 3. 2024 tožniku v Franciji izrečena kazen za prekršek v višini 4.500,00 EUR, da mu je istega dne na njegovo prošnjo za pomoč v zvezi z izrečeno denarno kaznijo kot avans plače nakazala zneska 800,00 EUR

in 4.500,00 EUR ter da je tožnik s tem denarjem poravnal izrečeno kazen za storjeni prekršek. Prav tako ne nasprotuje ugotovitvi, da tožniku ni plačala plač za meseca februar in marec 2024 ter sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2024 in zahtevanih dnevnic. Neutemeljeno nasprotuje ugotovitvi, da je bilo nakazilo 4.500,00 EUR, ki ga je formalno označila kot avans plače, dejansko namenjeno plačilu denarne kazni. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik po izrečeni kazni za prekršek poklical toženko po telefonu in jo prosil, naj mu pošlje denar, tako da ji je bilo znano, zakaj potrebuje tožnik denar. Zgolj s formalno označbo, da mu je plačala avans plače, in ne kazni za prometni prekršek, toženka ne more zaobiti pravila iz 136. člena ZDR-1, po katerem brez delavčevega pisnega soglasja ni dopustno pobotati delodajalčeve terjatve. Toženka je storila prav to: tožniku je nakazala denar za plačilo denarne kazni, ta jo je tudi plačal in nadaljeval z vožnjo toženkinega tovornega vozila. Njeno zavzemanje, da je dejansko šlo za avans plače, ni utemeljeno, saj znesek 4.500,00 EUR ni bil namenjen plačilu za opravljeno delo in tožnik z njim ni mogel prosto razpolagati oziroma pokrivati svojih življenjskih potreb, ker je takoj ves znesek porabil za plačilo denarne kazni za prekršek, storjen pri delu s toženkinim tovornim vozilom. Na to je sodišče prve stopnje pravilno sklepalo tudi zaradi kasneje izdelanih REK obrazcev. Pravilno se je sklicevalo na v bistvenem podobno zadevo VDSS Pdp 988/2014. Pravno nepomembno je, kako je sicer ravnala toženka glede plačila kazni za (prometne) prekrške, ki jih je pri delu storil tožnik oziroma drugi delavci.

11. Ob pravilnem dejanskem zaključku, da je bil znesek 4.500,00 EUR tožniku nakazan za plačilo denarne kazni za prekršek v Franciji, bi za pobot tega zneska s tožnikovimi terjatvami iz delovnega razmerja toženka morala pridobiti njegovo pisno soglasje. Ker tega ni storila, neizplačilo tožniku pripadajočih neto zneskov plače za meseca februar in marec 2024 ter sorazmernega dela regresa za letni dopust in dnevnic zaradi pobota s to terjatvijo toženke ni skladno z zakonom. Kot je pravilno štelo sodišče prve stopnje, zaradi varstva delavca kot šibkejše stranke ni dopustno brez njegovega pisnega soglasja pripadajočih prejemkov iz delovnega razmerja pobotati s terjatvami delodajalca (denimo odškodninskimi zahtevki). Če delavec s tem pisno soglaša, lahko delodajalec dogovorjene zneske odteguje od plače oziroma neto plače sploh ne izplača, če pa takega soglasja ne da, delodajalec lahko od njega poplačilo svojih terjatev zahteva pred sodiščem v individualnem delovnem sporu. Pravno nepomembno je, komu je bil izrečen prekršek oziroma kdo bi moral kriti strošek denarne kazni, za odločitev v zadevi je pomembno le, da za neizplačilo neto plač in drugih prejemkov iz delovnega razmerja toženka ni imela tožnikovega pisnega soglasja. Toženka zmotno šteje, da mora zaradi ugoditve zahtevku dvakrat plačati tožniku pripadajoče prejemke, 6. 3. 2024 tožniku namreč ni plačala prejemkov iz delovnega razmerja, temveč denarno kazen. To ne pomeni, da te ne more zahtevati nazaj - z upoštevanjem prepovedi iz drugega odstavka 136. člena ZDR-1 je delodajalcu zgolj onemogočeno proti volji delavca zniževati (ali celo odvzeti, kot v tem primeru) plačilo za njegovo delo na račun terjatev delodajalca. Ker izostanek plačila že samo ene mesečne plače lahko za delavca in njegovo družino pomeni hude finančne težave in težko socialno breme,

mora delodajalec skladno z veljavnimi predpisi svoje terjatve uveljavljati na drugačen način, in ne z odtegovanjem od plače.

12. Druge pritožbene navedbe za odločitev niso pravno odločilne, zato jih pritožbeno sodišče skladno z določbo prvega odstavka 360. člena ZPP ne presoja.

13. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere se pazi po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

14. Toženka s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, tožniku pa je dolžna skladno z določbo 155. člena ZPP povrniti njegove potrebne stroške odgovora na pritožbo po Odvetniški tarifi (OT). Iz tega naslova mu je treba priznati: 375 točk za sestavo odgovora na pritožbo in 7,5 točke za 2-odstotne materialne stroške, kar po prištetju 22‑odstotnega DDV (glede na vrednost odvetniške točke 0,60 EUR) znaša 279,99 EUR. Višji priglašeni stroški za poročilo stranki nimajo podlage v OT, saj so vključeni v nagrado za sestavo vloge - odgovora na pritožbo. V primeru zamude toženka tožniku dolguje še zakonske zamudne obresti od prvega dne po preteku paricijskega roka.

Toženka je tožniku plačala znesek 5.300 EUR, vendar pa je tožnik tožbo umaknil za znesek 800,00 EUR, kolikor je znašala blokada njegovega TRR, zato je v zadevi spornih le še 4.500 EUR.

B. Kresal, v: Zakon o delovnih razmerjih s komentarjem, Lexpera, GV založba, Ljubljana 2024, str. 931.

Tožnik je imel blokiran TRR, ta znesek mu je bil takoj odtegnjen z računa, zato z njim ni mogel poravnati denarne kazni.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 136, 136/2

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.