VDSS Sodba in sklep Pdp 346/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

dr. Martina Šetinc Tekavc (preds.), mag. Urša Klemenčič (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

posredovanje delavcev drugemu uporabniku - poslovni model - zloraba - dejanski delodajalec - formalni delodajalec - pravni interes za pritožbo - zavrženje pritožbe - sodba SEU - prejemki iz delovnega razmerja - agencija za posredovanje delovne sile - prikrajšanje pri plači - reintegracija delavca - stroški postopka - prekluzivni rok za sodno varstvo

Prva toženka se pritožuje zoper del sodbe, kjer je bilo drugi toženki naloženo, da tožniku plača razlike v plači od oktobra 2019 do aprila 2020 z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Ker se sodba v tem delu nanjo ne nanaša, nima pravnega interesa za vlaganje pritožbe zoper ta del odločitve. Navedenega ne spremeni okoliščina, da je bila prva toženka formalna delodajalka tožnika v navedenem obdobju in mu je obračunavala in izplačevala prejemke iz delovnega razmerja.

Da je prišlo do zlorabe pogodbenega razmerja, je sodišče prve stopnje ugotovilo tudi za obdobje od 1. 10. 2019 do 29. 4. 2020, ko je bil tožnik formalno zaposlen pri prvi toženki, ki je registrirana za opravljanje dejavnosti za zagotavljanje dela delavcev uporabniku in je z drugo toženko imela sklenjen okvirni sporazum o zagotavljanju delavcev, na podlagi katerega je od 1. 10. 2019 dalje na delo k drugi toženki napotila tožnika. Ker je tožnik že pred napotitvijo s strani prve toženke za drugo toženko opravljal delo, in to neprekinjeno od 1. 6. 2000, je skupno obdobje napotitev predstavljalo stalen, in ne začasen položaj tožnika, čeprav ga je prva toženka napotovala na delo k drugi toženki šele od 1. 10. 2019. Za tožnika se s 1. 10. 2019 ni nič spremenilo, kar pomeni, da je bilo tudi pogodbeno razmerje med drugo in prvo toženko zlorabljeno za prikrivanje dejanskega delovnega razmerja tožnika pri drugi toženki.

Tožnik zaradi zlorabe poslovnega modela od druge toženke kot svoje dejanske delodajalke zahteva plačilo denarnih terjatev iz delovnega razmerja, zato se za vložitev tožbe ne uporablja prekluzivni rok za sodno varstvo iz tretjega odstavka 200. člena ZDR-1. Prav tako druga toženka neutemeljeno uveljavlja, da tožnik ne more zahtevati plačila terjatev iz delovnega razmerja brez ugotovitve, da je med njima obstajalo delovno razmerje.

Ker je bil tožnikov delovnopravni položaj v celoti saniran z ugotovitvijo, da mu je delovno razmerje pri drugi toženki nezakonito prenehalo z dnem 29. 4. 2020, in je bil tudi reintegriran k drugi toženki, prva toženka pravilno izpostavlja, da tožnik nima pravnega interesa še za ugotovitev, da je odpoved, ki mu jo je podala dne 14. 4. 2020 (na podlagi katere mu je nato dne 29. 4. 2020 prenehalo delovno razmerje tudi pri dejanski delodajalki) nična oziroma nezakonita. To bi lahko zahteval le, če se ne bi ugotovilo, da je tudi pri napotitvi s strani prve toženke prišlo do zlorabe, ki je prikrivala dejansko delovno razmerje tožnika pri drugi toženki.

O stroškihh postopka je sodišče pravilno odločilo na podlagi petega odstavka 41. člena ZDSS-1, skladno s katerim v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja, del katerih je tudi reparacija, krije delodajalec svoje stroške postopka ne glede na izid postopka.

I. Pritožba prvo tožene stranke zoper 36. do 44. alinejo VI. točke izreka sodbe se zavrže.

II. Pritožbi prvo tožene stranke zoper VII. točko izreka sodbe se ugodi tako, da se sodba v VII. točki razveljavi in se zavrže tožba v delu, kjer tožeča stranka primarno zahteva ugotovitev ničnosti odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podala prvo tožena stranka in v delu, kjer podredno zahteva ugotovitev nezakonitosti odpovedi, ki jo je podala prvo tožena stranka.

III. Pritožba drugo tožene stranke se zavrne in se potrdi izpodbijani del sklepa in nerazveljavljeni izpodbijani del sodbe.

IV. Drugo tožena stranka krije svoje stroške pritožbe.

1. V predmetni zadevi sta sodišči prve in druge stopnje že odločali. Sodišče prve stopnje je s sodbo in sklepom Pd 80/2020 z dne 24. 10. 2022 zavrnilo primarni in podredni zahtevek tožnika zoper prvo in drugo toženko ter družbo B. d. o. o. glede ugotovitve ničnosti pogodb o zaposlitvi, odpovedi in priznanju delovnega razmerja pri drugo toženki in zavrglo tožbo glede ugotovitve obstoja delovnega razmerja od 1. 10. 1996 do 31. 12. 1999 ter za izročitev pogodbe o zaposlitvi. Pritožbeno sodišče je s sodbo in sklepom Pdp 88/2023 z dne 18. 7. 2023 razveljavilo prvostopenjsko sodbo glede odločitve o obstoju in prenehanju delovnega razmerja med tožnikom in drugo toženko od 30. 4. 2020 dalje, glede reintegracije in reparacije in posledično glede odpovedi, podane s strani prve toženke in podredno predlagane reintegracije k slednji.

2. Sodišče prve stopnje je v novem sojenju s sklepom dopustilo spremembo tožbe z dne 12. 4. 2024 (točka I izreka), zavrglo tožbo glede ničnosti pogodb o zaposlitvi, obstoja delovnega razmerja do vključno 29. 4. 2020 in plačilom nadaljnjih povprečnih plač (točka VIII izreka) ter ustavilo postopek glede plačila potnih stroškov in malice (točka IX izreka). S sodbo je ugotovilo, da je med tožnikom in drugo toženko dne 29. 4. 2020 prišlo do nezakonitega prenehanja delovnega razmerja na delovnem mestu luško transportni delavec (točka II izreka). Drugi toženki je naložilo, da tožnika za čas od 30. 4. 2020 do 17. 11. 2021 prijavi v vsa zavarovanja in ga pozove nazaj na delo (točka III in IV izreka) ter mu obračuna in izplača razlike v plači od maja 2015 do marca 2017 v zneskih, kot izhajajo iz izreka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 8. 5. 20217 dalje (točka V.1 izreka). Zahtevek za plačilo zakonskih zamudnih obresti do 7. 5. 2017 je zavrnilo (točka V.2 izreka). Nadalje je drugi toženki naložilo, da tožniku obračuna in izplača razliko v plači tudi za čas od aprila 2017 do decembra 2023, vključno z regresom za letni dopust, poslovno uspešnostjo, božičnico in 13. plačo, v zneskih in z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kot izhajajo iz izreka (točka VI.1 izreka), v presežku pa je zahtevek zavrnilo (točka VI.2 izreka). Ugotovilo je ničnost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podala prvo toženka (točka VII izreka) in odločilo, da toženki sami krijeta svoje stroške (točka X izreka).

3. Zoper VII. točko in 36. do 44. alinejo VI. točke izreka se pritožuje prva toženka in predlaga, da se tožba glede ničnosti odpovedi zavrže in zavrne zahtevek za plačilo razlike v plači, oziroma da se zahtevek v tem delu zavrne, oziroma da se sodba v tem delu razveljavi in vrne v nov postopek. Meni, da je podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ker sodišče ni obrazložilo, zakaj je odpoved nična. Za sanacijo delovnopravnega položaja tožnika ta ugotovitev ni potrebna, za takšen zahtevek nima pravnega interesa, zato je potrebno tožbo zavreči. Tožnikov položaj je saniran z ugotovitvijo obstoja delovnega razmerja pri drugi toženki. Odpoved bi bila lahko nična le, če bi jo podala oseba, ki ni delodajalec, prva toženka pa je bila tožnikov delodajalec. Sodišče tudi ni pojasnilo, kakšne posledice ima ta odločitev na medsebojne pravice in obveznosti, saj s to odločitvijo tožniku delovno razmerje pri prvi toženki ni prenehalo. Glede priznanih razlik v plači za čas, ko je bil tožnik v delovnem razmerju pri prvi toženki in ki jih mora plačati druga toženka, uveljavlja, da ima pravni interes, saj ta del izreka sporoča, da tožniku v tem času ni zagotavljala enakih pravic, kot so pripadale delavcem druge toženke. Tožnik je zaslišan povedal, da mu je prva toženka plačala pripadajočo plačo, zato je podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP.

4. Zoper sklep o dopustitvi spremembe tožbe in ugodilni del sodbe se pritožuje druga toženka in predlaga, da se sodba spremeni tako, da se tožbeni zahtevek zavrne oziroma da se sodba razveljavi in zadeva v tem delu vrne v nov postopek. Meni, da sodba ni obrazložena, saj ni naveden akt, na podlagi katerega naj bi bil tožnik pri drugi toženki v delovnem razmerju od 30. 4. 2020 do 17. 11. 2021. Tožnik je zamudil rok za tožbo, ker je ni vložil v 30 dneh od prenehanja delovnega razmerja pri A. d. o. o. in B. d. o. o., prav tako ni postavil zahtevka za ugotovitev obstoja delovnega razmerja, zato ne more zahtevati plačila prejemkov. Nasprotuje ugotovitvi, da njeno razmerje z IPS-i ni imelo pravne narave podjemne pogodbe. Za ta čas je bil tožnikov zahtevek za ugotovitev obstoja delovnega razmerja pri drugi toženki pravnomočno zavrnjen. Zaključek, da so podani elementi delovnega razmerja med tožnikom in drugo toženko, je napačen. Nezakonito delovanje IPS-ov ne more biti podlaga za ugotovitev obstoja delovnega razmerja, kar izhaja tudi iz svetovalnega mnenja. Vrhovno sodišče RS je nato to stališče spremenilo brez ustrezne argumentacije. Uveljavlja kršitev 22. in 74. člena Ustave RS. Glede na stališče, da gre za posredovanje delavcev, je lahko odgovornost druge toženke le subsidiarna po šestem odstavku 62. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1), stališče, da odgovarja kot delodajalka, pa je nerazumno in pomeni poseg v pravico do svobodne gospodarske pobude. Sodišče tudi ni pojasnilo, kaj naj bi pomenilo začasno delo, zato je sodba v tem delu neobrazložena. Tudi če delo tožnika ne bi bilo začasno, to ne utemeljuje priznanja delovnega razmerja, kar izhaja tudi iz sodbe SEU C-232/20. Družbe IPS niso bile odvisne od druge toženke, druga toženka je pri njih naročala storitve, navodila za delo pa so dajali IPS-i. Druga toženka je vršila le nadzor, ki ga mora kot koncesionar, in je tudi imela pravico najemati podizvajalce. Sodišče ni ugotavljalo, ali je v konkretnem primeru res prišlo do zlorabe poslovnega modela, ampak se je le sklicevalo na odločitve Vrhovnega sodišča RS v drugih zadevah. S tem v zvezi je podana kršitev 8. člena ZPP, 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP in 22. ter 25. člena Ustave RS. Ker je prva toženka registrirana za posredovanje dela delavcev, razmerje z njo ne bi smelo biti sporno, sodišče prve stopnje pa ne pojasni, zakaj je tudi v tem primeru prišlo do zlorabe. Tožnik je opustil svojo notifikacijsko dolžnost glede kršitev A. d. o. o. in B. d. o. o.. Če bi bila o kršitvah obveščena, bi lahko od tožnika zahtevala, da terja plačilo od njiju, kolikor pa tega ne bi storil, bi bila prosta odgovornosti na podlagi 1026. člena Obligacijskega zakonika (OZ). Tožnik zahtevka po višini ni specificiral, prav tako ni zadostil trditvenemu in dokaznemu bremenu. Nasprotuje uporabi povprečne vrednosti, odločitev o razmejitvi plačila glede na povprečno plačo za luško transportnega delavca (LTD) in voznika luške mehanizacije (VLM) ter plačilo dodatkov, regresa, božičnice in 13. plače pa ni obrazložena. Prav tako ni podlage za priznanje pravic pred 30. 4. 2020, saj je šele od takrat naprej tožniku priznano delovno razmerje. Nasprotuje tudi odločitvi, da se ne uporabi 118. člen ZDR-1, saj je navedla jasne razloge za sodno razvezo, sodna praksa, na katero se sklicuje sodišče prve stopnje, pa ni uporabljiva v tem primeru. Stroške postopka bi moralo sodišče odmeriti upoštevajoč, da gre za denarni zahtevek.

5. Tožnik v odgovoru na pritožbo predlaga, da se pritožbi zavrneta in potrdi izpodbijana sodba.

6. Pritožba prve toženke je delno nedopustna, delno pa utemeljena, pritožba drugo toženke ni utemeljena.

7. Prva toženka se pritožuje zoper del sodbe, kjer je bilo drugi toženki naloženo, da tožniku plača razlike v plači od oktobra 2019 do aprila 2020 z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Ker se sodba v tem delu nanjo ne nanaša, nima pravnega interesa za vlaganje pritožbe zoper ta del odločitve. Navedenega ne spremeni okoliščina, da je bila prva toženka formalna delodajalka tožnika v navedenem obdobju in mu je obračunavala in izplačevala prejemke iz delovnega razmerja. Ker prva toženka nima pravnega interesa za pritožbo zoper 36. do 44. alinejo VI. točke izreka, je pritožbeno sodišče v tem delu njeno pritožbo zavrglo kot nedovoljeno (prvi in četrti odstavek 343. člena ZPP v zvezi s 352. členom ZPP).

8. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožnik vse od 1. 6. 2000 do 29. 4. 2020 dejansko opravljal delo za drugo toženko, čeprav pri njej ni bil formalno zaposlen. Zaposlen je bil najprej pri družbi A. d. o. o., in sicer od 1. 6. 2000 do 17. 1. 2018, nato od 18. 1. 2018 do 30. 9. 2019 pri pri družbi B. d. o. o., od 1. 10. 2019 do 29. 4. 2020 pa pri prvi toženki. Do 1. 10. 2019 je 70 % časa opravljal delo VLM, 30 % časa pa delo LTD, od 1. 10. 2019 pa je delal le kot LTD. Celotno navedeno obdobje je tožnik delo opravljal na območju pristanišča, ki je v upravljanju druge toženke, in sicer je upravljal s težko mehanizacijo za nakladanje in razkladanje na kontejnerskem, sipkem in generalnem terminalu druge toženke, kot je to ugotovilo sodišče prve stopnje.

9. Iz prvostopenjske sodbe izhaja, da je od 1. 6. 2000 do 30. 9. 20219, ko je tožnik delo pri drugi toženki formalno opravljal preko družb A. d. o. o. in B. d. o. o. (družbi IPS) prišlo do zlorabe poslovnega modela posredovanja delavcev z namenom, da se prikrije dejansko delovno razmerje tožnika pri drugi toženki. Slednje izhaja iz dejstva, da sta družbi A. d. o. o. in B. d. o. o. z drugo toženko imeli formalno sicer sklenjeno podjemno pogodbo, vendar zanjo nista opravljali storitev, kjer bi sami organizirali, nadzirali in usmerjali delo svojih delavcev, ampak sta le napotovali delavce na delo k drugi toženki, med drugim tudi tožnika. Za tako posredovanje dela delavcev nista imeli dovoljenja po 167. člen Zakona o urejanju trga dela - ZUTD, niti nista bili vpisani v register domačih pravnih in fizičnih oseb za opravljanje te dejavnosti (drugi odstavek 166. in drugi odstavek 163. člena ZUTD). Tožnik je celotno navedeno obdobje delo dejansko opravljal pri drugi toženki, in ne družbi A. d. o. o. ali B. d. o. o. Tako priči C. C. kot D. D. sta izpovedali, da so bili delavci, ki so jih k drugi toženki napotila IPS podjetja, zunanja delovna sila. Niso imeli svojega vodje pri IPS-u, ki bi skrbel za komunikacijo z drugo toženko, ampak so prejemali navodila neposredno od druge toženke, ki je tudi organizirala delovni proces. Tožnik je tako delo opravljal po navodilih in pod nadzorom druge toženke in dejansko ni opravljal dela za A. d. o. o. in B. d. o. o.. Druga toženka zato neutemeljeno uveljavlja, da je šlo le za nadzor nad nemotenim obratovanjem in varovanjem pristanišča, ki ga je dolžna izvajati kot koncesionar, in da je imela pravico najemati podizvajalce in kooperante. Sodišče prve stopnje je na podlagi navedenih ugotovitev pravilno zaključilo, da je bil tožnik dejansko zaposlen pri drugi toženki, ki mu zaradi ugotovljene zlorabe poslovnega modela posredovanja dela delavcev odgovarja za njegove terjatve iz delovnega razmerja kot dejanski delodajalec. Njena odgovornost tako ni ne klasična odškodninska ne subsidiarna na podlagi šestega odstavka 62. člena ZDR-1, ampak gre za odgovornost delodajalca v okviru postavljenega reparacijskega zahtevka.

10. Da je prišlo do zlorabe pogodbenega razmerja, je sodišče prve stopnje ugotovilo tudi za obdobje od 1. 10. 2019 do 29. 4. 2020, ko je bil tožnik formalno zaposlen pri prvi toženki, ki je registrirana za opravljanje dejavnosti za zagotavljanje dela delavcev uporabniku in je z drugo toženko imela sklenjen okvirni sporazum o zagotavljanju delavcev, na podlagi katerega je od 1. 10. 2019 dalje na delo k drugi toženki napotila tožnika. Ker je tožnik že pred napotitvijo s strani prve toženke za drugo toženko opravljal delo, in to neprekinjeno od 1. 6. 2000, je skupno obdobje napotitev predstavljalo stalen, in ne začasen položaj tožnika, čeprav ga je prva toženka napotovala na delo k drugi toženki šele od 1. 10. 2019.

Za tožnika se s 1. 10. 2019 ni nič spremenilo, kar pomeni, da je bilo tudi pogodbeno razmerje med drugo in prvo toženko zlorabljeno za prikrivanje dejanskega delovnega razmerja tožnika pri drugi toženki. Takšna zloraba pomeni kršitev temeljnih načel obligacijskega in delovnega prava (načela vestnosti in poštenja ter prepovedi zlorabe pravic iz 5. in 7. člena OZ), zato se tudi za to obdobje šteje, da je bila druga toženka dejanski delodajalec tožnika in mu posledično odgovarja za terjatve iz delovnega razmerja.

11. Druga toženka se neutemeljeno sklicuje na odločitev Sodišča EU v zadevi Daimler AG, C- 232/2020. Odgovor Sodišča EU v navedeni zadevi se je nanašal le na podlago, ki izhaja iz prava EU, ob upoštevanju dejanskega stanja v zadevi, v kateri je bil delavec zaposlen pri agenciji za zagotavljanje začasnega dela, vendar njegovo delo ni bilo začasno, zato je bilo relevantno vprašanje sankcioniranja zaposlitve, ki ni več začasna. Pri tem pa ni ovire, da države članice delavcem v zakonodaji, kolektivnih pogodbah in preko sodne prakse zagotovijo večjo zaščito, kot izhaja iz Direktive 2008/104/ES. Glede na ugotovljeno dolgotrajno zlorabo s strani druge toženke, ki pa ni bila ugotovljena le v primeru tožnika, ampak več delavcev, slednja neutemeljeno vztraja, da je sankcija nesorazmerna.

12. Niso podane očitane kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, 8. člena ZPP ter 22. in 25. člena Ustave RS, ki jih je druga toženka uveljavljala, ker sodišče prve stopnje zaključka o zlorabi poslovnega modela posredovanja delavcev naj ne bi obrazložilo. Sodišče prve stopnje ni izhajalo le iz odločitev Vrhovnega sodišča RS v podobnih zadevah, ampak je ugotavljalo, kakšno naravo je imelo sodelovanje tožnika z drugo toženko preko družb A. d. o. o., B. d. o. o. in prve toženke. Svoje dokazne zaključke je v zadostni meri obrazložilo, zato se sodbo da preizkusiti. Izhajalo je iz analize sklenjenih pogodb, položaja IPS družb, prve toženke in tožnika, upoštevalo je izpoved tožnika in prič C. C., D. D., E. E. in F. F.. Pri sprejemu odločitve je pravilno upoštevalo tudi sodno prakso Vrhovnega sodišča RS v istovrstnih sporih zoper drugo toženko, ki s pritožbenim nestrinjanjem s stališči Vrhovnega sodišča RS ne more biti uspešna. Sodišče prve stopnje je v zadostni meri pojasnilo tudi, zakaj napotitve tožnika niso bile le začasne s tem, ko je ugotovilo, da je na enak način opravljal delo pri drugi toženki skoraj 20 let. S to ugotovijo se je posredno opredelilo tudi do vprašanja, ali je šlo za krajšo ali trajno napotitev, saj skoraj 20 letno obdobje ne more predstavljati začasne napotitve. Ker odločitev sodišča prve stopnje temelji na ugotovljeni zlorabi pravic s strani druge toženke, že pojmovno ne more predstavljati posega v svobodno gospodarsko pobudo iz 74. člena Ustave RS.

13. Druga toženka v pritožbi neutemeljeno vztraja pri svojih stališčih, da je sodelovanje z družbama A. d. o. o. in B. d. o. o. predstavljalo podjemno pogodbo. Kot že pojasnjeno, navedeni družbi za drugo toženko nista opravljali storitev, ampak sta ji zgolj posredovali določeno število delavcev, ki so nato delo opravljali po navodilih in pod nadzorom druge toženke. Posledično druga toženka neutemeljeno uveljavlja, da so terjatve tožnika z izbrisom obeh družb iz sodnega registra prenehale, kot tudi, da je zaradi kršitve notifikacijske dolžnosti tožnika v smislu 1019. člena OZ prosta svoje odgovornosti. Drugi toženki ni bilo naloženo, da tožniku izplača prikrajšanja pri prejemkih iz delovnega razmerja kot porok, ampak kot dejanski delodajalec, zato so vse tovrstne navedbe neutemeljene.

14. Ker se tožniku za čas, ko je bil zaposlen pri drugih družbah, ne more priznati delovnega razmerja še pri drugi toženki, je nepomembno, da tožnik tožbe ni vložil v 30-ih dneh od prenehanja delovnega razmerja pri družbah A. d. o. o. in B. d. o. o. Tožnik zaradi zlorabe poslovnega modela od druge toženke kot svoje dejanske delodajalke zahteva plačilo denarnih terjatev iz delovnega razmerja, zato se za vložitev tožbe ne uporablja prekluzivni rok za sodno varstvo iz tretjega odstavka 200. člena ZDR-1. Prav tako druga toženka neutemeljeno uveljavlja, da tožnik ne more zahtevati plačila terjatev iz delovnega razmerja brez ugotovitve, da je med njima obstajalo delovno razmerje. Ker je bila druga toženka dejanska delodajalka tožnika, mu mora plačati ugotovljena prikrajšanja pri prejemkih iz delovnega razmerja, čeprav se tožniku zaradi prepovedi obstoja dvojnega delovnega razmerja za čas od 1. 6. 2000 do 29. 4. 2020 ne more priznati tudi formalnega delovnega razmerja pri drugi toženki.

15. Ker je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da je tožnik dejansko opravljal delo za drugo toženko že od 1. 6. 2000, je pravilno ugodilo zahtevku, da se toženki naloži, da tožnika za čas od prenehanja delovnega razmerja, to je od 30. 4. 2020 do 17. 11. 2021,

prijavi v obvezna zavarovanja, mu izplača pripadajoče prejemke iz delovnega razmerja, kot tudi, da mu je z dnem 30. 4. 2020 nezakonito prenehalo delovno razmerje pri drugi toženki. Tožniku je delovno razmerje prenehalo na način, da mu je prva toženka vročila odpoved pogodbe o zaposlitvi, vendar ta odpoved zaradi ugotovljene zlorabe sistema posredovanja dela delavcev ne more učinkovati v razmerju med tožnikom in drugo toženko, pri kateri je bil tožnik dejansko zaposlen. Podlaga za priznanje pravic iz delovnega razmerja od 30. 4. 2020, torej tudi prikrajšanj pri denarnih prejemkih iz delovnega razmerja, je nezakonito prenehanje delovnega razmerja, zato druga toženka neutemeljeno uveljavlja, da ni podlage za prisojo denarnih zahtevkov od 30. 4. 2020 dalje.

16. Sodišče prve stopnje je pravilno ugodilo tudi zahtevku za reintegracijo tožnika k drugi toženki, čeprav je slednja predlagala sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi po prvem odstavku 118. člena ZDR-1. Druga toženka v času podaje predloga za sodno razvezo s tožnikom ni imela sklenjene pogodbe o zaposlitvi, zato posledično ne more predlagati, da se pogodba o zaposlitvi sodno razveže. Sodišče prve stopnje se je glede tega utemeljeno sklicevalo na odločitev Vrhovnega sodišča RS v zadevi VIII Ips 5/2022, saj gre za primerljivo zadevo, kjer se je prav tako odločalo o zahtevku delavca, ki je delo dejansko opravljal pri drugi toženki in je poleg razlike v prejemkih iz delovnega razmerja zahteval tudi reintegracijo k drugi toženki, ki je enako kot v tej zadevi, neuspešno uveljavljala sodno razvezo pogodbe o zaposlitvi.

17. Ker je bil tožnikov delovnopravni položaj v celoti saniran z ugotovitvijo, da mu je delovno razmerje pri drugi toženki nezakonito prenehalo z dnem 29. 4. 2020, in je bil tudi reintegriran k drugi toženki, prva toženka pravilno izpostavlja, da tožnik nima pravnega interesa še za ugotovitev, da je odpoved, ki mu jo je podala dne 14. 4. 2020 (na podlagi katere mu je nato dne 29. 4. 2020 prenehalo delovno razmerje tudi pri dejanski delodajalki) nična oziroma nezakonita. To bi lahko zahteval le, če se ne bi ugotovilo, da je tudi pri napotitvi s strani prve toženke prišlo do zlorabe, ki je prikrivala dejansko delovno razmerje tožnika pri drugi toženki. Sodišče prve stopnje bi zato moralo tožbo tožnika v delu, kjer je primarno uveljavljal ničnost, podredno pa nezakonitost odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je podala prva toženka, zavreči zaradi pomanjkanja pravnega interesa (prvi odstavek 274. člena ZPP), saj je ugotovilo, da je tožniku v posledici te odpovedi nezakonito prenehalo delovno razmerje pri drugi toženki (točka II izreka), torej pri dejanski delodajalki. S tem je v celoti sanirano nezakonito stanje, kot to pravilno izpostavlja prva toženka. Pritožbeno sodišče je zato pritožbi prve toženke ugodilo in izpodbijano sodbo v VII. točki izreka razveljavilo in tožbo zavrglo v delu, kjer tožnik primarno zahteva ugotovitev ničnosti, podredno pa nezakonitost odpovedi podane s strani prve toženke (354. člen ZPP).

18. Glede na vse obrazloženo je druga toženka tožniku odgovorna za plačilo razlike v plači in drugih prejemkov iz delovnega razmerja. Sodišče prve stopnje je pri izračunu prikrajšanja upoštevalo tožnikove navedbe in izpovedb, da je do 30. 9. 2019 pri drugi toženki opravljal tako delo VLM (in sicer 70 % delovnega časa) kot tudi delo LTD (30 % delovnega časa), od 1. 10. 2019 dalje pa je opravljal zgolj dela LTD.

To jasno izhaja iz 44. točke obrazložitve, kjer je prikazan izračun povprečne plače, ki tožniku pripada za čas od maja 2015 do decembra 2023. Prav tako ne drži, da tožnik ni specificiral, v kakšnem deležu je opravljal dela katerega delovnega mesta. To je po pozivu sodišča prve stopnje storil dne 4. 4. 2024.

19. Tožnik je zadostil svojemu trditvenemu in dokaznemu bremenu glede višine prikrajšanja. Trdil je, da pri formalnih delodajalcih ni prejemal prihodka, ki bi bil primerljiv z zaposlenim pri drugi toženki na istih delovnih mestih. Prikrajšan je bil glede višine osnovne plače, delovne uspešnosti, 13. plače, dodatka za izpostavljenost težjim pogojem dela, dodatka iz naslova neenakomerne razporeditve delovnega časa, nadur, pripravljenosti itd. Njegovi prejemki so bili nižji za približno 40 %. Zahteval je, da se izračuna povprečni obračunski količnik plače delavcev na enakih delovnih mestih z enako stopnjo zahtevnosti, vključno z vsemi dodatki, medletnimi izplačili delovne uspešnosti, regresom in 13. plačo oziroma naj se uporabi osnovna bruto urna postavka za tožnikovo delo, ki jo je druga toženka ovrednotila v ceniku, povečano za vse dodatke po njeni podjetniški kolektivni pogodbi. Predlagal je, da druga toženka predloži podatek o povprečni plači VLM in LTD. Ko je prejel podatke oziroma izračune, je tudi postavil zahtevek za plačilo prikrajšanja po posameznih mesecih. Tožnik je glede na navedeno podal dovolj trditev, ki so omogočale odločitev o tožbenem zahtevku po višini, njegova tožba pa je bila tudi sklepčna. Kar se pa tiče dokazov, je tožnik tiste, s katerimi je razpolagal, predložil, v zvezi z izračunom razlike v plači pa je predlagal, da naj izračun pripravi druga toženka, podredno pa izvedenec finančne stroke. Glede dokazil, ki jih ni imel, a jih je štel kot pomembne za odločitev o višini tožbenega zahtevka, je utemeljeno predlagal njihovo pridobitev od druge toženke in formalnih delodajalcev (akt o sistemizaciji pri drugi toženki, podjetniška kolektivna pogodba in drugi akti, pomembni za oblikovanje plač pri drugi toženki, evidenčni karton o prisotnosti tožnika na delu pri drugi toženki, plačilne liste tožnika pri prvi, tretji, četrti in peti toženki). Na podlagi obrazloženega pritožbeno sodišče zaključuje, da je tožnik zadostil trditvenemu in dokaznemu bremenu. Pritožbene navedbe, da bi zaradi pomanjkljive trditvene podlage sodišče moralo zavrniti dokaz za izdelavo obračuna plač s strani druge toženke, so posledično neutemeljene.

20. Višina prikrajšanja se je utemeljeno ugotavljala glede na dejansko prejete prejemke tožnika in povprečne prejemke primerljivih delavcev druge toženke na delovnih mestih VLM in LTD, kar je tudi sicer ustaljena sodna praksa v primerljivih sporih, ki potekajo med drugo toženko in drugimi delavci, pri katerih je prav tako prišlo do zlorabe modela posredovanja dela delavcev. Sodišče prve stopnje je to svojo odločitev pravilno in razumljivo utemeljilo. Kot je pojasnilo, je plačni sistem druge toženke zelo razčlenjen in kompleksen (osnovna plača se dvakrat letno revalorizira, delovna uspešnost - osebna in skupinska se ocenjuje vsake tri mesece, dodatki iz razporeditve delovnega časa se ločeno vrednotijo na kar osem ločenih pogojev, v katerih se delo opravlja, delavci so upravičeni še do več drugih v izpodbijani sodbi navedenih dodatkov, vse glede na kolektivno pogodbo, sporazume in dogovore). Glede na opisano kompleksnost izračuna plače in številčnost v zvezi s tem zahtevanih podatkov za celotno vtoževano obdobje pa bi bilo prestrogo od tožnika zahtevati, da bi moral podati vse trditve in dokaze, potrebne za tak izračun.

Upoštevati je tudi treba, da tožniku podatki v zvezi z višino plače in drugih prejemkov niti niso mogli biti znani, saj pri drugi toženki formalno ni bil v delovnem razmerju, zato tudi ni mogel podati bolj podrobnih trditev. Sklicevanje na odločitev v zadevi VIII Ips 191/2018, kjer delavec ni bil v primerljivem položaju s tožnikom, ni utemeljeno. Na podlagi navedenega druga toženka neutemeljeno uveljavlja kršitev določbe 7. in 212. člena ZPP.

21. Ker je druga toženka imela podatke o delu svojih zaposlenih in o njihovih plačah, bi lahko dokazala, da je bil tožnik manj uspešen od povprečja, pri čemer niti ni konkretizirano ugovarjala, da tožnik ni bil povprečen delavec. Kot delodajalec je dolžna voditi evidence v skladu z Zakonom o evidencah na področju dela in socialne varnosti, zato neutemeljeno uveljavlja, da tožnik ni dokazal, kdaj je bil prisoten na delu oziroma obsega opravljenega dela. Tožnik je prav zaradi tega predlagal, da druga toženka predloži evidence o njegovi prisotnosti na delu. Posledično je neutemeljen pritožbeni očitek, da zaradi manjkajočih podatkov ni mogoče ugotoviti do plačila katerih dodatkov bi bil upravičen in da bi sodišče prve stopnje moralo ugotavljati, ali izpolnjuje pogoje iz kolektivne pogodbe za njihovo izplačilo. Kot že pojasnjeno je sodišče prve stopnje utemeljeno izhajalo iz povprečnih prejemkov delavcev druge toženke na delovnih mestih VLM in LTD, ki vsebujejo tudi dodatke iz kolektivne pogodbe druge toženke.

22. Plačilo za delo na posameznem delovnem mestu se razlikuje od delavca do delavca in je odvisno od pogojev dela oziroma delovne uspešnosti, vendar to ne pomeni, da bi bil tožnik ob odsotnosti konkretnih podatkov o opravljanju dela (kar še toliko bolj velja v primeru zlorabe) upravičen le do razlike v višini osnovne plače, ki bi jo imel pri drugi toženki, če bi bil pri njej tudi formalno zaposlen. Če delovno razmerje tožnika ne bi bilo zlorabljeno in bi bil od leta 2000 (upoštevajoč zastaranje pa od maja 2015) ne le dejansko, ampak tudi formalno zaposlen pri drugi toženki, bi poleg osnovne plače prejemal tudi dodatke in druge prejemke iz delovnega razmerja, to je regres za letni dopust, božičnico in 13. plačo. S prisojo razlike zgolj do osnovne plače njegov položaj ne bi bil primerljiv položaju delavca, ki je bil v delovnem razmerju z drugo toženko.

23. Druga toženka v zvezi s prisojenim regresom za letni dopust, božičnico in poslovno uspešnostjo neutemeljeno uveljavljala, da izpodbijana sodba nima razlogov, saj je sodišče prve stopnje v točkah od 41. do 45. v zadostni meri utemeljilo, zakaj mora druga toženka izplačati tudi navedene prejemke iz delovnega razmerja. Ker je bilo ugotovljeno, da je bil tožnik dejansko zaposlen pri toženki, je upravičen tudi do regresa, božičnice in 13. plače v višini, kot bi mu pripadalo, če bi bil tudi formalno zaposlen pri drugi toženki. Sodišče prve stopnje je zato pravilno ugodilo tožbenemu zahtevku tudi v tem delu.

24. Neutemeljena je tudi pritožba zoper odločitev o stroških postopka. O njih je sodišče prve stopnje pravilno odločilo na podlagi petega odstavka 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, skladno s katerim v sporih o obstoju ali prenehanju delovnega razmerja, del katerih je tudi reparacija, krije delodajalec svoje stroške postopka ne glede na izid postopka.

25. Druga toženka se pritožuje tudi zoper I. točko izreka, to je sklep o dopustitvi spremembe tožbe. V zvezi s tem delom pritožbe ne navaja razlogov, zato je pritožbeno sodišče preizkusilo sklep v okviru razlogov, na katere pazi po uradni dolžnosti. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo absolutnih bistvenih kršitev pravil postopka, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, prav tako je pravilno uporabilo materialno pravo. Dopustitev spremembe tožbe je bila smotrna za dokončno ureditev razmerja (prvi odstavek 185. člena ZPP). zato je pritožba tudi v tem delu neutemeljena.

26. Ker glede pritožbe druge toženke niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo nerazveljavljeni del sodbe in sklepa sodišča prve stopnje (353. člen ZPP, 2. točka 365. člena ZPP).

Prim. s sodbo SEU C-681/18, kjer je bilo poudarjeno, da je namen Direktive 2008/104/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 19. 11. 2008 o delu prek agencij za zagotavljanje začasnega dela, da delo napotenega delavca prek agencij ne postane stalen položaj delavca. Indic za zlorabo zaporednih napotitev je, če obdobje začasnih napotitev bistveno presega začasnost.

Z dnem 18. 11. 2021 se je tožnik zaposlil.

Druga toženka je zgolj nekonkretizirano prerekala tožnikove navedbe o tem, dela katerih delovnih mest je opravljal. Sodišče prve stopnje je utemeljeno verjelo izpovedi tožnika, da je opravljal tudi delo VLM, kar je potrdila tudi priča G. G..

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 185, 185/1, 212, 274, 274/1, 343, 343/1, 343/4, 352, 354

Zakon o urejanju trga dela (2010) - ZUTD  - člen 163, 163/2, 166, 166/2, 167

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 62, 62/6, 118, 118/1, 200, 200/3

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 41, 41/5

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 5, 7, 1019

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.