VDSS Sodba Pdp 434/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-11

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Klavdija Ana Magič (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), Helena Papež

plačilo razlike v plači - zastaranje terjatve iz delovnega razmerja - vračunavanje izpolnitve - plačilo obresti - pripoznava dolga - vrstni red vračunavanja izpolnitve

V obravnavani zadevi ni na mestu uporaba 288. člena OZ, temveč gre za situacijo, ki jo ureja 287. člen OZ. Za pravilno razumevanje položaja je bistveno izhodišče, kakšna je bila struktura obveznosti med pravdnima strankama. Tožena stranka je tožniku v letih 2013 do 2017 izplačevala prenizka nadomestila plače. Te terjatve, ki so nastajale vsako leto posebej, imajo značaj več ločenih, samostojnih obveznosti in jih je mogoče individualno izpolniti, neodvisno ena od druge. Vsako "letno" terjatev je zato mogoče obravnavati kot samostojen dolg, ki vsebuje glavnico in morebitne stranske terjatve. Tak položaj je tipičen za uporabo 287. člena OZ, po katerem dolžnik lahko najpozneje ob izpolnitvi določi, katero obveznost izpolnjuje, kadar je teh obveznosti več.

Plačilo obresti lahko pomeni konkludentno pripoznavo glavne terjatve, ne velja pa obratno - plačilo glavnice samo po sebi ne pomeni pripoznave obresti.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožnik je dolžan toženi stranki v roku 15 dni povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 186,66 EUR v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka izpolnitvenega roka do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo zneska 523,81 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter odločilo, da je tožnik dolžan toženi stranki povrniti odmerjene stroške postopka.

2. Zoper sodbo se je pritožil tožnik iz vseh pritožbenih razlogov po 338. členu ZPP. V pritožbi uveljavlja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo (zlasti 287. in 288. člen OZ ter 364. člen OZ), napačno ugotovilo dejansko stanje glede pravne narave plačila z dne 24. 4. 2018, ter da je sodba obremenjena z absolutnimi bistvenimi kršitvami določb pravdnega postopka po 14. in 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP. Predlaga spremembo sodbe in ugoditev tožbenemu zahtevku, podrejeno razveljavitev in vrnitev zadeve v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbe.

3. Tožena stranka je na pritožbo odgovorila in predlagala njeno zavrnitev ter potrditev izpodbijane sodbe. Poudarja, da s plačilom z dne 24. 4. 2018 ni pripoznala vtoževanega dolga (zlasti ne obresti), da je šlo za plačilo glavnice v točno določenem znesku, pri čemer je obresti ves čas izrecno odrekala, ter da zastaranje ni bilo pretrgano. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Sodišče prve stopnje je utemeljeno zavrnilo tožbeni zahtevek tožnika za plačilo zneska 523,81 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi iz naslova razlike nadomestila plače za obdobje 2013 do 2017. Pravilno je namreč ugotovilo, da je vtoževana terjatev zastarala.

6. Tožnik neutemeljeno uveljavlja kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Iz obrazložitve izpodbijane sodbe jasno izhaja, na katerih dejanskih in pravnih podlagah temelji odločitev sodišča prve stopnje. Sodišče je ugotovilo: da je tožena stranka dne 24. 4. 2018 plačala znesek 3.273,85 EUR kot razliko v nadomestilu plače za leta 2013 do 2017; da je šlo za plačilo glavnice, ki jo je tožena stranka priznala, ne pa tudi za priznanje obresti; da to plačilo ni pomenilo pripoznave vtoževanega (preostalega) dolga; da zato zastaranje ni bilo pretrgano in je vtoževana terjatev ob vložitvi predloga za izvršbo dne 19. 4. 2023 že zastarala. Sodba vsebuje razloge o vseh odločilnih dejstvih in jo je mogoče preizkusiti. Nasprotni pritožbeni očitki so neutemeljeni. Sodišče prve stopnje se je opredelilo tudi do ključnih tožnikovih navedb glede uporabe 288. člena Obligacijskega zakonika (OZ) in pripoznave dolga po 364. členu OZ ter pojasnilo, zakaj teh določb v konkretni situaciji ni mogoče uporabiti na način, kot ga razlaga tožnik. Ni podlage za zaključek, da bi sodišče kakšno bistveno dejstvo prezrlo ali da bi bili razlogi med seboj v nasprotju. Očitek iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP je utemeljen takrat, kadar je podano relevantno nasprotje med tem, kar se navaja v razlogih sodbe in podatki v spisu. Pritožba takšnega nasprotja ne navaja, zato niti ta uveljavljana kršitev ni podana.

7. Pritožba izhaja iz stališča, da je sodišče prve stopnje napačno uporabilo 287. člen OZ in prezrlo pravilo iz 288. člena OZ, po katerem se pri plačilu vračuna najprej stroške, nato obresti in šele nato glavnica. Po mnenju tožnika bi moralo sodišče šteti, da je tožena stranka s plačilom 3.273,85 EUR najprej poravnala zakonske zamudne obresti, šele nato glavnico, s čimer naj bi hkrati pripoznala vtoževani dolg. Takemu razumevanju ni mogoče pritrditi. 287. člen OZ ureja situacijo, ko je med istimi osebami več istovrstnih obveznosti, pa plačani znesek ne zadošča za poplačilo vseh. V takem primeru se obveznosti vračunajo v vrstnem redu, ki ga dolžnik določi najpozneje ob izpolnitvi. 288. člen OZ pa posebej ureja vračunavanje glavnice, obresti in stroškov pri isti obveznosti in daje prednost upniku pri odločanju, katere terjatve (glavnico, obresti ali stroške) bo pokril z dolžnikovim plačilom, če plačilo ne zadošča za vse.

8. Pritožbeno sodišče v celoti soglaša z razlogi sodišča prve stopnje, da v obravnavani zadevi ni na mestu uporaba 288. člena OZ, temveč gre za situacijo, ki jo ureja 287. člen OZ. Za pravilno razumevanje položaja je bistveno izhodišče, kakšna je bila struktura obveznosti med pravdnima strankama. V konkretnem primeru je bilo med strankama nesporno, da je tožena stranka tožniku v letih 2013 do 2017 izplačevala prenizka nadomestila plače (po poračunu za leto 2013 v znesku 121,01 EUR, za leto 2014 v znesku 255,89 EUR, za leto 2015 v znesku 844,95 EUR, za leto 2016 v znesku 930,38 EUR in za leto 2017 v znesku 1.174,43 EUR). Te terjatve, ki so nastajale vsako leto posebej, imajo značaj več ločenih, samostojnih obveznosti in jih je mogoče individualno izpolniti, neodvisno ena od druge. Vsako "letno" terjatev (tako je tudi tožnik zastavil spor- dejansko so terjatve nastajale mesečno) je zato mogoče obravnavati kot samostojen dolg, ki vsebuje glavnico in morebitne stranske terjatve. Tak položaj je tipičen za uporabo 287. člena OZ, po katerem dolžnik lahko najpozneje ob izpolnitvi določi, katero obveznost izpolnjuje, kadar je teh obveznosti več. Tožena stranka je dne 24. 4. 2018 plačala znesek 3.273,85 EUR, kar se tako po njenih navedbah kot po navedbah tožnika ujema z natančnim seštevkom glavnic za leta 2013 do 2017. S tem je tožena stranka jasno izrazila voljo izpolniti (vse) glavnice teh več letnih obveznosti kot celoto, pri čemer obrestne obveznosti ni priznala in je ni želela poravnati. V takih okoliščinah je pravilno stališče sodišča prve stopnje, da je šlo za določitev, katero obveznost dolžnik izpolnjuje (glavnice iz vseh let), kar spada v okvir 287. člena OZ. Nasprotno pa ni šlo za situacijo iz 288. člena OZ, ki se uporablja le tedaj, ko gre za eno samo obveznost, ki ima več sestavin (stroški, obresti, glavnica), pri čemer plačani znesek ne zadošča za poplačilo vseh teh sestavin in je treba določiti njihov vrstni red. Predpostavka uporabe 288. člena OZ je, da obrestna obveznost nesporno obstaja, saj se šele nato lahko pristopi k vprašanju, ali se v plačilo vračuna najprej obresti ali glavnico. V obravnavanem primeru pa takšna predpostavka ni bila izpolnjena. Tožena stranka obrestne terjatve ni priznala, tožnik in tožena stranka nista sklenila nobenega dogovora o poplačilu obresti, plačani znesek pa je natančno ustrezal zgolj seštevku glavnic. Zato ni bilo mogoče uporabiti pravil o vračunavanju sestavin obveznosti iz 288. člena OZ, ker obrestni del obveznosti med strankama ni bil niti nesporen niti izpolnjen. Povedano drugače: med več letno nastalimi obveznostmi je tožena stranka izbrala, katere (istovrstne) obveznosti plača (glavnice za leta 2013 do 2017), ne pa, v kateri vrstni red bi se vračunavale sestavine ene same obveznosti. S tem je utemeljena pravilna uporaba 287., ne pa 288. člena OZ.

9. Neutemeljeno je pritožbeno sklicevanje na sodbo VSRS II Ips 278/2006. Ta sodba res poudarja, da dolžnik nima pravice določati, ali se bo v plačilo vračunalo najprej obresti ali glavnico - to pravilo varuje upnika. Vendar to velja v razmerju do že obstoječe in priznane obveznosti plačila obresti. V obravnavanem primeru pa tožena stranka obveznosti plačila obresti ni priznala, ampak jo je izrecno odrekala; zato ni mogoče izhajati iz predpostavke, da bi dolžnik "dolgoval tudi obresti in stroške", kot predpostavlja 288. člen OZ.

10. Po 364. členu OZ ima pripoznava dolga učinke pretrganja zastaranja. Pripoznava mora biti jasna, nepogojna in določna; nanašati se mora na obveznost iz določenega razmerja in z njo povezane pravne posledice. Skladno z ustaljenim stališčem teorije in sodne prakse (na kar se utemeljeno sklicuje tudi tožena stranka v odgovoru na pritožbo) plačilo obresti lahko pomeni konkludentno pripoznavo glavne terjatve, ne velja pa obratno - plačilo glavnice samo po sebi ne pomeni pripoznave obresti.

Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz tega izhodišča. Tožena stranka je plačala znesek, ki ga je štela za glavnico, ob tem pa je obresti izrecno odrekala in ni bila pripravljena skleniti dogovora, ki bi vključeval tudi plačilo obresti. V takšnih okoliščinah ni dvoma, da ni imela volje pripoznati vtoževanega (preostalega) dolga iz naslova zakonskih zamudnih obresti. Samo dejstvo plačila glavnice, še posebej ob izrecnem odklanjanju obresti, tako ne more biti razumljeno kot pripoznava tudi stranskih terjatev.

11. Pritožba napačno razume svojo lastno navedbo o tem, da je znesek 3.273,85 EUR "seštevek glavnic". Ta navedba ima naravo opisnega, matematično preverljivega dejstva (da se znesek ujema s seštevkom premalo izplačanih nadomestil), ne pa pravne kvalifikacije, da naj bi šlo za plačilo, ki vključuje tudi obresti ali celo pripoznavo dodatnega dolga. Sodišče prve stopnje je s pravilno vsebinsko razlago navedb strank postopka utemeljeno zaključilo, da to plačilo ne predstavlja pripoznave vtoževanega dela terjatve. Čeprav tožnik opozarja na dolžnost dolžnika, da se ob plačilu sklicuje na zastaranje, to ne spremeni zaključka o neobstoju pripoznave dolga. Dejstvo, da se tožena stranka ob plačilu ni sklicevala na zastaranje, pomeni le, da je veljavno izpolnila takratne ne (v celoti) zastarane obveznosti v obsegu, v katerem jih je priznala (glavnica). Ne more pa se takšno ravnanje razširiti v pripoznavo še dodatne, sporne in zatrjevano zastarane obrestne terjatve. Pritožbeno sodišče se zato strinja s sodiščem prve stopnje, da razlog za pretrganje zastaranja po 364. členu OZ ni podan.

12. Za terjatve iz delovnega razmerja velja petletni zastaralni rok (202. člen Zakona o delovnih razmerjih, ZDR-1). Zadnja terjatev za plačilo razlike v nadomestilu plače za december 2017 je zapadla januarja 2018 (336. člen OZ v zvezi s 134. členom ZDR-1), zato bi glavna terjatev, če ne bi prenehala z izpolnitvijo, zastarala najkasneje januarja 2023. Tožnik je predlog za izvršbo vložil 19. 4. 2023, torej po poteku petletnega zastaralnega roka. Ker zastaranje ni bilo pretrgano (to je bilo zgoraj že pojasnjeno), je sodišče prve stopnje utemeljeno štelo, da je vtoževana terjatev ob vložitvi predloga za izvršbo že zastarala.

13. Zakonske zamudne obresti so stranske, občasne terjatve, ki dospevajo periodično in zanje praviloma velja triletni zastaralni rok (347. člen OZ). Poleg tega 344. člen OZ določa, da v primeru, ko glavna terjatev zastara (če ne bi prenehala z izpolnitvijo), istočasno zastarajo tudi stranske terjatve, vezane nanjo. Sodišče prve stopnje je na tej podlagi pravilno zaključilo, da je zastaran tudi vtoževani znesek iz naslova obresti. Pritožbene navedbe, da bi domnevna pripoznava dne 24. 4. 2018 pretrgala zastaralni rok in da bi bil predlog za izvršbo zato vložen pravočasno, so pravno zmotne, saj, kot že pojasnjeno, pripoznava ni podana.

14. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče na podlagi 353. člena ZPP pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje.

15. Ker tožnik s pritožbo ni uspel, sam krije svoje stroške pritožbenega postopka (prvi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP), toženi stranki pa je dolžan povrniti stroške odgovora na pritožbo (250 točk- tar. št. 16/4 Odvetniške tarife), materialne stroške (2 %) in 22 % DDV, kar ob vrednosti točke 0,60 EUR skupaj znaša 186,66 EUR. V primeru zamude tožnik dolguje tudi zakonske zamudne obresti.

V. Kranjc, Obligacijski zakonik (splošni del) s komentarjem, 2. knjiga, GV Založba, 2003, str. 501.

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 287, 288, 336, 344, 347, 361, 364

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 134, 202

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.