VDSS Sklep Psp 170/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-10-09

mag. Lilijana Strban (preds.), Edo Škrabec (poroč.), mag. Biserka Kogej Dmitrovič

CIVILNO PROCESNO PRAVO - INVALIDI - ZAVAROVANJE TERJATEV

začasna odredba - verjetnost izkazane terjatve - težko nadomestljiva škoda - trditveno in dokazno breme v predlogu za izdajo začasne odredbe - nadomestilo za invalidnost

Zatrjevanje tožnika o primanjkljaju v dohodkih, od katerih je odvisna njegova družina, ne predstavlja ustrezne opredelitve težko nadomestljive škode, saj tožnik ni predložil dokazov, s katerimi bi konkretiziral svoje premoženjsko stanje oziroma premoženjsko stanje svoje družine.

V postopku zavarovanja z začasno odredbo mora tožnik že v samem predlogu za njeno izdajo izkazati vsa pravno relevantna dejstva. O predlogu sodišče odloča tako, da presodi le predlog za izdajo začasne odredbe.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka sama krije stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo predlog za izdajo začasne odredbe, s katerim je tožnik predlagal, da se zadrži učinkovanje odločb toženca št. zadeve: ..., št. dosjeja: ... z dne 6. 3. 2025 in 20. 8. 2025, do pravnomočne odločitve v tem socialnem sporu. Odločilo je, da tožnik sam krije stroške postopka v zvezi s predlogom za izdajo začasne odredbe.

2. Zoper takšen sklep se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani sklep spremeni tako, da ugodi predlogu za izdajo začasne odredbe oziroma izpodbijani sklep razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v ponovno odločanje. V pritožbi navaja, da je sodišče odločitev oprlo na 272. člen ZIZ, ki se uporablja subsidiarno in je primarni temelj za odločitev o predlogu za izdajo začasne odredbe prvi odstavek 70. člena ZDSS-1. Sodišče je postavilo previsok standard verjetnosti glede obstoja terjatve in je odločilo v škodo tožnika. Verjetnost obstoja terjatve ni gotovost, kot se zahteva pri vsebinskem odločanju v socialnih sporih. Pri postavljenem standardu sodišča je nemogoče izkazati, da so izpolnjeni pogoji za izdajo začasne odredbe, saj tožnik ne more predložiti dokaza (izvedenskega mnenja specialista medicine dela) s katerim ne razpolaga in ga v mnenje invalidske komisije tudi ni vključil toženec. Z zavrnitvijo predloga za začasno odredbo je poseženo v pravico tožnika do socialne varnosti, pravico do dela in učinkovitega sodnega varstva ter enakega varstva pravic. Zmotno je stališče sodišča, da bi moral tožnik predložiti izvid specialista medicine dela, ki naj bi bil edini kompetenten za ocenjevanje delovne zmožnosti tožnika. S takšnih postopanjem je določilo formalna dokazna pravila za kar v ZPP ni podlage. V 7. točki obrazložitve sklepa je sodišče napravilo sklic na sodno prakso, ki naj bi določala, da je specialist medicine dela edini kompetenten za ocenjevanje delovne zmožnosti, pri čemer ni navedlo za katero sodno prakso gre. Izpodbijanega sklepa v tem delu ni mogoče preizkusiti. Tudi sicer ni pravilen zaključek sodišča, da bi moral tožnik predložiti mnenje specialista medicine dela. Terjatev tožnika, tj. da pri njem ni podana invalidnost, izhaja iz izvidov dr. A. A. z dne 30. 1. 2025 in 11. 2. 2025 ter iz psihološkega mnenja dr. B. B. z dne 18. 9. 2024. Terjatev tožnika je izkazana vsaj s stopnjo verjetnosti. V predlogu za izdajo začasne odredbe je navedeno, da naj sodišče kot del trditvene in dokazne podlage šteje tudi navedbe v tožbi, česar pa sodišče ni upoštevalo. V povezavi z (ne)izkazanostjo nenadomestljive škode je sodišče napravilo zmoten in neobrazložen sklep, da bi z odložitvijo izvršitve dokončne odločbe lahko prišlo do nastanka nenadomestljive škode. Na podlagi katerih dejstev je sodišče napravilo takšen sklep ni pojasnjeno. Sodišče ne razpolaga s strokovnim medicinskim znanjem, da bi lahko napravilo takšen sklep, ki bi bil mogoč le na podlagi mnenja izvedenca ustrezne stroke, ki ga ni pridobilo. Pavšalno je ocenilo dejstvo, da bo tožnik zaradi III. kategorije invalidnosti, od pričetka dela na drugem delu s krajšim delovnim časom po 4 ure dnevno, upravičen do delnega nadomestila iz 86. člena ZPIZ-2. Čeravno takšna ugotovitev drži, ostaja neobrazloženo vprašanje same višine takšnega nadomestila, ki ni ekvivalent plači, ki jo sedaj prejema tožnik. Splošno znano dejstvo je, da so nadomestila iz 86. člena ZPIZ-2 tako nizka, da ne zadostujejo niti za kritje minimalnih življenjskih stroškov. Upoštevaje dejstvo, da je tožnik oče mld. otroka, ki ga je dolžan preživljati, je vsaj s stopnjo verjetnosti izkazano, da mu bo z izvršitvijo izpodbijanih odločb, nastala težko nadomestljiva škoda. Priglaša stroške pritožbe.

4. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v zvezi s 366. členom ZPP preizkusilo izpodbijani sklep sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov ter po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v drugem odstavku 350. člena ZPP, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo kršitev pravil postopka, ki jih pavšalno uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti ter je izpodbijani sklep, z dejanskimi in pravnimi razlogi, tudi ustrezno obrazložilo.

5. V socialnem sporu lahko sodišče izda začasno odredbo za zavarovanje terjatve na podlagi 70. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) in po določbah Zakona o izvršbi in zavarovanju (ZIZ), če v 70. členu ZDSS-1 ni drugače določeno. ZDSS-1 v prvem odstavku 70. člena določa, da lahko sodišče izda začasno odredbo, s katero odloži izvršitev izpodbijanega upravnega akta, če bi z izvršbo nastala težko nadomestljiva škoda in ni nevarnosti, da bi nasprotni stranki nastala večja nepopravljiva škoda. Skladno s četrtim odstavkom 70. člena ZDSS-1 se začasne odredbe izdajajo ob uporabi določb ZIZ. Za zavarovanje nedenarne terjatve, kot je to v tem primeru, mora upnik v skladu z 272. členom ZIZ verjetno izkazati, da terjatev obstoji, ali da mu bo zoper dolžnika nastala, ter vsaj še eno od nadaljnjih predpostavk, in sicer nevarnost, da bo terjatev onemogočena ali precej otežena; da je odredba potrebna, da se prepreči uporaba sile ali nastanek težko nadomestljive škode; oziroma da dolžnik z izdajo začasne odredbe, če bi se tekom postopka izkazala za neutemeljeno, ne bi utrpel hujših neugodnih posledic od tistih, ki bi brez začasne odredbe nastale upniku. Glede na navedeno pravo podlago, ki jo je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo, v obravnavani zadevi tudi po prepričanju pritožbenega sodišča, niso izpolnjeni pogoji za izdajo začasne odredbe, ker tožnik ni verjetno izkazal obstoja terjatve in nastanka težko nadomestljive škode.

6. Tožnik je v postopku za uveljavljanje pravic iz invalidskega zavarovanja z izpodbijano odločbo razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic bolezni in mu je priznana pravica do dela na katerem dela, to je "višji svetovalec sklada C. (v sektorju D.)" s krajšim delovnim časom od polnega 4 ure dnevno, 20 ur tedensko od 30. 1. 2025 dalje. V predlogu za izdajo začasne odredbe, za zavarovanje nedenarne terjatve, predlaga, da se zadrži učinkovanje izpodbijanega akta do pravnomočne odločitve v tem socialnem sporu.

7. Predmet izpodbijanega sklepa je zavrnitev t. i. ureditvene oziroma regulacijske začasne odredbe. Pri takšni začasni odredbi se vsebina prekriva s tožbenim zahtevkom. Namen regulacijskih začasnih odredb ni v izvršbi ali izpolnitvi zahtevka iz spora o glavni stvari še preden je o njem meritorno razsojeno. Začasne odredbe, ki se prekrivajo s tožbenim zahtevkom je dopustno izdajati izjemno restriktivno, da brez izvedbe kontradiktornega postopka ne bi prišlo do prejudiciranja spora o glavni stvari.

8. Postopek o predlogu za izdajo začasne odredbe je hiter in se v njem odloča na podlagi dokaznega standarda verjetnosti. Dokaznemu standardu verjetnosti obstoja terjatve je zadoščeno, če so okoliščine, ki govorijo v prid zaključku o obstoju terjatve, močnejše od okoliščin, ki se nagibajo k zaključku, da ta terjatev ne obstoji. Sodišče prve stopnje je v izpodbijanem sklepu zavzelo pravilno stališče, da v tej fazi postopka terjatev ni verjetno izkazana. Tožnik namreč ni izkazal verjetnega obstoja terjatve, ki v tem primeru predstavlja ugotovitev, da pri tožniku invalidnost ni podana. Drži sicer očitek, da dokazovaje verjetnosti obstoja terjatve z mnenjem specialista medicine dela, v tej fazi odločanja ni utemeljeno,

vendar pa verjetnost obstoja terjatve izhaja iz izvedenskih mnenj obeh invalidskih komisij, ki sta skladni in v katerih je upoštevana celotna medicinska dokumentacija in ugotovitve posameznih specialistov. Tožnik je predlogu predložil odločbe Zavoda za zdravstveno zavarovanje Slovenije iz katerih izhaja, da je bil pred izdajo izpodbijane odločbe toženca v bolniškem staležu za polni delovni čas, za 6 ur oziroma za 4 ure. Iz Klinično psihološkega mnenje z dne 18. 9. 2024 izhaja tudi predlog, da se tožniku ohrani redni delovni status oziroma, dokler bo zmogel vrnitev na delovno mesto, vsaj delo za določen delovni čas. Ker že iz predloženih izvedenskih mnenj invalidske komisije I. in II. stopnje izhajajo tožnikove zdravstvene težave in obremenitve na delovnem mestu, ni mogoče slediti pritožbenim navedbam, da je prvostopenjsko sodišče previsoko določilo standard verjetnosti.

9. Po presoji pritožbenega sodišča tudi ni izkazano, da bi z izvršitvijo izpodbijanih odločb toženca, pri tožniku prišlo do nastanka težko nadomestljive škode. Ravno nasprotno. Odložitev izvršitve izpodbijanih odločb toženca o razvrstitvi v III. kategorijo invalidnosti bi pomenila, da je tožnik še sposoben opravljati delo polni delovni čas. Če bi tožnik v polnem delovnem času opravljal delo, ki ne ustreza njegovemu zdravstvenemu stanju in preostali delazmožnosti, bi lahko prišlo do poslabšanja zdravstvenega stanja, kar izhaja iz izvedenskih mnenj obeh invalidskih komisij.

10. Pritožbeno sodišče soglaša s presojo sodišča prve stopnje, da zatrjevanje tožnika (tj. primanjkljaj v dohodkih od katerih je odvisna njegova družina) ne predstavlja ustrezne opredelitve težko nadomestljive škode, saj tožnik ni predložil dokazov, s katerimi bi konkretiziral svoje premoženjsko stanje oziroma premoženjsko stanje svoje družine. Izplačilo delnega nadomestila za invalidnost zaradi dela s krajšim delovnim časom, ki ni ekvivalentno plači, pa tudi ne utemeljuje nastanka težko nadomestljive škode.

11. Pritožbeno sodišče ne more slediti pritožbenim navedbam, da sodišče prve stopnje ni upoštevalo tožnikovih trditev in je v posledici tega dokaze napačno presodilo. V postopku zavarovanja z začasno odredbo mora tožnik že v samem predlogu za njeno izdajo izkazati vsa pravno relevantna dejstva. O predlogu sodišče odloča tako, da presodi le predlog za izdajo začasne odredbe. Če iz predloga sledi verjetnost obstoja predpostavk za izdajo začasne odredbe in je predlagano ustrezno sredstvo zavarovanja, se predlogu ugodi in izda sklep o začasni odredbi. Če pa kateri od teh elementov ni verjetno izkazan sledi sklep o zavrnitvi predloga. Praviloma v postopku za izdajo začasne odredbe ne gre za kontradiktorni postopek in sodišče odloči na podlagi trditev in dokazov predlagatelja začasne odredbe.

12. Ali lahko tožnik glede na svoje zdravstveno stanje opravlja svoje dosedanje delo brez dodatnih razbremenitev, bo sodišče ugotavljalo v nadaljnjem sodnem postopku. V skladu s 63. členom ZDSS-1 bo presojalo pravilnost in zakonitost dokončne odločbe toženca, ki se nanaša na razvrstitev tožnika v III. kategorijo invalidnosti. Ker je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da pogoji za izdajo začasne odredbe, ki jih je presojalo po določbah ZDSS-1 in ZIZ, niso izpolnjeni, je predlog utemeljeno zavrnilo.

13. Pavšalne so pritožbene navedbe, da je z zavrnitvijo predloga za izdajo začasne odredbe sodišče prve stopnje poseglo v pravico tožnika do socialne varnosti, pravico do dela in učinkovitega sodnega varstva ter enakega varstva pravic, saj ti očitki niso konkretizirani.

14. Ker niso podani s pritožbo uveljavljani razlogi in ne razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je bilo potrebno pritožbo tožnika kot neutemeljeno zavrniti in potrditi izpodbijani sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

15. Tožnik, ki s pritožbo ni uspel, sam krije stroške pritožbe (154. člen ZPP v zvezi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Zato tudi ni relevantno sklicevanje sodišča prve stopnje na sodno prakso, ki ni navedena.

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 63, 70, 70/1, 70/4

Zakon o izvršbi in zavarovanju (1998) - ZIZ  - člen 272

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.