VDSS Sodba Pdp 38/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-02-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Klavdija Ana Magič (preds.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat (poroč.), Katarina Rajgelj

reparacija - plačilo razlike v plači - denarno nadomestilo med brezposelnostjo

O temelju zahtevka je že pravnomočno razsojeno - pravnomočno je razsojeno, da je toženka dolžna tožniku za vtoževano obdobje plačati razliko v prejemkih iz delovnega razmerja. Tožniku je bila v predhodnem sporu (za čas dejanskega opravljanja dela pri toženki) prisojena razlika glede na delovni čas oziroma prisotnost na delu. Pri presoji, da je tožnik upravičen do razlike do povprečne plače, je sodišče prve stopnje sledilo ustaljeni sodni praksi v številnih drugih sporih zoper toženko, v katerih so sicer delavci uveljavljali zahtevke tako za čas, ko so delo dejansko opravljali, kot za čas po prenehanju delovnega razmerja.

I. Pritožbi se delno ugodi in se izpodbijani del sodbe v točki II/1 izreka, 1. in 2. alineja, spremeni, tako da se v tem delu glasi:

"II. 1. Tožena stranka je dolžna v roku 15 dni tožeči stranki obračunati in plačati mesečne razlike v plači za:

- marec 2021 v znesku 1.121,66 EUR bruto in neto znesek plačati z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 4. 2021 dalje; v presežku se zahtevek za ta mesec zavrne;

- april 2021 v znesku 2.078,55 EUR bruto in neto znesek, znižan za 307,60 EUR, plačati z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. 5. 2021 dalje, v presežku se zahtevek za ta mesec zavrne."

II. V ostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

III. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe.

1. Sodišče prve stopnje je dovolilo spremembo tožbe z dne 17. 10. 2024 (točka I izreka). Razsodilo je, (1) da je dolžna toženka tožniku obračunati in plačati razlike v plači, ki so za posamezni mesec od marca 2021 do maja 2023 razvidne iz izreka, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 18. dne v prihodnjem mesecu do plačila; (2) v presežku je zahtevek zavrnilo (točka II izreka); da mu je dolžna plačati 13. plačo za leto 2021, božičnico za leto 2021, poslovno uspešnost za leto 2022 in božičnico za leto 2022, vse v višini, ki je razvidna iz izreka, in s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi (točka III izreka); (1) da mu je dolžna plačati regrese za letni dopust za leta od 2021 do 2023

v višini, ki je razvidna iz izreka, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 1. 6. v tekočem letu do plačila; (2) v presežku je zahtevek zavrnilo (točka IV izreka). Odločilo je, da toženka sama krije svoje pravdne stroške (točka V izreka).

2. Zoper ugodilni del navedene sodbe (točke II/1, III in IV/1 izreka) in posledično stroškovno odločitev (točka V izreka) se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje toženka. V obsežni pritožbi navaja, da izpodbijana odločitev temelji na presoji, da je bila tožnikov dejanski delodajalec. Takšna presoja je neobrazložena. Toženka je ves čas postopka vztrajala, da tožnik ni bil njen delavec. O obstoju delovnega razmerja ni bilo pravnomočno odločeno. Sodišče prve stopnje v zvezi s tem ni ugotavljalo dejstev; tovrstnih (konkretnih) tožnikovih navedb ni bilo. Podana je kršitev iz 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Pravnomočno ni bilo odločeno, da je dolžna toženka tožniku plačati razlike v plači; pravnomočnost sodbe Pd 77/2019 se ne razteza na vtoževano obdobje. Iz sodbe in sklepa VS RS VIII Ips 5/2022 jasno izhaja, da tožnik ni bil v delovnem razmerju s toženko. V delovnem razmerju je (šele) od 1. 6. 2023 dalje. Da bi bil njegov zahtevek utemeljen, tožnik ni podal zadostne trditvene in dokazne podlage, na kar je toženka že opozorila. Sodišče prve stopnje je kršilo razpravno načelo. S prisojo plač in drugih pravic iz delovnega razmerja, čeprav tožnik ni bil v delovnem razmerju, je neobrazloženo odstopilo od sodne prakse. Tožnik dela za toženko v vtoževanem obdobju sploh ni opravljal. Tudi za prejšnje obdobje, ko bi delo opravljal, ni podlage za ugotovitev obstoja delovnega razmerja. Toženka je že v prvem sojenju ugovarjala, da tožba ni pravočasna. Tožnikovi navedbi, da je odpoved prejel 1. 3. 2021, je ugovarjala z navedbo datuma vročitve odpovedi 6. 1. 2021. Do tega se sodišče prve stopnje ni opredelilo niti ni izvedlo predlaganega dokaza z zaslišanjem A. A. Za presojo dopustnosti tožbe ni edino relevantno, kdaj je bila odpoved vročena, ampak kdaj je tožnik prenehal opravljati delo pri toženki. V zvezi s tem in z morebitno zahtevo za odpravo kršitev pravic tožnik ni podal navedb. Od 1. 1. 2021 dela pri toženki ni (več) opravljal. Zato ne more uveljavljati nobenih zahtevkov iz delovnega razmerja. Izrek izpodbijane sodbe je nejasen in nepravilen; sodišče prve stopnje bi moralo razlike v plači izračunati na način, da bi odštelo bruto zneske. Ne bi mu smelo prisoditi zneskov, za katere je bil zahtevek že pravnomočno zavrnjen. Iz naslova regresa za letni dopust za leto 2023 je prisodilo zneska v višini 2.007,92 EUR in 913,27 EUR. Nepravilno je izračunalo višino razlike v plači do plače povprečnega delavca. Takšna odločitev odstopa od sodne prakse. Nepravilno je štelo, da izračun plače glede na opravljeno delo ni mogoč; tožnik je bil do 15. 4. 2023 zaposlen. Tožnik ni podal navedb, zakaj bi bil upravičen do povprečne plače. Trditveno in dokazno breme je na njegovi strani. Povprečna plača sestoji iz vseh sestavin plače; do dodatkov k plači so upravičeni delavci le v primeru izpolnjenih za priznanje dodatkov predpisanih pogojev. Pri 13. plači in plačilu za poslovno uspešnost gre za isti prejemek, ki je odvisen od prisotnosti delavca na delu. Tožnik bi bil kvečjemu upravičen do razlike do osnovne plače. Izračunana razlika glede na delovni čas oziroma prisotnost na delu v prehodnem sporu je nižja od razlike do povprečne plače, česar sodišče prve stopnje ni upoštevalo oziroma se do tovrstnih navedb toženke ni opredelilo. Ni upoštevalo zneska v višini 999,67 EUR, ki ga je tožnik prejel v marcu 2021. Za marec in april 2021 ni pridobilo izpiska Finančne uprave RS oziroma individualnega REK obrazca, kot je predlagala toženka, niti ni opravilo poizvedb o izplačanih regresih za letni dopust. Zmotno je odločilo o pravdnih stroških, tožnik v sporu ni v celoti uspel. Toženka pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijani del sodbe spremeni, tako da zahtevek zavrne, oziroma ga razveljavi in zadevo vrne sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbe.

4. Tožnik je bil zaposlen pri družbi B., d. o. o.

Delo je opravljal na območju toženke. V predhodnem sporu med pravdnima strankama

je bilo pravnomočno razsojeno, da je toženka dolžna tožnika pozvati v delovno razmerje in da mu je za čas od 1. 11. 2016 do vrnitve na delo dolžna priznati razliko v prejemkih iz delovnega razmerja, ki so za čas od novembra 2016 do januarja 2020 po višini opredeljeni. S tem je bilo ugodeno reintegracijskemu in reparacijskemu zahtevku. V delu reintegracije je bila sodba realizirana; tožnik je od 1. 6. 2023 (formalno) zaposlen pri toženki. V tem sporu je bilo v prvem sojenju pravnomočno odločeno,

da je dolžna toženka tožnika za čas od 16. 4. 2021 do 15. 2. 2023 prijaviti v socialna zavarovanja z vpisom delovne dobe.

5. Predmet novega sojenja, v katerem je sodišče prve stopnje izdalo izpodbijano sodbo, je bil (le še) konkretiziran reparacijski (denarni) zahtevek, o temelju katerega je pravnomočno razsojeno, kot je pravilno obrazložilo sodišče prve stopnje. Drugačne pritožbene navedbe so neutemeljene kot so neutemeljene pritožbene navedbe, s katerimi se toženka prizadeva, da za prikrajšanje pri plači in drugih prejemkih iz delovnega razmerja tožnika ne bi odgovarjala.

6. Pri tožniku ne gre (več) za uveljavljanje pravic na podlagi dejanskega dela pri toženki ali zaradi zlorabe

niti ne za uveljavljanje sodnega varstva zoper odpoved, ki jo je podal formalni delodajalec družba B., d. o. o. S tem povezane pritožbene navedbe, s katerimi si toženka prizadeva za presojo, da je tožba prepozna, so neupoštevne in neutemeljene. O temelju zahtevka je, kot že navedeno, že pravnomočno razsojeno - pravnomočno je razsojeno, da je toženka dolžna tožniku za vtoževano obdobje plačati razliko v prejemkih iz delovnega razmerja.

7. Pri ugotavljanju, do kakšne razlike je tožnik upravičen, je sodišče prve stopnje na podlagi njegovih trditev pravilno upoštevalo, da mu je bila v predhodnem sporu (za čas dejanskega opravljanja dela pri toženki) prisojena razlika glede na delovni čas oziroma prisotnost na delu, čemur pritrjuje toženka sama v pritožbi. Neutemeljeno se zavzema za enak izračun za čas po prenehanju opravljanja dela, saj ta glede na dejstvo, da tožnik dela ni več opravljal, ni mogoč, kot je pravilno razlogovalo sodišče prve stopnje.

Prav tako pravilno je razlogovalo, da tožnik v primeru, če bi delo v vtoževanem obdobju opravljal pri toženki, ne bi bil upravičen le do osnovne plače, ampak tudi do drugih sestavin plače ter plačil, ki so vezana na uspešnost delavca oziroma poslovanja. Izhajalo je iz predloženih preglednic, na katerih so, kot je pravilno ugotovilo, ločeno prikazane povprečna plača, 13. plača, poslovna uspešnost in božičnica. Glede na to, da sta zneska poslovne uspešnosti in 13. plače različna, očitno ne gre za isti prejemek, kot neresnično prikazuje toženka v pritožbi.

8. Pri presoji, da je tožnik upravičen do razlike do povprečne plače, je sodišče prve stopnje sledilo ustaljeni sodni praksi v številnih drugih sporih zoper toženko, v katerih so sicer delavci uveljavljali zahtevke tako za čas, ko so delo dejansko opravljali, kot za čas po prenehanju delovnega razmerja.

9. Sodišče prve stopnje ni odločalo o zneskih, o katerih bi bilo že pravnomočno odločeno oziroma za katere bi bil zahtevek že pravnomočno zavrnjen. V prejšnjem sojenju je postal ob odsotnosti pritožbe tožnika pravnomočen zavrnilni del sodbe - pravnomočno je bil zavrnjen višji zahtevek od prisojenih zneskov ("13. plača in nadomestilo plače brez upoštevanja denarnega nadomestila iz naslova zavarovanja za primer brezposelnosti, plačo ter regrese brez upoštevanja prejetega").

10. Za znesek 999,67 EUR, ki ga izpostavlja toženka v pritožbi, je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da se nanaša na bruto plače oziroma nadomestila plače, ki jih je tožnik prejel od družbe B., d. o. o., pred marcem 2021. Ne gre za znesek, ki bi bil izplačan za marec 2021, saj je za ta mesec tožnik prejel nadomestilo plače s strani Zavoda za zdravstveno zavarovanje v višini 738,48 EUR bruto oziroma 574,37 EUR neto, kot je pravilno ugotovilo iz predložene odločbe z dne 17. 5. 2021. Tako ne drži, kar navaja toženka v pritožbi, da podatka o prejemkih za ta mesec ni bilo in da bi bilo dolžno sodišče prve stopnje izvesti dokaz s predlaganimi poizvedbami. Enako velja za april 2021. Za ta mesec je pravilno na podlagi dohodninske odločbe ugotovilo, da je prejel nadomestilo plače s strani Zavoda za zdravstveno zavarovanje v višini 396,78 EUR (to je za čas do 15. 4. 2021), nato pa nadomestilo za primer brezposelnosti.

11. Sodišče prve stopnje je nadomestilo za primer brezposelnosti pravilno odštelo od povprečne plače, do katere bi bil tožnik upravičen, v neto znesku. Podlaga za plačilo nadomestila je s prijavo tožnika v zavarovanja s strani toženke odpadla (tretji odstavek 65. člena Zakona o urejanju trga dela - ZUTD), zavezanec za vrnitev je delodajalec, torej toženka (1. alineja drugega odstavka 140. člena ZUTD), pri čemer vrača neto zneske (prispevke in davke vrne zavodu davčna uprava; peti odstavek 140. člena ZUTD). Takšna ureditev pa ne velja za primer upoštevanja nadomestil plače, ki so bila izplačana s strani Zavoda za zdravstveno zavarovanje, kot pravilno opozarja toženka v pritožbi. Ta se odštevajo v bruto znesku.

12. Glede na navedeno, ker je sodišče prve stopnje glede odločanja o višini reparacije za marec 2021 in april 2021 v točki II/1 izreka, 1. in 2. alineja, na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje delno zmotno uporabilo materialno pravo, je pritožbeno sodišče pritožbi toženke delno ugodilo in izpodbijani del sodbe delno spremenilo, kot je razvidno iz izreka (5. točka 358. člena ZPP).

13. Toženka je pred sodiščem prve stopnje podala navedbe o prejemkih tožnika v vtoževanem obdobju,

ne pa o morebitnem plačilu regresa za letni dopust. V zvezi s tem sodišču prve stopnje v pritožbi neutemeljeno očita, da ni opravilo poizvedb o že plačanih zneskih, saj je iz predloženih dohodninskih odločb ugotoviti, da plačil iz tega naslova ni bilo.

14. Razen delno glede višine reparacije za marec 2021 in april 2021 je sodišče prve stopnje na popolno in pravilno ugotovljeno dejansko stanje o utemeljenosti zahtevka odločilo pravilno. Svojo odločitev je izčrpno obrazložilo in se opredelilo do vseh bistvenih navedb toženke; razpravnega načela ni kršilo, saj dejstev ni ugotavljalo izven trditvene podlage tožnika. Izpodbijani del sodbe z uveljavljanimi kršitvami določb pravdnega postopka (339. člen ZPP) ni obremenjen.

15. Sodišče prve stopnje je pravilno odločilo o pravdnih stroških, pri čemer je prvenstveno upoštevalo, da je tožnik v sporu v pretežni meri uspel oziroma da zaradi zavrnjenega dela zahtevka posebni stroški niso nastali (tretji odstavek 154. člena ZPP).

16. Ker v preostalem niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), je pritožbeno sodišče pritožbo toženke delno kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo nespremenjeni izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

17. Odločitev, da toženka, ki je s pritožbo uspela v neznatnem delu, zaradi česar posebni stroški niso nastali, sama krije svoje stroške pritožbenega postopka, temelji na prvem in drugem odstavku 165. člena ZPP v zvezi s tretjim odstavkom 154. člena ZPP.

V zapisu letnice pri regresu za letni dopust za leto 2023 gre za očitno pisno pomoto, ki jo lahko predsednik senata sodišča prve stopnje kadar koli popravi na podlagi prvega odstavka 328. člena ZPP.

Tožba zoper njo je bila s sklepom z dne 23. 5. 2023 zavržena.

Sodba Delovnega sodišča v Kopru Pd 77/2019 z dne 13. 10. 2020 v zvezi s sodbo VDSS Pdp 67/2021 z dne 21. 4. 2021, v zvezi s sodbo in sklepom VS RS VIII Ips 5/2022 z dne 21. 2. 2023 in v zvezi s sodbo in sklepom VDSS Pdp 158/2023 z dne 6. 7. 2023. S sodbo in sklepom Pdp 158/2023 z dne 6. 7. 2023 je bila sodba sodišča prve stopnje razveljavljena v delu odločitve o reparaciji od februarja 2020 do vrnitve na delo - razlika med že prejeto plačo pri družbi B., d. o. o., in pripadajočo plačo, saj takšnega zahtevka tožnik ni postavil. Ne glede na navedeno je o tem pravnomočno razsojeno s sodbo Pd 77/2019 z dne 13. 10. 2020 v zvezi s sodbo Pdp 67/2021 z dne 21. 4. 2021 in sodbo in sklepom VIII Ips 5/2022 z dne 21. 2. 2023.

Sodba Pd 54/2021 z dne 29. 2. 2024 v zvezi s sodbo in sklepom VDSS Pdp 263/2024 z dne 19. 6. 2024.

Do 15. 4. 2021 je bil tožnik v delovnem razmerju pri družbi B., d. o. o. Dela pri toženki, kot sama navaja, od 1. 1. 2021 ni več opravljal.

Toženka v pritožbi ponavlja številne navedbe, s katerimi ugovarja presoji Vrhovnega sodišča RS v istovrstnih sporih, v katerih so delavci uveljavljali delovno razmerje z vsemi pravicami in reintegracijo k toženki na podlagi zlorabe poslovnega modela.

Sodišče prve stopnje ni štelo, da bi bila dejanska ugotovitev v predhodnem sporu, da je bila toženka tožnikov dejanski delodajalec, pravnomočna. Upoštevalo jo je le pri ugotavljanju, do kakšne plače bi bil tožnik v vtoževanem obdobju upravičen.

Zneski, izračunani glede na delovni čas oziroma prisotnost tožnika na delu, so bili za nekatere mesece, kot je razvidno iz obrazložitve sodbe in sklepa VDSS Pdp 158/2023 z dne 6. 7. 2023, višji, kot bi bila povprečna plača.

Sodba in sklep VDSS Pdp 812/2022 z dne 13. 7. 2023, sodbi Pdp 419/2024, Pdp 464/2024, obe z dne 7. 11. 2024, ki jih je citiralo že sodišče prve stopnje, in številne druge, kot sodbe in sklepi Pdp 465/2022 z dne 2. 8. 2023, Pdp 564/2022 z dne 4. 7. 2023, Pdp 800/2022 z dne 13. 7. 2023, Pdp 518/2022 z dne 15. 6. 2023.

Zakon o urejanju trga dela (2010) - ZUTD  - člen 65, 65/3, 140, 140/2, 140/2-1, 140/5

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.