VDSS Sodba Pdp 346/2024
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2024-11-07

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Mojca Dubravica (preds.), Silva Donko (poroč.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat

DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI - PRAVO EVROPSKE UNIJE

stalna pripravljenost - delovni čas - plačilo razlike v plači - vojak - Direktiva 2003/88/ES - sodba SEU - neuporaba direktive EU - straža - varovanje državne meje - kolektivna pogodba za javni sektor - sodba vrhovnega sodišča

Tožena stranka bi morala dokazati, da gre pri dejavnosti straže in varovanja državne meje za eno od izjem, vendar tega ni dokazala. Sodišče prve stopnje pri tem ni izhajalo iz narave dela tožnika, ampak dejavnosti varovanja državne meje kot take, utemeljeno pa se je sklicevalo tudi na odločitev v zadevi VIII Ips 196/2018, v kateri se je prav tako obravnavalo vprašanje plačila vojaške osebe v času pripravljenosti, višina dodatka, ki je veljala takrat, pa je pri tem nepomembna.

Glede na to, da se tožnikova pripravljenost za delo v zvezi s stražo in varovanja državne meje obravnava tako, da se šteje v delovni čas, za takšen primer pa ZObr in KPJS ne določata posebne višine plačila, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo splošna pravila o plačilu in mu priznalo plačilo, ki izhaja iz njegove pogodbe o zaposlitvi za delo v polnem delovnem času oziroma razliko med že izplačanim dodatkom za čas stalne pripravljenosti v višini 50 % urne postavke osnovne plače in plačo v višini 100 % urne postavke. Določbi drugega in tretjega odstavka 46. člena KPJS je treba tolmačiti v povezavi s 97.e členom ZObr, ki opredeljuje stalno pripravljenost in iz katerega izrecno izhaja, da se pripravljenost za delo ne všteva v število ur tedenske oziroma mesečne delovne obveznosti (torej v delovni čas). Pritožba se tako neutemeljeno sklicuje na to, da iz sodbe C-742/19 izhaja, da je za čas razpoložljivosti za delo s prisotnostjo v vojašnici dopustno različno plačilo v odvisnosti od tega, ali delavec delo dejansko opravlja.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženi stranki naložilo, da tožniku plača prikrajšanje pri plači iz naslova opravljenega dela v zvezi z vojaško dejavnostjo varovanja državne meje in straže v zneskih in z zakonskimi zamudnimi obrestmi, kot izhajajo iz izreka sodbe (I. in II. točka izreka), zavrnilo pa je plačilo zakonskih zamudnih obresti od 1. 4. 2019 do 7. 6. 2019. Toženi stranki je naložilo, da tožniku iz naslova opravljenega dela v zvezi z vojaško dejavnostjo vaj in usposabljanja plača prikrajšanje pri plači v zneskih, kot izhajajo iz izreka sodbe (III. točka izreka). Zavrnilo pa je tožbeni zahtevek iz naslova opravljenega dela v zvezi z vojaško dejavnostjo straže za november 2019 ter plačilo iz naslova opravljenega dela v zvezi z vojaško dejavnostjo vaj in usposabljanja za posamezne mesece, kot izhaja iz IV. točke izreka in odločilo, da mora tožena stranka tožniku plačati stroške postopka, ki bodo odmerjeni s posebnim sklepom, ki bo izdan po pravnomočnosti odločitve o glavni stvari v tem postopku (V. točka izreka).

2. Zoper ugodilni del sodbe in odločitev o stroških postopka se pritožuje tožena stranka, in sicer iz razloga bistvenih kršitev pravil postopka, zmotne uporabe materialnega prava in napačne ugotovitve dejanskega stanja. Navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno presodilo, da v zvezi z dejavnostjo straže in varovanja državne meje niso podane izjeme od uporabe Direktive 2003/88/ES. Sodišče EU je namreč dopustilo, da se lahko posamezna dejavnost (torej tudi straža, varovanje državne meje, usposabljanje), ki jo opravlja Slovenska vojska v celoti izvzame iz področja uporabe Direktive. Več kot očitno je sodišče EU državam članicam omogočilo, da celotne kategorije vojaške dejavnosti izvzamejo iz področja uporabe Direktive, zato preseneča obrazložitev sodišča v 12. točki, da je tožena stranka dokazno breme zmogla zgolj v omejenem obsegu. Pri tem toženi stranki ni jasno, kako je lahko neko pravno pomembno dejstvo dokazano zgolj delno. Po mnenju tožene stranke gre v danem primeru za napačno uporabo materialnega prava, saj je tožena stranka bila dolžna dokazati, da je posamezna dejavnost izključena iz področja uporabe Direktive in da je tožnik to dejavnost opravljal, ne pa tudi, kaj je v zvezi s to dejavnostjo počel tožnik. V kolikor tožnik meni, da bi se za njegov konkretni primer Direktiva morala uporabiti, je na njem, da to dokaže. Sodišče EU v obrazložitvi sodbe v zadevi C-742/2019 z dne 15. 7. 2021 venomer ponavlja, da so nekatere kategorije vojaških dejavnosti v celoti izključene in da mora biti dejavnost že po svoji naravi v celoti izključena. Iz tretjega odstavka 97.e člena ZObr izhaja, da primere in način izvajanja pripravljenosti za delo v vojski določi načelnik GŠ. Sodišče je zmotno zaključilo, da izvedbe straže niso narekovali izredni dogodki, katerih resnost in obseg zahteva sprejetje ukrepov, ki so nujni za zaščito življenja, zdravja in varnosti skupnosti in da se je straža izvajala zaradi varovanja vojaških objektov v mirnem času. Stališče sodišča, da gre v primeru straže za vnaprej načrtovano običajno redno mirnodobno delovno nalogo vojske, s katero se zagotavlja varovanje objektov SV, je zmotno. Straža za tožnika ni veljala kot običajna oziroma redna naloga, saj ni bil razporejen na formacijsko dolžnost stražar. Sodišče se je neutemeljeno sklicevalo na sodbo v zadevi VSRS VIII Ips 196/2018, ki ni primerljiva. Sodišče sicer ni spregledalo izjave priče A. A. glede straže in še posebej objekta B. in C., vendar vsa dejstva, ki jih je priča navedla niso spremenila stališča sodišča, da je rotacija v praksi mogoča. Tožena stranka je vsekakor uspela dokazati, da sistem rotacije pri varovanju objekta ni primeren, saj se po novem nekateri objekti varujejo s sistemom rotacij zaposlenih ter je s tem na objektu potrebno več zaposlenih, s čimer se poveča število dejavnikov tveganja, prihodi in odhodi v primeru rotacij so pogostejši, zahtevnejša je organizacija dela na objektu, ki se varuje. Prav tako je sodišče del izjave priče D. D., da gre pri vojaških operacijah v pravem pomenu besede za zaporedje bitk in bojev, ki potekajo na določenem prostoru in v določen kraju, izvzelo iz konteksta in jo napačno obrazlagalo. Glede objekta B. in objekta C. je v celoti spregledalo, da gre pri varovanju teh objektov za bojno nalogo v miru, kot to določajo Pravila službe v Slovenski vojski. Gre za varovanje objektov posebnega pomena za obrambo. Sodišče tudi ni upoštevalo trditev tožene stranke glede oddaljenosti in pomembnosti objekta in je neobrazloženo zaključilo, da ni razlogov, ki bi onemogočili rotacijo zaposlenih. Prav tako ni upoštevalo časovni okvir glede na specifike objekta - potovanja (2 uri), primopredaja (2 uri) in v določenih primerih čiščenje ceste (2 do 3 ure), skupaj 7 ur, kar jasno nakazuje, da rotacija v režimu 12/12 ni mogoča. Na navedenih objektih se je stražarska služba opravljala neprekinjeno, saj gre za objekta vitalnega pomena, tako iz vojaške kot nacionalne varnosti, vsak nedovoljen poseg, tudi terorističen, bi imel za nacionalno varnost nepopravljive posledice. Navedeno izhaja tudi iz izjave priče A. A., ki je strokovna priča in je odločitev sodišča zato še bolj nerazumljiva in samovoljna. Tožena stranka je trdila, da so tudi naloge varovanja državne meje izključene iz uporabe Direktive 2003/88/ES, in sicer iz razlogov po vseh štirih alinejah iz sodbe sodišča EU v zadevi C-742/19 z dne 15. 7. 2021. Sodišče resne dokazne ocene o teh navedbah sploh ni opravilo, temveč je zgolj zaključilo, da varovanje državne meje po svoji značilnosti in naravi ne odstopa od aktivnosti straže in zato uporabilo isto argumentacijo kot za stražo in sicer, da pri varovanju državne meje ne gre za vojaško operacijo, ker so bili pripadniki SV zgolj v podporni vlogi, ker je za varovanje državne meje po zakonu pristojna policija. Tudi do navedb tožene stranke o cilju operacije Odboj (zmanjšanje števila nezakonitih migracij), se sodišče ni opredelilo. Odločitev sodišča, da je varovanje državne meje mogoče izvajati s sistemom rotacij in načrtovanjem delovnega časa in počitka je sprejeto zgolj na podlagi dejstva, da je tožena stranka državno mejo s sistemom rotacij varovala več let preden je začela pripadnikom SV odrejati pripravljenost. Pri tem pa je sodišče spregledalo izpovedi E. E. in D. D., ki sta izjavila, da bi varovanje državne meje v smislu rotacij vplivalo na učinkovitost, odzivnost SV in kvaliteto varovanja. Že sodišče EU je v točki 84 sodbe v zadevi C‑742/19 pojasnilo, da je v izključni pristojnosti vsake od držav članic (ob upoštevanju groženj, s katerimi se sooča, njenih zavez ali specifičnega geopolitičnega okvirja, v katerem deluje) izvedba vojaške operacije, za katere meni, da je primerna. Zato sodišče ne bi smelo poseči v suvereno pravico države, da neko vojaško dejavnost opredeli kot vojaško operacijo, vendar se sodišče do tega stališča sploh ni opredelilo in s tem zagrešilo bistveno kršitev določb pravdnega postopka, in sicer 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Da je varovanje državne meje v času, ko je to dejavnost opravljal tožnik, ustrezalo vsem elementom vojaške operacije je pojasnila priča E. E. Ocena sodišča, da je bila SV zgolj v podporni vlogi, ne drži. Pri tej ugotovitvi je prezrlo trditve tožene stranke, da je suverena pravica vsake države, da se odziva na grožnje in izvaja vojaške operacije, oziroma da določeno nalogo oziroma vojaško dejavnost opredeli kot vojaško operacijo. Sodišče je v predmetni zadevi sicer pravilno presodilo, da izvajanje vojaških vaj, urjenj in usposabljanj predstavljajo dopustno izjemo od uporabe Direktive 2003/88/ES. Pri tem pa je za del terenskih nalog, ki se nanašajo na naloge v okviru predsedovanja RS Svetu EU in sodelovanja SV pri izvedbi Svetovnega prvenstva F. odločilo, da le-te predstavljajo redno delo tožene stranke, kjer je mogoče načrtovanje delovnega časa in so primerne rotacije, kar pa je zmotno. Tožnik je zagotavljal logistično podporo na zasedanjih in skrbel za logistično oskrbo dogodkov, kar pa ne predstavlja običajne službe, ampak gre za posebne naloge v vojski z namenom preprečitve nepredvidljivih okoliščin ali izrednega dogodka. Pripravljenost na delo je urejena s predpisi na področju obrambe in sicer 97.e členom ZObr. ZObr ne pozna pripravljenosti za delo znotraj delovnega časa. Posledično take pripravljenosti ne pozna niti KPJS. 46. člen KPJS je uredil plačilo pripravljenosti za delo, ne glede na to, ali gre za pripravljenost za delo znotraj delovnega časa ali za pripravljenost za delo zunaj delovnega časa. Plačilo so stranke ovrednotile s 50 % urne postavke osnovne plače. Glede višine plačila za čas pripravljenosti je po mnenju tožene stranke potrebno upoštevati sodbo sodišča EU v zadevi C‑742/19 z dne 15. 7. 2021. V njej je sodišče v izreku zapisalo, da je potrebno člen 2 Direktive 2003/88/ES razlagati tako, da ne nasprotuje temu, da se obdobje razpoložljivosti za delo, v katerem mora biti vojaška oseba prisotna v vojašnici, vendar tam ne opravlja dejanskega dela, plača drugače kot obdobje razpoložljivosti za delo, v katerem ta oseba dejansko opravlja delo, četudi se čas razpoložljivosti šteje za delovni čas. Glede na obrazložitev Vrhovnega sodišča RS v obrazložitvi v zadevi VIII Ips 196/2018, da ima člen Direktive, ki ureja definicijo delovnega časa, vertikalni neposredni učinek in da se je na ta člen Direktive možno sklicevati, tožena stranka meni, da vertikalni neposredni učinek Direktive ne pomeni, da nacionalna pravna pravila prenehajo veljati, pač pa se v konkretni zadevi namesto nacionalnega prava uporabljajo zgolj določbe Direktive, s katerimi je nacionalno pravo v nasprotju. Predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbi ugodi in izpodbijano sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne in toženi stranki naloži plačilo stroškov postopka oziroma sodbo v izpodbijanem delu razveljavi in vrne sodišču prve stopnje v ponovno sojenje, pritožbeni stroški pa so nadaljnji stroški postopka. Priglaša stroške pritožbe.

4. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, in pri preizkusu po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev pravil postopka, ki jih uveljavlja pritožba, niti pravil postopka, na katera pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Opredelilo se je do vseh bistvenih navedb in dokazov strank. Sodba vsebuje jasne razloge o odločilnih dejstvih, med njimi ni nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato jo je pritožbeno sodišče lahko preizkusilo. Očitana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP tako ni podana.

5. Tožnik je bil pripadnik Čete za zveze (ČVZ), ki je spadala v G. bataljon ... brigade, ki je specifična enota, za katero so potrebna posebna znanja ter visoka usposobljenost. Tožniku je bila odrejena pripravljenost na določenem kraju v zvezi z nalogami izvajanja straže pri varovanju objektov SV, varovanjem državne meje in izvajanjem vaj oziroma usposabljanj na terenu. Čas pripravljenosti se tožniku skladno s 97.e členom Zakona o obrambi (ZObr) ni všteval v število ur tedenske oziroma mesečne delovne obveznosti, zato je za ta čas prejel le dodatek za pripravljenost, ki je v vtoževanem obdobju znašal 50 % urne postavke osnovne plače (46. člen KPJS). Tožnik je zatrjeval, da bi se čas pripravljenosti, ko se je moral nahajati na določenem kraju in biti na razpolago delodajalcu, na podlagi neposredne uporabe Direktive 2003/88/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 4. 11. 2003 o določenih vidikih organizacij delovnega časa moral šteti kot delovni čas, tožena stranka pa je uveljavljala, da so podane izjeme od uporabe Direktive, kot jih je opredelilo sodišče EU v sodbi C-742/19. Glede na stališča v sodbi C-742/19 (točke 60, 65, 81, 83 in 84, ki jih izpostavlja pritožba) vseh dejavnosti pripadnikov vojske ni mogoče izključiti iz uporabe Direktive 2003/88/ES, temveč samo tiste, katerih posebne značilnosti temu neizogibno nasprotujejo, zato je bilo sodišče dolžno raziskati, ali sta bili takšne narave tudi straža in varovanje državne meje. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da je bilo dokazno breme na toženi stranki. Tožena stranka bi morala dokazati, da gre pri dejavnosti straže in varovanja državne meje za eno od izjem, vendar tega ni dokazala. Sodišče prve stopnje pri tem ni izhajalo iz narave dela tožnika, ampak dejavnosti varovanja državne meje kot take, utemeljeno pa se je sklicevalo tudi na odločitev v zadevi VIII Ips 196/2018, v kateri se je prav tako obravnavalo vprašanje plačila vojaške osebe v času pripravljenosti, višina dodatka, ki je veljala takrat, pa je pri tem nepomembna.

6. Pritožbeno sodišče se strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, da tožena stranka ni izkazala nobene od izjem, kot izhajajo iz sodbe SEU C-742/19. Takšno je tudi sicer stališče sodne prakse v istovrstnih sporih (prim. VIII Ips 11/2024, VIII Ips 12/2024, VIII Ips 15/2024 in VIII Ips 17/2024).

7. Pravilna je ugotovitev sodišča prve stopnje, da je tožnik v vtoževanem obdobju stražo opravljal kot običajno delovno nalogo, ki se je izvajala redno in kontinuirano na številnih vojaško pomembnih objektih po državi. Pravilno je presojalo tožnikovo upravičenost do plačila za delo, ki ga je dejansko opravljal, ne glede na njegovo formacijsko dolžnost. Tožena stranka se neutemeljeno sklicuje na dejstvo, da tožnik ni bil razporejen na formacijsko dolžnost stražar. V katero formacijsko dolžnost je bil razporejen v spornem obdobju in katera dela je običajno opravljal v okviru te formacijske dolžnosti, za odločitev v tem sporu ni relevantno. V 97.č členu ZObr je določeno, da stražarsko službo opravlja vojaška oseba, to pa je tožnik tudi bil. Sicer pa je bistveno, da je v vtoževanem obdobju dejansko opravljal stražo, za kar mu je bila odrejena pripravljenost na delo. Na podlagi Direktive št. 13-04 (Direktiva za načrtovanje, organizacijo in izvajanje varovanja objektov SV in objektov MORS dodeljenih v varovanje) in Direktive št. 13-05 (Oblikovanje in delovanje stalnih sil SV) se je sodišče prve stopnje prepričalo, da predstavlja straža redno, mirnodobno, vnaprej načrtovano dejavnost tožene stranke, ki ni bila organizirana kot odziv na izredne razmere ali neposredno grožnjo za nacionalno varnost.

8. Med strankama v postopku ni bilo sporno, da je bila tožniku v vtoževanem obdobju odrejena stalna pripravljenost v zvezi z izvajanjem vojaške dejavnosti straže za potrebe varovanja vojaških objektov C., H., I., B. in strelišča J. Iz izpovedbe tožnika ter pisne izjave priče A. A. je izhajalo, da je bil tožnik po ukazu nadrejenega razporejen za več dni v določen vojaški objekt, kjer je opravljal varovanje vojaškega objekta in ga v času pripravljenosti ni smel zapuščati. Vojaški objekti so se varovali po režimu 24/7. Zaključek sodišča prve stopnje, da straža ne utemeljuje obstoja izjeme iz druge alineje izreka sodbe C-742/19, je pravilen. Sodišče prve stopnje se je ustrezno opredelilo do pisne izjave A. A., ki je sistem večdnevnih rotacij ocenil kot bolj ustrezen, vendar pa ni izključil možnosti organizacije dela po sistemu 12-urnih rotacij. Pravilno je ugotovilo, da je bila straža organizirana kot običajna služba, ki se je redno izvajala v mirnem času, brez posebnosti. Pri tem se je opredelilo do trditev tožene stranke, ki je utemeljevala posebno naravo straže s primerjavo te dejavnosti z mirnodobno bojno nalogo in pristojnostmi stražarjev med oboroženim spopadom, uporabo strelnega orožja, onemogočenim načrtovanjem delovnega časa in pozitivnimi učinki na usposobljenost stražarjev. Kljub prednostim straže v večdnevnih rotacijah je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da je neprekinjeno varovanje objektov mogoče zagotoviti tudi z rotacijami in delo na straži organizirati tako, da se spoštujejo zahteve Direktive, saj ni bila ugotovljena nobena okoliščina, ki bi to preprečevala. Neutemeljeno je pritožbeno sklicevanje, da bi imele dnevne rotacije lahko nepopravljive posledice, ker je vojaški objekt C. vitalnega pomena za vojaško in nacionalno varnost. Za konkretne objekte, na katerih je tožnik opravljal stražo (C., B.), niso bile ugotovljene okoliščine, ki bi dokazovale realno možnost nastopa zatrjevanih posledic rotacij.

9. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je tožena stranka z varovanjem objekta C., na katerem je tožnik v vtoževanem obdobju izvajal stražo, tudi ob koncu leta 2022 ohranila sistem stalne pripravljenosti in ni uvedla dnevnih rotacij. Pravilno je presodilo, da kljub temu ni utemeljenega razloga, ki bi preprečeval varovanje tega objekta v sistemu rotacije zaposlenih (ki se izvaja tudi na številnih drugih objektih). Oddaljenost oziroma časovna izguba, do katere pride zaradi vožnje vojaka na opravljanje vojaške dejavnosti straže, na katero se sklicuje tožena stranka v pritožbi, ne predstavlja razloga za neprimernost rotacije zaposlenih. Na primernost rotacije ne more vplivati niti mnenje prič, da so zaradi organizacijskih in drugih težav rotacije neustrezne. Pritožba se povsem splošno sklicuje še na namembnost tega objekta kot vojaškega objekta posebnega oziroma vitalnega pomena. Obstoj izjeme iz druge alineje izreka sodbe C-742/19 je pogojen z ugotovitvijo, da sistem rotacije zaposlenih ni primeren, ker gre za tako posebno vojaško dejavnost, ne pa s tem, da sistem rotacije zaposlenih ni primeren zaradi organizacijskih težav tožene stranke oziroma okoliščin, kot so oddaljenost varovanja objekta, težja dostopnost, stanje cest, zagotavljanje službenih vozil, trajanje primopredaje in podobno. Pri navedenih okoliščinah gre dejansko za vprašanje, povezano s problematiko ustrezne organizacije delovnega procesa, ne pa s posebno naravo vojaške dejavnosti, ki edina pogojuje obstoj izjeme.

10. Neutemeljena je pritožbena trditev, da je sodišče pri odločitvi povsem spregledalo pisne izpovedi E. E. in D. D., ki sta povedala, da bi varovanje objektov v sistemu rotacij vplivalo na učinkovitost, odzivnost SV in kvaliteto varovanja. Sodišče prve stopnje se je pravilno opredelilo do pisne izjave navedenih prič. Njihovo razlago, da so vojaške operacije lahko tudi nebojne, je sicer upoštevalo, vendar njihovemu širokemu pojmovanju vojaške operacije utemeljeno ni sledilo. Pravilno je zaključilo, da pri rednem in kontinuiranem varovanju objektov ni prišlo do bitk oziroma bojev za dosego operativnega cilja. Pritožbeno sklicevanje na hipotetično možnost nastanka izrednih dogodkov ne more vplivati na pravilnost presoje, da straža ni bila organizirana kot odzivna neposredno grožnjo za nacionalno varnost. Sodišče je tudi pravilno štelo, da zgolj ene vojaške dejavnosti z namenom zagotovitve varnosti strateško pomembnih objektov, ni mogoče šteti za usklajeno delovanje, ki je usmerjeno v doseganje operativnih oziroma strateških ciljev v smislu vojaške operacije.

11. Sodišče prve stopnje se je ustrezno opredelilo tudi do izjeme po prvi alineji izreka sodbe C-742/19. Glede na ugotovitev, da so bili na stražo razporejeni zgolj visoko izurjeni pripadniki Slovenske vojske, je pravilno štelo, da se straža, kot jo je v vtoževanem obdobju opravljal tožnik, ni izvajala v okviru začetnega usposabljanja ali operativnega urjenja, zato je izključitev uporabe Direktive 2003/88/ES po tem kriteriju ni utemeljena.

12. Neutemeljeno je pritožbeno vztrajanje tožene stranke, da razpoložljivi viri ne omogočajo drugačne organizacije dela, zaradi česar se ta, za razliko od straže na drugih vojaških objektih, B. ni spremenila. Kadrovskih težav in vztrajanj pri enaki organizaciji dela, ni mogoče šteti kot razlog za neprimernost rotacij. Pritožbeno razlikovanje med primernostjo in možnostjo rotacij, ki jo tožena stranka v pritožbi pojmuje zgolj kot teoretično rešitev, pogojeno s številčnostjo kadra, je neutemeljeno.

13. Sodišče prve stopnje pa je pravilno tudi presodilo, da varovanje državne meje ni vojaška operacija v pravem pomenu besede (prva alineja izreka sodbe C-742/19). Presoja sodišča, ali je mogoče določena aktivnost vojske šteti za vojaško operacijo v pravem pomenu besede v smislu sodbe sodišča EU, predstavlja pravno presojo, ki je v pristojnosti sodišča. Sodišče ni vezano na definicijo, ki jo poda ena ali druga stranka ali celo priča, zato tudi mnenje prič D. D. in E. E. v zvezi s tem ni odločilno. Kot je poudarilo tudi Vrhovno sodišče RS (v zadevi VIII Ips 13/2024) za razlago tega pojma niso neposredno uporabna vojaška strokovna tolmačenja, na katere se sklicuje tožena stranka oziroma sodobna opredelitev vojaške stroke, po kateri je vojaška operacija "serija povezanih taktičnih aktivnosti, ki jih izvajajo bojne sile in se koordinira v času in prostoru za dosego strateških in operativnih ciljev". Za razlago tega pojma so pomembni razlogi, ki jih je v zvezi s tem navedlo sodišče EU in katere je sodišče prve stopnje tudi pravilno upoštevalo.

14. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da so pripadniki Slovenske vojske varovanje državne meje opravljali v mirnem času, brez posebnosti, tako da so bile njihove naloge vnaprej načrtovane, nadzorovane in usklajene z organi Policije. Pri tem niso sodelovali v nepredvidljivi vojni operacij na misiji, ker potek dela ni odvisen izključno od odločitve tožene stranke, temveč od nasprotnika. Delovali so v podporni vlogi varovanja Policije oziroma njenih postopkov in ne v smislu vojaške operacije v pravem pomenu besede. Operaciji Odboj ni odreklo lastnost vojaške operacije v pravem pomenu besede zgolj iz vidika načrtovanosti, temveč predvsem zato, ker se kot ustaljena dejavnost ni izvajala v okoliščinah, ki bi onemogočale spoštovanje pravil Direktive 2003/88/ES o organizaciji delovnega časa. S takšno presojo sodišče prve stopnje ni v ničemer izničilo pomena dejavnosti varovanja državne meje kot neutemeljeno navaja tožena stranka v pritožbi. Hkrati je sodišče prve stopnje pravilno pojasnilo, da pojava množičnih migracij, glede na težo in obseg, po dolgem obdobju kontinuiranega trajanja ni mogoče šteti za izredno situacijo. Svoje presoje ni utemeljilo zgolj s časovnim vidikom, temveč je glede na ustaljen in protokoliran odziv tožene stranke na migracijske razmere utemeljeno štelo, da spoštovanje pravil Direktive 2003/88/ES ne bi ogrozilo učinkovite izvedbe te dejavnosti.

15. Sodišče prve stopnje tudi ni ugotovilo izjeme iz druge alineje izreka sodbe C‑742/19. Do vprašanja rotacije se je opredelilo upoštevaje naravo izvajanja dejavnosti varovanja meje oziroma tudi njeno predhodno večletno in uspešno izvajanje v sistemu rotacije in z načrtovanjem delovnega časa. Dejavnost varovanja državne meje bi se po pravilni presoji sodišča prve stopnje lahko izvajala tudi po sistemu rotacij, kot se je že pred tem (od leta 2015 do 2019) in kot se je tudi od leta 2022 naprej do zaključka te aktivnosti. Povzete ugotovitve utemeljujejo zaključek o primernosti rotacije tudi v vtoževanem obdobju. Četudi je odrejanje stalne pripravljenosti pripadnikom SV pri varovanju državne meje morda prispevalo k večji učinkovitosti te aktivnosti (hitrejši odzivnosti pripadnikov), slednje za zaključek o izključitvi te dejavnosti iz uporabe Direktive 2003/88/ES ne zadošča.

16. Glede na to, da se tožnikova pripravljenost za delo v zvezi s stražo in varovanja državne meje obravnava tako, da se šteje v delovni čas, za takšen primer pa ZObr in KPJS ne določata posebne višine plačila, je sodišče prve stopnje pravilno uporabilo splošna pravila o plačilu in mu priznalo plačilo, ki izhaja iz njegove pogodbe o zaposlitvi za delo v polnem delovnem času oziroma razliko med že izplačanim dodatkom za čas stalne pripravljenosti v višini 50 % urne postavke osnovne plače in plačo v višini 100 % urne postavke. Določbi drugega in tretjega odstavka 46. člena KPJS je treba tolmačiti v povezavi s 97.e členom ZObr, ki opredeljuje stalno pripravljenost in iz katerega izrecno izhaja, da se pripravljenost za delo ne všteva v število ur tedenske oziroma mesečne delovne obveznosti (torej v delovni čas). Pritožba se tako neutemeljeno sklicuje na to, da iz sodbe C-742/19 izhaja, da je za čas razpoložljivosti za delo s prisotnostjo v vojašnici dopustno različno plačilo v odvisnosti od tega, ali delavec delo dejansko opravlja.

17. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče zavrnilo pritožbo tožene stranke kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

18. Tožena stranka s pritožbo ni uspela, zato krije svoje stroške pritožbe (prvi odstavek 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP).

Zakon o obrambi (1994) - ZObr  - člen 97č, 97e

Kolektivna pogodba za javni sektor (2008) - KPJS  - člen 46, 46/2, 46/3

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 154, 154/1, 165, 165/1, 339, 339/2, 339/2-14, 353

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.