VDSS Sklep Pdp 391/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Urša Klemenčič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

zavrženje tožbe - prekluzivni rok za vložitev tožbe - vročitev odpovedi

Ker je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da je tožnik vložil tožbo po poteku 30‑dnevnega zakonskega prekluzivnega roka, in skladno z zakonom tožbo kot prepozno zavrglo, ne gre za kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS. Ta namreč strankam ne zagotavlja vsebinske odločitve pred sodiščem, če tožbo vložijo po izteku zakonsko določenega prekluzivnega roka.

Pritožba se zavrne in se izpodbijani sklep potrdi.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrglo tožbo v zvezi z ugotovitvijo nezakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi, ki jo je toženka podala tožniku. Odločilo je še, da stranki krijeta vsaka svoje stroške postopka.

2. Zoper sklep tožnik 21. 10. 2025 vlaga laično pritožbo. Kot bistveno navaja, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo njegovo zdravstveno in psihiatrično stanje v času vložitve tožbe. Nasprotuje mnenju izvedenca psihiatrične stroke, saj njegovega zdravstvenega stanja ni pravilno presodil, z njim se je le na kratko pogovoril in se ni podrobno poglobil v njegovo zdravniško dokumentacijo. Nasprotuje izvedenčevim ugotovitvam, da je vešč pravdanja, da se je že prej tožil z delodajalcem in da ni bil v šoku v času vročitve odpovedi. Vztraja, da je bil v šoku in da se ni zavedal pomena vročene odpovedi niti njenih posledic; vedel je le, da bi moral biti še v bolniškem staležu, ker mu je tako povedal njegov psihiater, ne pa, da je z vročitvijo odpovedi začel teči rok za vložitev tožbe. Pove, da se je tega zavedel šele, ko mu je to predlagal inšpektor za delo, zato bi rok moral teči od tedaj dalje. Zatrjuje, da ima hude posledice zaradi dejanj sodelavca in zaradi tega trpi hude psihične bolečine ter je še vedno v postopku zdravljenja. Meni, da bi moral biti januarja v času, za katerega se mu očita odsotnost z dela, še vedno v bolniškem staležu. Sodišču prve stopnje očita, da je nepravilno presodilo izvedensko mnenje, tožbo napačno zavrglo ter mu s tem kršilo pravico do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS. Predlaga razveljavitev sklepa.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe. Predlaga, naj se pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijani sklep.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo sklep na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena in 366. členom Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti, niti zatrjevane kršitve ustavne pravice.

6. Sodišče prve stopnje je na podlagi tretjega odstavka 200. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1) zavrglo tožnikovo tožbo kot prepozno, saj jo je vložil po izteku 30-dnevnega materialnega prekluzivnega roka za njeno vložitev. Na podlagi izvedenskega mnenja sodnega izvedenca medicinske stroke s področja psihiatrije A. A. z dne 21. 7. 2025 je namreč ugotovilo, da je bil tožnik glede na svoje psihofizično zdravstveno stanje 30. 1. 2025 ob vročitvi izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi popolnoma sposoben razumeti pomen svojih dejanj in jih imeti v oblasti ter da je bila njegova zmožnost razumevanja pomena in posledic vročitve izredne odpovedi v celoti neokrnjena in ustrezna.

7. Tožnik v pritožbi nasprotuje ugotovitvam iz izvedenskega mnenja, saj naj bi se z njim sodni izvedenec le na kratko pogovoril in naj se ne bi podrobno poglobil v zdravniško dokumentacijo, iz katere izhaja njegovo zdravstveno stanje. Pritožbeno sodišče po vpogledu v izvedensko mnenje (list. št. 40-45) ugotavlja, da je sodni izvedenec natančno pregledal in popisal dokumentacijo spisa in zdravstveno dokumentacijo tožnika, ki jo je pridobil pri njegovem osebnem zdravniku in ambulantnem psihiatru (vključno z zapisi v zdravstvenem kartonu splošne prakse in psihiatrično dokumentacijo) ter jo pri izdelavi mnenja tudi upošteval. Tožnik v pritožbi ne navaja, katerih konkretnih izvidov, ki bi izkazovali njegovo zdravstveno stanje, naj sodni izvedenec ne bi upošteval, čeprav bi jih moral. Glede na to je treba zavrniti njegovo pavšalno zatrjevanje o tem, da se sodni izvedenec ni poglobil v relevantno zdravstveno dokumentacijo. Neutemeljeno je tudi pritožbeno zatrjevanje o tem, da se je z njim sodni izvedenec le kratko pogovoril, saj iz izvedenskega mnenja izhaja, da ga je 14. 7. 2025 psihiatrično pregledal, pregled pa je trajal 1 uro in 15 minut, njegova vsebina pa je obsežno povzeta na strani 5 izvedenskega mnenja.

8. Sodišče prve stopnje se je glede vprašanja tožnikovega zdravstvenega stanja pravilno oprlo na izdelano izvedensko mnenje in sodnega izvedenca na naroku tudi ustno zaslišalo zaradi dopolnitve pisnega izvedenskega mnenja, tudi stranki oziroma njuna pooblaščenca pa so mu lahko zastavljali vprašanja. Pravilno je ugotovilo, da je izvedensko mnenje jasno, izčrpno in argumentirano, tožnikovo splošno nasprotovanje njegovi vsebini pa te ugotovitve ni omajalo. Zgolj dejstvo, da se tožnik z vsebino mnenja ne strinja, ne pomeni, da ni ustrezno strokovno in verodostojno. Vztrajanje, da je bil v času vročitve odpovedi v šoku, ni utemeljeno, saj je sodni izvedenec zavrnil, da bi bil tožnik tedaj v takem akutnem stanju, da bi bila resno ogrožena njegova fizična integriteta oziroma motena zavest; tega, da je bil tožnik pod stresom, pa ni mogoče enačiti s stanjem šoka. Tožnik v pritožbi ponavlja, da se ob vročitvi odpovedi ni zavedal pomena vročene odpovedi in njenih posledic oziroma dejstva, da je z vročitvijo odpovedi začel teči rok za sodno varstvo, vendar iz izvedenskega mnenja argumentirano izhaja, da za to ni bilo zdravstvenih ovir. Sodni izvedenec je ugotovil, da pri tožniku v času vročitve odpovedi enako kot tri dni prej na zagovoru pri toženki ni bila prisotna takšna duševna motnja, zaradi katere bi bile ovirane njegove sposobnosti presojanja, razumevanja in vseh vrst komuniciranja. Tožnikovo pavšalno nasprotovanje tem zaključkom ne more biti uspešno. Njegovo zavzemanje za to, da bi lahko začel 30‑dnevni rok za sodno varstvo teči šele, ko mu je inšpektor za delo predlagal vložitev tožbe in pridobitev brezplačne pravne pomoči, je tako neutemeljeno. Ker je sodišče prve stopnje pravilno štelo, da je tožnik vložil tožbo po poteku 30‑dnevnega zakonskega prekluzivnega roka, in skladno z zakonom tožbo kot prepozno zavrglo, ne gre za kršitev pravice do sodnega varstva iz 23. člena Ustave RS. Ta namreč strankam ne zagotavlja vsebinske odločitve pred sodiščem, če tožbo vložijo po izteku zakonsko določenega prekluzivnega roka; v takem primeru je pravilno in ustavno skladno, da se tožba zavrže (prvi odstavek 274. člena ZPP).

9. Na pravilnost izpodbijanega sklepa ne vplivajo tožnikove splošne trditve o hudih posledicah, ki naj bi jih trpel zaradi dejanj sodelavca in o tem, da se zdravi, saj to za odločitev ni pomembno (prvi odstavek 360. člena ZPP). Enako velja za trditve, da ni vešč pravdanja, ter njegovo laično mnenje, da bi moral biti januarja še vedno v bolniškem staležu.

10. Ker niso podani pritožbeni razlogi in ker pritožbeno sodišče tudi ni našlo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno ter kot pravilen in zakonit potrdilo sklep sodišča prve stopnje (2. točka 365. člena ZPP).

Ustava Republike Slovenije (1991) - URS  - člen 23

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 274, 274/1

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 200, 200/3

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.