VDSS Sodba Pdp 356/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-12-03

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Urša Klemenčič (poroč.), dr. Martina Šetinc Tekavc

redna odpoved pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti - zdravstveno stanje delavca - objektivni pogoj - nezmožnost za delo iz zdravstvenih razlogov - pravica delavca do zagovora - okoliščine, v katerih je od delodajalca neupravičeno pričakovati, da delavcu omogoči zagovor - denarno povračilo namesto reintegracije - diskriminacija na podlagi zdravstvenega stanja

Objektivni razlog nesposobnosti pomeni, da delavec ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela, določenih z zakoni in drugimi predpisi, izdanimi na podlagi zakona (2. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1). Trajna nezmožnost za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi iz zdravstvenih razlogov na podlagi zdravniškega spričevala preventivnega oziroma obdobnega zdravniškega pregleda, ki ga izdela pooblaščeni izvajalec medicine dela, ne predstavlja objektivnega razloga nesposobnosti.

Tožnici je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana iz zdravstvenih razlogov, na podlagi katerih je mogoče pogodbo o zaposlitvi odpovedati le izjemoma po 4. alineji prvega odstavka 89. člena ZDR-1 v skladu s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje, oziroma s predpisi, ki urejajo zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov. Nasprotno ravnanje je nezakonito in predstavlja kršitev prepovedi diskriminacije zaradi zdravstvenega stanja tožnice.

Tožničino zdravstveno stanje ne more predstavljati okoliščine, zaradi katere bi bilo od toženke neupravičeno pričakovati, da tožnici omogoči zagovor pred podajo odpovedi iz razloga nesposobnosti. Potreba po zagovoru se ob tej okoliščini ni zmanjšala, zaradi neutemeljenega razloga je bila še bolj nujna, saj bi tožnica imela možnost vplivati na to, da do nezakonite odpovedi ne bi prišlo.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka sama krije svoje stroške pritožbe, tožeči stranki pa je dolžna v roku 8 dni povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 279,99 EUR.

1. Sodišče prve stopnje je ugotovilo nezakonitost redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti z dne 14. 3. 2024 (I. točka izreka) ter odločilo, da delovno razmerje tožnice ni prenehalo na podlagi odpovedi, temveč je trajalo do 26. 6. 2025 (II. točka izreka). Toženki je naložilo, naj tožnico prijavi v obvezna zavarovanja za obdobje od 14. 4. 2024 do 26. 6. 2025 ter naj ji za obdobje od 14. 4. 2024 do 31. 12. 2024 izplača nadomestilo plače v višini 1.128,83 EUR mesečno in za obdobje od 1. 1. 2025 do 26. 6. 2025 v višini 1.277,72 EUR mesečno, zmanjšano za prejeto nadomestilo za brezposelnost, skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi, v presežku pa je zahtevek zavrnilo (III. točka izreka). Naložilo ji je tudi plačilo denarnega povračila v višini 5.644,15 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi, višji tožbeni zahtevek pa zavrnilo (IV. točka izreka). Odločilo je še, da je toženka dolžna tožnici povrniti stroške postopka (V. točka izreka).

2. Toženka se pritožuje zoper ugodilni del sodbe zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga spremembo tega dela sodbe tako, da se tožbeni zahtevek zavrne oziroma njegovo razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Nasprotuje stališču sodišča prve stopnje, da je tožničino pogodbo o zaposlitvi zaradi neizpolnjevanja zdravstvenih pogojev za delo mogoče odpovedati le v skladu s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje oziroma s predpisi, ki urejajo zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov, saj je treba upoštevati, da tožnici pravice iz naslova pokojninskega in invalidskega zavarovanja niso bile priznane. Trdi, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do njenih navedb, da tožnici pravice iz naslova pokojninskega in invalidskega zavarovanja niso bile priznane, kot to izhaja iz odločbe ZPIZ. Meni, da je sodišče prve stopnje pomen zdravniškega spričevala razlagalo v nasprotju z določbami ZDR-1 in ZVZD-1. Navaja tudi, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da so obstajale možnosti za zaposlitev tožnice pri drugem uporabniku na istem delovnem mestu. Poleg tega splošni zdravstveni pogoji za delovno mesto osebnega asistenta, ki jih tožnica ni izpolnjevala, veljajo enako za vse asistente, ne glede na uporabnika. Zatrjuje, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do izpovedi usklajevalke osebne asistence, iz katere izhaja, da je inšpektorat tožnici prepovedal delo na njenem delovnem mestu, ker za to delo ni izpolnjevala zakonsko predpisanih pogojev. Meni, da tožničin zagovor v postopku odpovedi ne bi mogel vplivati na podano odpoved, saj temelji na objektivnem in strokovnem mnenju izvajalca medicine dela, s katerim je bila tožnica seznanjena. Nasprotuje tudi višini denarnega povračila. Zavzema se za njegovo znižanje, saj je mnenja, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da je tožnica težko zaposljiva in da ji je bila odpoved dana iz diskriminatornih razlogov. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožnici, ki nanjo odgovarja in predlaga njeno zavrnitev. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, in pri preizkusu po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, naštete v tej določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo kršitev pravil postopka, na katera pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti. Glede vseh odločilnih dejstev je dejansko stanje pravilno in popolno ugotovilo, odločitev pa je tudi materialnopravno pravilna.

6. Predmet spora je presoja zakonitosti redne odpovedi pogodbe o zaposlitvi iz razloga nesposobnosti (2. alineja prvega odstavka 89. člena Zakona o delovnih razmerjih - ZDR-1). Odpoved pogodbe o zaposlitvi je bila tožnici podana z obrazložitvijo, da iz zdravniškega spričevala pooblaščenega izvajalca medicine dela, prometa in športa izhaja, da trajno ne izpolnjuje posebnih zahtev za delovno mesto osebni asistent, premestitev na drugo delovno mesto k drugemu uporabniku pa ni možna, saj na podlagi zdravniškega spričevala za delo osebne asistentke ni zmožna niti pod splošnimi pogoji, ker ni zmožna za dvigovanje in premeščanje bremen in ponavljajočih gibov z levo roko. Ker po pravilni presoji sodišča prve stopnje neizpolnjevanje zdravstvenih zahtev za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi ne predstavlja (objektivnega) razloga nesposobnosti, je pravilno zaključilo, da je odpovedni razlog neutemeljen, odpoved pa nezakonita.

7. Objektivni razlog nesposobnosti pomeni, da delavec ne izpolnjuje pogojev za opravljanje dela, določenih z zakoni in drugimi predpisi, izdanimi na podlagi zakona (2. alineja prvega odstavka 89. člena ZDR-1). Pritožbeno sodišče soglaša s stališčem sodišča prve stopnje, da trajna nezmožnost za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi iz zdravstvenih razlogov na podlagi zdravniškega spričevala preventivnega oziroma obdobnega zdravniškega pregleda, ki ga izdela pooblaščeni izvajalec medicine dela, ne predstavlja objektivnega razloga nesposobnosti. Takšno stališče izhaja tudi iz ustaljene sodne prakse (VSRS VIII Ips 167/2013, VIII Ips 77/2014 in VIII Ips 8/2015). Zato tožničine zdravstvene omejitve, kot izhajajo iz zdravniškega spričevala oziroma ugotovitev pooblaščenega izvajalca medicine dela, da ne izpolnjuje posebnih zdravstvenih zahtev oziroma splošnih pogojev za delovno mesto, ne morejo predstavljati odpovednega razloga nesposobnosti iz 2. alineje prvega odstavka 89. člena ZDR‑1. Niti ne more utemeljevati tega odpovednega razloga zdravniško spričevalo, saj le-ta ni podzakonski predpis, ki bi določal pogoje dela, kot je to pravilno pojasnilo že sodišče prve stopnje.

8. Tožnici je bila pogodba o zaposlitvi odpovedana iz zdravstvenih razlogov, na podlagi katerih je mogoče pogodbo o zaposlitvi odpovedati le izjemoma po 4. alineji prvega odstavka 89. člena ZDR-1 v skladu s predpisi, ki urejajo pokojninsko in invalidsko zavarovanje, oziroma s predpisi, ki urejajo zaposlitveno rehabilitacijo in zaposlovanje invalidov. Nasprotno ravnanje je nezakonito in predstavlja kršitev prepovedi diskriminacije zaradi zdravstvenega stanja tožnice.

9. Drži, kar izpostavlja toženka v pritožbi, da se sodišče prve stopnje ni opredeljevalo do njenih navedb, da iz zavrnjene odločbe Zavoda za pokojninsko in invalidsko zavarovanje Slovenije (ZPIZ), OE A., št. ... z dne 7. 11. 2023 izhaja, da tožnica ni upravičena do pravic iz invalidskega zavarovanja, vendar to po oceni pritožbenega sodišča za presojo zakonitosti odpovedi ni odločilno, zato se sodišču prve stopnje do teh navedb ni bilo treba opredeljevati. Obdobje, ki ga je komisija ZPIZ presojala, se je nanašalo na čas pred izdajo zdravniškega spričevala dne 28. 2. 2024. Ker na podlagi zdravniškega spričevala izhaja nova okoliščina - tožničina trajna nezmožnost za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, bi bilo potrebno na novo uvesti postopek ugotavljanja pravic iz invalidskega zavarovanja. Trajno nezmožnost opravljanja dela namreč lahko ugotavljajo le organi ZPIZ, ne pa izvajalec medicine dela in v kolikor je ugotovljena, lahko delodajalec ob izpolnjenosti tudi ostalih zakonsko določenih pogojev poda odpoved pogodbe o zaposlitvi po 4. alineji prvega odstavka 89. člena ZDR-1 zaradi invalidnosti in ne iz razloga nesposobnosti. Ker ni bila ugotovljena tožničina trajna nezmožnost za delo s strani za to pristojnih organov, se toženka neutemeljeno sklicuje na to, da tožnica zdravniškemu spričevalu ni nasprotovala.

10. Sodišče prve stopnje ni zavzelo stališča, da toženka ni dolžna spoštovati zdravniškega spričevala, kot to neutemeljeno uveljavlja v pritožbi. Presojalo je, ali zdravniško spričevalo predstavlja odpovedni razlog objektivne nesposobnosti in pravilno ugotovilo, da ne, ni pa s tem odločilo, da bi morala toženka odrejati delo mimo zdravniškega spričevala. Posledično je neutemeljena tudi pritožbena navedba, da bi sodišče prve stopnje moralo slediti stališčem inšpektorata za delo, ki naj bi nasprotoval tožničini vrnitvi na delo.

11. Ker neizpolnjevanje zdravstvenih zahtev za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi ne predstavlja objektivnega razloga nesposobnosti, pritožbeno sodišče pritrjuje pravilnosti odločitve sodišča prve stopnje o nezakonitosti odpovedi.

12. Odpoved pa je nezakonita tudi iz razloga, ker toženka tožnici pred odpovedjo ni omogočila zagovora. Tožnica s tem, ko je bila seznanjena z ugotovitvami medicine dela, ni bila predhodno pisno seznanjena z obstojem odpovednega razloga, kot to trdi toženka v pritožbi. To iz njenega sporočila ne izhaja. V sporočilu le preverja, kakšno delo bo opravljala, in ni vedela, da ji bo toženka iz tega razloga odpovedala pogodbo o zaposlitvi, niti ni s tem vprašanjem podala zagovora. Zmotno je pritožbeno zavzemanje, da so v konkretnem sporu podane okoliščine, zaradi katerih bi bilo od toženke neutemeljeno pričakovati, da bi tožnico predhodno pisno seznanila z očitanim razlogom nesposobnosti in ji omogočila zagovor. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da okoliščine, ki predstavljajo izjemo od pravice do zagovora iz drugega odstavka 85. člena ZDR-1 niso podane. Sodna praksa to izjemo tolmači restriktivno.

Mora iti za izjemne okoliščine, npr. če je delodajalec žrtev fizičnega napada, ko okoliščine realno onemogočajo izvedbo zagovora (npr. delavec prestaja trimesečno zaporno kazen). Tako v zadevi VIII Ips 474/2009, na katero se sklicuje toženka v pritožbi, v kateri je bil poslovodja zakonito razrešen, kar je imelo za posledico neizpolnjevanje pogojev za opravljanje dela pod pogoji iz pogodbe o zaposlitvi, zagovor ni bil potreben. V konkretnem sporu takšna okoliščina ni bila podana. Tožničino zdravstveno stanje ne more predstavljati okoliščine, zaradi katere bi bilo od toženke neupravičeno pričakovati, da tožnici omogoči zagovor pred podajo odpovedi iz razloga nesposobnosti. Potreba po zagovoru se ob tej okoliščini ni zmanjšala, zaradi neutemeljenega razloga je bila še bolj nujna, saj bi tožnica imela možnost vplivati na to, da do nezakonite odpovedi ne bi prišlo.

13. Ker je izpodbijana odpoved nezakonita iz že pojasnjenih razlogov, je nepomembno, ali toženka res ni imela na voljo drugega delovnega mesta za tožnico. Pritožbene navedbe glede možnosti zaposlitve tožnice na drugem delovnem mestu so posledično nepomembne, zato se pritožbeno sodišče do njih ne opredeljuje (prvi odstavek 360. člena ZPP).

14. Toženka se neutemeljeno pritožuje tudi zoper višino denarnega povračila, ki je bilo tožnici prisojeno v višini petih plač, izplačanih v zadnjih treh mesecih pred prenehanjem delovnega razmerja pri toženki. Sodišče prve stopnje je pri odmeri ustrezno upoštevalo zakonske kriterije iz drugega odstavka 118. člena ZDR-1, saj je upoštevalo, da je bila tožnica pri toženki zaposlena tri leta in deset mesecev, da gre za starejšo delavko, ki je težje zaposljiva, ter da ji je toženka pogodbo o zaposlitvi odpovedala zaradi zdravstvenih razlogov, mimo zakonskih določb in je pred podajo odpovedi pogodbe o zaposlitvi ni seznanila z očitanim odpovednim razlogom in ji dala možnosti zagovora. Sodišče prve stopnje je pravilno štelo, da navedeno ravnanje toženke predstavlja kršitev prepovedi diskriminacije (6. člen ZDR-1) glede na tožničino zdravstveno stanje. Toženka v pritožbi tudi neutemeljeno očita, da je sodišče prve stopnje zmotno ugotovilo, da je tožnica težje zaposljiva. Pravilno je namreč štelo, da tožničino težjo zaposljivost utemeljuje že njena starost, saj je bila ob koncu glavne obravnave stara 60 let, kar pomeni, da gre za starejšo delavko v smislu prvega odstavka 197. člena ZDR‑1. To dejstvo je dodatno utemeljeno z njeno izpovedjo, da je neuspešno pošiljala prošnje na razpise za prosta delovna mesta. Zaključek sodišča prve stopnje torej ni nedokazan, kot to uveljavlja toženka s pritožbenimi navedbami, ki so tudi sicer v tem delu povsem pavšalne, zaradi česar so neutemeljene. Glede na vse navedeno je sodišče prve stopnje tožnici prisodilo ustrezno denarno povračilo in ni podlage za njegovo znižanje.

15. Ker niso podani niti uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

16. Toženka s pritožbo ni uspela, poleg tega delodajalec v sporih o prenehanju delovnega razmerja vedno krije svoje stroške (peti odstavek 41. člena ZDSS-1), zato sama krije svoje stroške pritožbe, dolžna pa je tožnici povrniti stroške odgovora na pritožbo (prvi odstavek 165. člena ZPP v povezavi s prvim odstavkom 154. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je tožnici v okviru priglašenih stroškov, upoštevaje prvi odstavek 155. člena ZPP in Odvetniško tarifo (OT), priznalo 375 točk za sestavo odgovora na pritožbo in 7,5 točk materialnih stroškov, skupaj 382,5 točk oziroma 229,50 EUR, z 22 % davkom na dodano vrednost pa v višini 279,99 EUR. Višji priglašeni stroški tožnici glede na OT ne pripadajo. Tudi dajatveni del zahtevka je del zahtevka glede prenehanja delovnega razmerja, stroški za pregled spisa in listin pa so že zajeti v nagradi za odgovor na pritožbo.

Prim. VIII Ips 12/2018, VIII Ips 81/2015, VIII Ips 307/2015.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 6, 85, 85/2, 89, 89/1, 89/1-2, 89/1-4, 118, 118/2, 197, 197/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.