VDSS Sodba Pdp 341/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-11-05

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Urša Klemenčič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), Jelka Zorman Bogunovič

DELAVCI V DRŽAVNIH ORGANIH - DELOVNO PRAVO - JAVNI USLUŽBENCI - PRAVO EVROPSKE UNIJE

plačilo razlike v plači - stalna pripravljenost - vojak - Direktiva 2003/88/ES - vojaško urjenje - neuporaba direktive EU - sodba SEU - delovni čas

Tožnik se na usposabljanju pripadnikov pogodbene rezervne sestave (PRS) sam ni uril oziroma usposabljal v smislu operativnega urjenja oziroma ni šlo za dejavnost, nujno za dobro izvedbo operativnega urjenja, oziroma da bi se v primeru uvedbe sistema rotacij ali načrtovanja delovnega časa lahko dejavnosti izvedle le v škodo dobre izvedbe operativnega urjenja. Toženka ni dokazala obstoja nobene izjeme od uporabe Direktive 2003/88/ES, upoštevaje sodbo C-742/19, zato je treba v zvezi s tem odrejeno stalno pripravljenost šteti v delovni čas.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba.

II. Toženka sama krije stroške pritožbe, tožniku pa je dolžna v roku 8 dni povrniti stroške odgovora na pritožbo v višini 186,66 EUR, v primeru zamude skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 9. dne dalje do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z delno sodbo na podlagi pripoznave in sodbo toženki naložilo, naj tožniku plača prikrajšanja pri plači za mesece, navedene v I. točki izreka, v navedenih neto zneskih od bruto osnove z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Toženki je naložilo, naj tožniku povrne stroške postopka 1.437,71 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

2. Zoper sodbo, ki se nanaša na plačilo prikrajšanja pri plači iz naslova odrejene stalne pripravljenosti v zvezi z dejavnostjo usposabljanja pripadnikov pogodbene rezervne sestave (PRS) v mesecu marcu 2020 ter v zvezi s taborom MORS in mladi 2020 v mesecu juliju 2020 ter odločitev o pravdnih stroških, vlaga pritožbo toženka zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga njeno spremembo tako, da se tožbeni zahtevek v tem delu zavrne in ponovno odloči o stroških postopka, oziroma razveljavitev in vrnitev v ponovno odločanje sodišču prve stopnje. Vztraja pri trditvah in dokazih, da so usposabljanja namenjena preverjanju pripravljenosti enote za izvajanje nalog, zaradi česar rotacije pripadnikov niso primerne. Sklicuje se na ukaz v zvezi z rednim letnim usposabljanjem pripadnikov PRS. Vztraja, da je usposabljanje pripadnikov PRS, ki se ga je udeležil tožnik kot inštruktor, sodi med naloge kolektivnega usposabljanja, ki po sami naravi ne dopušča sistema rotacij, saj enota gradi kohezijo, skupne taktične postopke in procedure, pri čemer je bistveno, da se vojaško usposabljanje izvaja kontinuirano več dni zapored, ker se le na ta način lahko zagotovi postopna nadgradnja znanja, veščin in sposobnosti ter se usposabljanje približa realnemu delovanju. Navaja, da se je v sklopu usposabljanja pripadnikov PRS izvedlo tudi preverjanje bojne pripravljenosti, ki vključuje alarmiranje, zaradi česar je bila prisotnost tožnika kot inštruktorja potrebna ves čas, z rotacijami inštruktorjev pa ni mogoče doseči delovanja moštva kot ekipe. Navaja, da glede na cilj, poslanstvo in namen usposabljanja pripadnikov PRS aktivnosti ni mogoče izvesti v 8-urnem delovniku, niti ni mogoče zapustiti kraja dogajanja in oditi domov v smislu nadomestitve z drugim pripadnikom; gre za tako posebno dejavnost, da sistem rotacije zaposlenih ni primeren. Trdi, da se sodišče prve stopnje do teh trditev ni opredelilo, niti ni upoštevalo izpovedi nadrejenega, da je tožnik vlogo inštruktorja opravljal kot del logistične podpore, pri čemer logist sledi potrebam udeležencev vaje; vsaka tožnikova prisotnost na usposabljanju pomeni dejansko urjenje podpornih nalog, torej njegovo lastno usposabljanje (Pdp 465/2024). Navaja, da se tožnik ni usposabljal skupaj s pripadniki PRS, je pa v funkciji inštruktorja usposabljal svojo funkcijo in s tem nadgrajeval svoje znanje in usposobljenost, kar je potrdil tudi kot priča zaslišani A. A. Vztraja, da sistem dnevnih rotacij ni primeren niti pri taboru MORS in mladi ter se pri tem sklicuje na sodbo prvostopenjskega sodišča Pd 25/2022. Navaja, da so vaje najvišja oblika usposabljanja, pri katerem je scenarij napisan in se z vajo želi najbolj približati realni situaciji, kar se tiče obremenitev, stresa, aktivnosti in funkcije delovanja, na terenu in vajah, tudi če je pripadnik v vlogi nadrejenega, je hkrati tudi v vlogi vadbenca. Sklicuje se na izpoved priče B. B. o neprimernosti sistema rotacij za tabore MORS in mladi ter da tožnika, ki je tam sodeloval, po 12 urah ne bi mogel nadomestiti nekdo drug, saj mora pripadnik povezovalno delovati napram mladoletnikom, je njihov zaupnik, jih dodatno usmerja, motivira in skrbi, da se komu kaj ne zgodi, oziroma pravočasno zazna težave. Trdi, da se na taborih skuša čim bolj simulirati vojaško življenje ter je treba študente in dijake na intenzivnem taboru neprekinjeno spremljati, izvedba naloge mora potekati kontinuirano in moštvo mora delovati kot ekipa. Priglaša stroške pritožbe.

3. Pritožba je bila vročena tožniku, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in naložitev plačila stroškov odgovora na pritožbo, ki jih tudi priglaša.

5. Pritožbeno sodišče je sodbo preizkusilo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi, in na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP), ki se uporablja na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1), po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb postopka, navedene v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev, ki jih uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. Sodba je ustrezno obrazložena, v njej so ugotovljena vsa pravno pomembna dejstva, sodišče prve stopnje se je opredelilo do vseh bistvenih trditev strank; pritožbeno sodišče jo je lahko preizkusilo.

6. Sodišče prve stopnje je izdalo delno sodbo na podlagi pripoznave, s katero je ugodilo tožbenemu zahtevku glede prikrajšanja pri plači za obdobje od avgusta 2019 do decembra 2022, in sicer neto zneske od opredeljenih bruto osnov z zakonskimi zamudnimi obrestmi. S sodbo je odločilo o zahtevku prikrajšanja pri plači za mesec marec 2020 v znesku 57,13 EUR bruto in o preostalem zahtevku prikrajšanja pri plači za mesec julij 2020 v znesku 218,12 EUR bruto z zakonskimi zamudnimi obrestmi.

7. Tožnik je bil v obravnavanem obdobju pri toženki razporejen na formacijsko dolžnost "višji podčastnik, enotovni podčastnik", ki jo je opravljal v nazivu "višji štabni vodnik" v ... brigadi, ... pehotnem polku, ... pehotni četi. Marca 2020 mu je bila odrejena pripravljenost na določenem kraju v zvezi z usposabljanjem pripadnikov pogodbene rezervne sestave (PRS), julija 2020 pa v zvezi s taborom "MORS in mladi 2020". Zahteval je plačilo razlike med že izplačanim dodatkom za čas stalne pripravljenosti v višini 50 odstotkov urne postavke osnovne plače (46. člen Kolektivne pogodbe za javni sektor - KPJS) in plačo v višini 100 odstotkov urne postavke. Sodišče prve stopnje je tožbenemu zahtevku ugodilo na podlagi stališča, da toženka ni izkazala nobene izjeme pri uporabi Direktive 2003/88/ES v povezavi s stališči sodbe SEU št. C-742/19 ter primerljivimi zadevami v slovenski sodni praksi (odločitve VS RS VIII Ips 196/2018, VIII Ips 11/2024 idr.). Pravilno je ugotovilo, da se tožnik na usposabljanju pripadnikov pogodbene rezervne sestave (PRS) in na taboru MORS in mladi 2020 ni tudi sam uril oziroma usposabljal v smislu operativnega urjenja oziroma ni šlo za dejavnost, nujno za dobro izvedbo operativnega urjenja, oziroma da bi se v primeru uvedbe sistema rotacij ali načrtovanja delovnega časa lahko dejavnosti izvedle le v škodo dobre izvedbe operativnega urjenja. Pritožbeno sodišče soglaša z razlogi sodišča prve stopnje, se nanje sklicuje ter se v nadaljevanju opredeljuje do odločilnih navedb pritožbe (prvi odstavek 360. člena ZPP).

8. V pritožbi toženka vztraja, da se je tožnik pri usposabljanju pripadnikov PRS tudi sam uril ter da pri tem urjenju enota gradi kohezijo, skupne taktične postopke in procedure, zaradi česar rotacija ni primerna. Izvedeni dokazi teh trditev niso potrdili. Sodišče prve stopnje je v 14. točki obrazložitve natančno ugotovilo dejansko stanje, in sicer je tožnik v vlogi inštruktorja skrbel za usposabljanje civilnih oseb (pripadnikov PRS) tako, da jih je učil osnovnih vojaških veščin na njihovem vsakoletnem periodičnem usposabljanju za potrebe vzdrževanja in zmogljivosti ter vključevanja za podporo izvedbe urjenj in vaj Slovenske vojske, katerega namen je bil usposobiti vpoklicane pripadnike za izvajanje vojaške službe v miru. Toženka v pritožbi ne nasprotuje ugotovitvi, da so bili pripadniki rezervne sestave ocenjeni, tožnik kot inštruktor pa ne. Prav tako ne zanika, da so tožnik ter priči C. C. in A. A. izpovedali, da ni šlo za operativno urjenje, vojaško operacijo ali za izvajanje izrednih nalog ali izredne dogodke, temveč za vzdrževanje zmogljivosti, torej ponovitev osnovnih vojaških veščin, ki jih morajo pripadniki rezervne sestave obnavljati vsako leto. Ti se niso operativno urili kot se urijo pripadniki stalne sestave SV, saj je bil namen usposabljanja izvajanje vojaške službe v miru; pripadniki niso bili podvrženi scenarijem vaje ali alarmiranju, saj so se usposabljali zgolj v osnovnih vojaških veščinah. Prav tako je pravilno ugotovilo, da menjave (rotacije) pripadnikov po določenih urah aktivnosti niso vplivale na dobro izvedbo dejavnosti usposabljanja, izkušeni inštruktorji posebnega izobraževanja niso potrebovali, primopredaje v primeru rotacij pa so bile enostavne in kratkotrajne, kar pomeni, da bi tožnika lahko zamenjal drug pripadnik z ustreznim nivojem osnovnega znanja. Pritožbena navedba, da je tožnik na usposabljanju pripadnikov PRS sodeloval kot logist, ni utemeljena, saj iz izvedenih dokazov izhaja, da je deloval kot inštruktor (prim. izpovedi tožnika ter prič). Pravilna je ugotovitev, da toženka ni dokazala obstoja nobene izjeme od uporabe Direktive 2003/88/ES, upoštevaje sodbo C-742/19, zato je treba v zvezi s tem odrejeno stalno pripravljenost šteti v delovni čas, posledično je sodišče prve stopnje pravilno tožniku priznalo razliko v plačilu za ure stalne pripravljenosti v višini 57,13 EUR bruto.

9. Toženka se v pritožbi sklicuje na izpoved A. A., ki naj bi izpovedal, da je tožnik na usposabljanju izpopolnjeval svoje voditeljske veščine. Zaslišani je sicer res izpovedal, da "če nekdo neko delo dela, se verjetno tudi sam izpopolnjuje iz iste vsebine", vendar je dodal, da kot inštruktor ali vodja usposabljanja ni predmet tega usposabljanja. Ob tem je še izpovedal, da ni šlo za kolektivno usposabljanje, temveč za usposabljanje posameznikov ter da bi lahko tožnika po 12 urah zamenjal drug inštruktor po kratkem postopku primopredaje ter da tožnik ni bil ocenjen v okviru te dejavnosti. Toženka s sklicevanjem na izpoved A. A. ni uspela omajati pravilne ugotovitve, da ni dokazala nobene izmed predpisanih izjem, pri katerih bi bila lahko tožniku odrejena stalna pripravljenost z zgolj 50-odstotnim plačilom.

10. Pritožba je neutemeljena tudi v delu, ki se nanaša na plačilo prikrajšanja pri plači za čas stalne pripravljenosti zaradi udeležbe na poletnem taboru MORS in mladi 2020. Toženka ugotovitvam sodišča prve stopnje o tem, kako taki tabori potekajo, ki jih je utemeljilo predvsem na izpovedi D. D., v pritožbi ne nasprotuje. Glede na to, da je bil tabor namenjen dijakom in študentom, da se spoznajo z dejavnostmi Slovenske vojske, in ne pripadnikom Slovenske vojske, ne gre za dejavnost vaj, usposabljanja in urjenja. Skladno z ustaljeno sodno prakso (Pdp 400/2023, Pdp 402/2023 idr.) uporaba določb prava Unije o organizaciji delovnega časa ne sme preprečevati izpolnjevanja posebnih nalog, ki jih vsaka država članica ob upoštevanju svojih zavez in odgovornosti določi za svoje oborožene sile z namenom, da bi ohranila svojo ozemeljsko celovitost in varovala svojo nacionalno varnost. Gre za namen, ki predstavlja podlago za določitev izjem od uporabe Direktive 2003/88/ES. Tega namena ni mogoče pripisati vojaškim taborom za mlade, saj je njihov namen drugačen, in sicer dijake in študente seznaniti s temeljnimi zahtevami in možnostmi opravljanja vojaške službe, da bi se lažje odločili za opravljanje te službe. Tožnik je kot pripadnik stalne sestave zgolj nudil podporo in varstvo udeležencem tabora ter izvajal predstavitev Slovenske vojske, rotacije pa so glede na samo naravo dejavnosti mogoče, saj ni šlo za usposabljanje pripadnikov, temveč za podporo udeležencem tabora, pripadniki so bili ves čas zamenljivi, ne da bi to vplivalo na dobro izvedbo tabora. Toženka se neutemeljeno sklicuje na to, da naj bi bil tabor za mlade poskus simulacije vojaškega življenja, ki naj bi potekal kontinuirano in z delovanjem moštva kot ekipa, saj to ne izhaja iz izvedenih dokazov (ukaza A 37, izpovedi tožnika in priče D. D.), ki jih je sodišče prve stopnje ustrezno dokazno ocenilo. Ker toženka ni izkazala nobene od izjem od uporabe Direktive 88/2003/ES, je sodišče prve stopnje pravilno ugodilo tudi zahtevku za plačilo prikrajšanja pri plači v višini 218,12 EUR bruto za 42 ur pripravljenosti v mesecu avgustu 2020.

11. Sklicevanje toženke na judikat pritožbenega sodišča, v katerem je dejansko stanje v bistvenem različno (v zadevi Pdp 465/2024 je tožnik drugače kot v tej zadevi nudil logistično podporo pri operativnem urjenju, ki je vključevalo tudi nepredvidene scenarije), in drugačno odločitev sodišča prve stopnje v drugi zadevi, ki za odločanje pritožbenega sodišča ni odločilna, ne more vplivati na pravilnost odločitve.

12. Ker niso podani niti uveljavljeni pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere mora pritožbeno sodišče paziti po uradni dolžnosti, je pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

13. Toženka s pritožbo ni uspela, zato skladno z določbo prvega odstavka 154. člena v povezavi s prvim odstavkom 165. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbe. Tožniku mora povrniti stroške pritožbenega postopka skladno s 155. členom ZPP in Odvetniško tarifo (OT): za sestavo odgovora na pritožbo v višini 250 točk oziroma 150,00 EUR (glede na vrednost točke 0,60 EUR), 2-odstotne materialne stroške v znesku 3,00 EUR, skupaj 153,00 EUR. Temu je treba prišteti še 22‑odstotni DDV v višini 33,66 EUR. Toženka je tako tožniku dolžna povrniti stroške pritožbenega postopka v skupni višini 186,66 EUR v roku 8 dni. V primeru zamude mu dolguje tudi zakonske zamudne obresti.

Kolektivna pogodba za javni sektor (2008) - KPJS  - člen 46

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.