VDSS Sodba Pdp 339/2025
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2025-11-12

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

mag. Klavdija Ana Magič (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), Helena Papež

odškodninska odgovornost delodajalca - objektivna odškodninska odgovornost - delo na višini - padec v globino - delo s povečano nevarnostjo - gradbena dela - denarna odškodnina za negmotno škodo - odškodnina zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti - strah - odškodnina za telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem - deljena odgovornost in zmanjšanje odškodnine - prispevek oškodovanca k nastanku škodnega dogodka - pobotni ugovor - varno delo

Gre za nevarno dejavnost (drugi odstavek 131. člena OZ, 149. člen in 150. člen OZ), ker delo, ki ga je opravljal tožnik, vključuje povečano nevarnost za nastanek škode, ki je ni mogoče v celoti preprečiti niti ob uporabi običajne skrbnosti in zaščitnih ukrepov. Ključna okoliščina za to presojo ni delovno opravilo (razopaževanje ali čiščenje odstranjenega opaža), temveč delo na višini v gradbenem okolju z odprtino v tleh.

Ni podlage za zmanjšanje odškodnine po 171. členu OZ. Merilo je skrbnost povprečno usposobljenega delavca v konkretnih razmerah. Glede na nepritrjeno, neoznačeno in po videzu "običajno" opažno ploščo ter dejstvo, da je tožnik na tej strehi delal prvi dan, mu opustitve dolžne skrbnosti ni mogoče očitati niti ob dejstvu, da je usposobljen dolgoletni delavec v gradbeništvu. Delodajalec, ki je dolžan delavcem zagotoviti varno delo, pa mora računati tudi z običajno stopnjo morebitne (občasne) manjše pazljivosti delavcev pri delu, ki pa v okoliščinah opuščene skrbi delodajalca za varno delo ne vodi do soprispevka delavcev v smislu 171. člena OZ.

Na podlagi ugotovitev o trajnih posledicah (omejena gibljivost, fiksacija segmentov L1-L3, deformacija L2, deficit gibljivosti 35,4 %, trajne delovne omejitve, razvrstitev v III. kategorijo invalidnosti) gre za trajen upad splošnih življenjskih aktivnosti, ki bo vplival na številna področja življenja tožnika tudi v prihodnje. Znesek 15.000,00 EUR upošteva starost oškodovanca, naravo in obseg omejitev ter je v razumnem razmerju do odškodnin prisojenih za primerljivo škodo.

Sodišče prve stopnje je pobotni ugovor pravilno zavrnilo na podlagi 4. točke 316. člena OZ, saj s pobotom ne more prenehati odškodninska terjatev za škodo, storjeno z okvaro zdravja ali s povzročitvijo smrti.

I. Pritožba se zavrne in se v izpodbijanem delu potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožena stranka je dolžna tožniku v roku 15 dni povrniti stroške pritožbenega postopka v znesku 653,31 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka izpolnitvenega roka do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je toženki naložilo, da tožniku plača odškodnino v znesku 32.295,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 27. 1. 2021 dalje do plačila (prvi odstavek I. točke izreka). V presežku za znesek 1.905,00 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi in za plačilo zakonskih zamudnih obresti pred 27. 1. 2021 je tožbeni zahtevek zavrnilo (drugi odstavek I. točke izreka). Zavrnilo je pobotni ugovor toženke za plačilo zneska 7.500,00 EUR (II. točka izreka). Toženki je naložilo, da tako tožniku kot na račun Delovnega sodišča v Celju plača odmerjene stroške postopka, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. in IV. točka izreka). Odločilo je še, da je toženka zavezanka za plačilo sodne takse v obsegu 94 %.

2. Zoper navedeno odločitev v ugodilnem delu, glede zavrnitve pobotnega ugovora ter glede stroškov postopka se iz vseh pritožbenih razlogov pritožuje toženka. Sodišče je zmotno štelo, da delo čiščenja tal na ravni strehi pomeni nevarno dejavnost. Razopaževanje in odstranjevanje opaža ni nevarno delo, saj se je opravljalo v zadnji etaži objekta, ne na poševni strehi, temveč na ravnih tleh, obdano z zidovi, brez nevarnosti padca iz višine. Sporna odprtina je bila prekrita z leseno ploščo. Delo se je izvajalo v prostoru objekta, zato ne gre za delo na višini. Toženka ni bila nosilka nevarne dejavnosti, temveč podizvajalka nemškega podjetja, ki je nadzorovalo gradbišče in dajalo navodila. Delo je organiziral in nadzoroval delavec naročnika (A. A.), zato toženka za ravnanje delavca ne more objektivno odgovarjati. Do škodnega dogodka ni prišlo v zvezi z nevarno dejavnostjo, temveč zaradi samovoljnega in malomarnega ravnanja tožnika, ki je odstranil zaščitno ploščo, čeprav mu je bilo to izrecno prepovedano. Tožnik je bil usposobljen delavec, seznanjen s tem, da plošče prekrivajo odprtine. Sodišče ni presojalo toženkinih trditev o popolni ali delni ekskulpaciji, niti ni upoštevalo, da se ni mogla izogniti nevarnosti, ki jo je tožnik sam povzročil. Napačen je zaključek, da tožnik ni vedel, čemu služi deska, saj je bilo to glede na izkušnje in lego odprtine (ob dvigalu) razvidno. Dejansko stanje je zato nepopolno ugotovljeno, razlogi o odločilnih dejstvih pa manjkajo (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP). Tožnik je prispeval k nastanku škode najmanj v višini 80 %. Sodišče je selektivno ocenilo izpovedi prič (B. B., C. C., D. D.), ki so si med seboj in z izpovedbo tožnika nasprotujoče. Napačno je verjelo tožniku, da naj bi po malici čistil streho po odredbi. Iz izvedenskega mnenja izhaja, da odstranjevanje zaščite ne spada v obseg čiščenja in je strogo prepovedano, kar sodišče ni upoštevalo. Napačen je tudi zaključek, da je bila plošča "nepritrjena" - ta ugotovitev presega trditveno podlago. Sodišče je napačno zavrnilo pobot oziroma je materialno pravo nepravilno uporabilo, ker ni presojalo podrednega ugovora, da naj se tožniku že plačani znesek 7.500 EUR šteje kot delno plačilo odškodnine, če bi bila odgovornost toženke ugotovljena. S tem so izostali razlogi o odločilnih dejstvih (14. točka drugega odstavka 339. člena ZPP). Tudi glede na ugotovitve izvedenca je odškodnina za nepremoženjsko škodo po vseh postavkah odmerjena previsoko, saj obseg ugotovljenih posledic ne upravičuje prisojenih zneskov. Če bi bil zahtevek po temelju pravilno zavrnjen, bi moral biti zavrnjen tudi zahtevek za tujo pomoč in nego. Posledično je napačna tudi odločitev o stroških postopka. Predlaga, da pritožbeno sodišče zahtevek v celoti zavrne s stroškovno posledico ali pa izpodbijani del sodbe razveljavi in vrne zadevo v novo sojenje pred sodišče prve stopnje. Priglaša stroške postopka.

3. Tožnik je odgovoril na pritožbo toženke. Pritožbene navedbe prereka kot neutemeljene in predlaga, da pritožbeno sodišče pritožbo zavrne. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Tožnik je uveljavljal denarno odškodnino za nepremoženjsko in premoženjsko škodo v skupni višini 34.200,00 EUR, ki mu je nastala ob škodnem dogodku na delovnem mestu. Do škodnega dogodka je prišlo dne 19. 8. 2017 na gradbišču v E. (Nemčija). Ko je čistil streho stavbe je padel skozi odprtino na tleh eno etažo nižje v globino cca treh metrov. Trdil je, da se je poškodoval pri delu, pri katerem izhaja povečana nevarnost za nastanek škode, zato je uveljavljal objektivno odgovornost delodajalca. Ker toženka ni poskrbela za varno delo, saj odprtine, skozi katero je padel, ni ustrezno označila in zaščitila, pa je uveljavljal tudi njeno krivdno odgovornost. Toženka je zahtevku tožnika v celoti nasprotovala. Trdila je, da je tožnik delo opravljal mimo navodil in samovoljno, na dejstvo, da lesena deska predstavlja zaščito odprtine in da se jo ne sme odstranjevati, je bil opozorjen, sicer pa bi to, kot izkušen delavec v gradbeništvu moral prepoznati sam. Pri delu je bil očitno tudi nepreviden, zato je za škodni dogodek v celoti odgovoren sam.

6. Dejansko stanje je pravilno ugotovljeno. Prvostopenjsko sodišče je prepričljivo in celostno ocenilo izvedene dokaze in na tej podlagi utemeljeno ugotovilo: da je bilo tožniku naročeno, da razopaži parapete, odstrani opaž in počisti streho (skladno izpovedali tožnik, B. B. in D. D.); da tožnik ni vedel, da se na strehi nahaja odprtina v tleh, velika približno 1 x 2 metra, ki jo prekriva plošča, saj ga o tem ni nihče obvestil (izpovedali tožnik, enako C. C. in D. D.); da plošča ni bila pritrjena niti označena (skladno izpovedali tožnik, B. B., brata C.) in je bila po izgledu enaka ostalim odpadnim ploščam, ki sta jih delavca predhodno odstranjevala (izpoved tožnika).

7. Sodba vsebuje jasne, medsebojno neprotislovne razloge o vseh odločilnih dejstvih, sodišče prve stopnje se je posredno ali neposredno opredelilo do vseh nosilnih argumentov toženke, zato ni podana niti zatrjevana kršitev 14. točke niti smiselno uveljavljana kršitev 8. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Sodišče je presojalo in se tudi izrecno opredelilo do navedb toženke, da naj bi tožnik delo opravljal samovoljno ter da naj bi bil seznanjen s tem, da lesena deska prekriva odprtino. S tem ko je ugotovilo, da tožnik s tem dejstvom ni bil seznanjen in tudi ni vedel, da deska prekriva odprtino je posredno odgovorilo tudi na trditev toženke, da je bilo že navzen vidno, da deska prekriva odprtino. Da je bil tožnik dolgoletni delavec v gradbeništvu niti ni bilo sporno, temu dejstvu pa v okoliščinah obravnavanega primera sodišče utemeljeno ni pripisalo odločilne teže, kot bo še pojasnjeno.

8. Prvostopenjsko sodišče je vestno primerjalo izpovedi prič (vključno z zatrjevanimi nasprotji) in pojasnilo, zakaj verjame tožniku, B. B., D. D. ter bratom C. in zakaj ne sledi posredni izpovedi direktorja, ki na kraju škodnega dogodka ni bil prisoten. Pritožbeno sodišče pritožbenega očitka, da je sodišče prve stopnje napačno ugotovilo, da je tožnik po malici čistil streho po odredbi, ker naj bi bile izpovedi prič v tem delu med seboj nasprotujoče, ne sprejema. Sodišče prve stopnje je pravilno izhajalo iz celovite dokazne ocene vseh izvedenih dokazov, pri čemer je svojo dokazno presojo prepričljivo in logično obrazložilo. Iz izpovedb prič B. B. in D. D. izhaja, da je bilo čiščenje po končanem razopaževanju del običajnega delovnega procesa (morali so počistiti, da so izolaterji v ponedeljek lahko pričeli z lepljenjem izolacije), priči sta prav tako potrdili navedbe in izpoved tožnika, da mu je bilo to delo odrejeno. Morebitna nasprotja med posameznimi izpovedbami, na katera zgolj pavšalno opozarja pritožba, niso take narave, da bi omajala pravilnost dokazne ocene sodišča prve stopnje. Sodišče prve stopnje je razloge za svojo dokazno presojo jasno navedlo, predvsem je utemeljeno pojasnilo, zakaj ni sledilo posameznim delom izpovedi, ki so bili v nasprotju z drugimi dokazi, ter zakaj je kot verodostojno sprejelo tožnikovo izpovedbo glede odreditve čiščenja. Pritožbeno sodišče poudarja, da toženka dokazne ocene sodišča prve stopnje ne more nadomestiti z lastno, če je ta vestna, razumna, logična in tudi prepričljiva (8. člen ZPP). Iz razlogov prvostopne sodbe jasno izhaja, da je sodišče prve stopnje svojo odločitev oprlo na prevladujočo dokazno sliko, ki kaže, da je bilo delo čiščenja po razopaževanju odrejeno in potrebno za nadaljnja dela (izoliranje) ter da ga tožnik ni opravljal samovoljno. Ker pritožba ne ponudi nobenih tehtnih argumentov, ki bi omajali pravilnost takšne dokazne ocene in se v bistvu omejuje le na lastno, drugačno oceno dokazov, pritožbeni razlog zmotne ugotovitve dejanskega stanja (tudi v tem delu) ni utemeljen.

9. Neutemeljen je pritožbeni ugovor, da naj bi bila priča B. B. nekredibilna, saj ne drži, kar navaja pritožba, da se njegova pisna izjava in izpoved na obravnavi razlikujeta. B. B. namreč v pisni izjavi z dne 24. 9. 2021 ni zapisal, da je videl, kako je prišlo do škodnega dogodka, sodišče pa je upoštevalo, da je potek padca tožnika opisal na podlagi navedb tožnika v bolnici.

10. Pravilna je tudi ugotovitev sodišča, da tožnik ni bil seznanjen s tem, da nepritrjena lesena deska prekriva odprtino. Ugotovitve sodišča o nepritrjenosti in neoznačenosti plošče ter o tem, da je bila sporna deska (plošča) po samem izgledu enaka ostalim, zaradi česar tožnik ni prepoznal, da plošča predstavlja zaščito, niso sprejete mimo trditvene podlage, temveč temeljijo na navedbah tožnika in izvedenih dokazih. V tožnikovih vlogah zatrjevano dejstvo, da odprtina ni bila ustrezno zavarovana (lesena plošča ni bila pribita na beton) so poleg tožnika skladno izpovedali B. B. in brata C., to, da je bila deska po izgledu enaka ostalim, pa je tožnik izrecno navedel v vlogi z dne 19. 1. 2024, slednje pa je potrdil tudi zaslišan na naroku. Ni torej podana zatrjevana kršitev 2. in 7. člena ZPP v povezavi z 339. členom ZPP. Sklicevanje pritožbe na to, da je bilo "navzven vidno", da gre za zaščito, je nedokazano in v nasprotju z ugotovitvijo, da plošča ni bila niti pritrjena niti označena in je bila "ena izmed mnogih" podobnih plošč. Toženka niti ne navede, na katerih izvedenih dokazih temelji te svoje trditve, ki nasprotujejo ugotovljenemu dejanskemu stanju, zato jih pritožbeno sodišče kot pavšalne in torej neutemeljene zavrača. Enako velja za pritožbeno trditev, da je delavcem v gradbeništvu znano, da se ob dvigalih nahajajo zračniki, zato bi to moral vedeti tudi tožnik. Zgolj dejstvo, da je B. B., ki je delo na tej strehi opravljal že dalj časa, vedel, da se pod črno leseno desko nahaja odprtina, ne dokazuje, da je delodajalec s tem dejstvom seznanil tudi tožnika, ki je bil spornega dne na tej strehi prvič. Nasprotno je sodišče pravilno ugotovilo na podlagi izpovedi tožnika, D. D. in C. C., ki so skladno izpovedali, da z odprtino v strehi niso bili seznanjeni. Tudi očitek, da je sodišče presojo o tem, da tožnik ni prepoznal namena plošče prepustilo izvedencu, je neutemeljen. Sodišče se je na izvedensko mnenje oprlo v dejanskem delu (o varnostnih standardih in stanju zaščite) in samo opravilo tako dejansko kot pravno presojo.

11. Sodišče prve stopnje je pravilno opredelilo materialnopravno izhodišče za presojo odgovornosti toženke. Zakon o delovnih razmerjih (ZDR-1) v 179. členu določa, da mora delodajalec delavcu, ki utrpi škodo pri delu ali v zvezi z delom, povrniti škodo po splošnih načelih odškodninske odgovornosti, Zakon o varnosti in zdravju pri delu (ZVZD-1) pa v 5. in 11. členu poudarja, da ima delavec pravico do dela in delovnega okolja, ki mu zagotavlja varnost in zdravje pri delu. V ta namen mora delodajalec izvajati ukrepe, potrebne za zagotovitev varnosti in zdravja delavcev ter drugih oseb, ki so navzoče v delovnem procesu, vključno s preprečevanjem, odpravljanjem in obvladovanjem nevarnosti pri delu. Splošna pravila odškodninske odgovornosti določa Obligacijski zakonik (OZ).

12. Sodišče prve stopnje je pravilno presodilo, da gre v opisanem primeru za nevarno dejavnost (drugi odstavek 131. člena OZ, 149. člen in 150. člen OZ) ker delo, ki ga je opravljal tožnik, vključuje povečano nevarnost za nastanek škode, ki je ni mogoče v celoti preprečiti niti ob uporabi običajne skrbnosti in zaščitnih ukrepov. Ključna okoliščina za to presojo ni delovno opravilo (razopaževanje ali čiščenje odstranjenega opaža), temveč delo na višini v gradbenem okolju z odprtino v tleh. Med strankama ni bilo sporno, da je tožnik opravljal delo na strehi objekta na gradbišču, ko je padel skozi odprtino eno etažo nižje z višine približno treh metrov. Med strankama tudi ni bilo sporno, da je bila streha stavbe ravna in ne poševna. Vendar pa nevarnost ne izhaja iz naklona strehe, temveč iz dejstva, da gre za opravljanje dela na višini. Vsako delo, ki se opravlja več metrov nad tlemi, pomeni nevarnost padajočih oseb ali predmetov, nevarnost zdrsa, spotika ali izgube ravnotežja, možnost hudih posledic (zlomi, poškodbe glave, smrt) že pri padcu z višine nekaj metrov. Tudi ravna streha zato predstavlja objektivno povečano tveganje, saj tudi ravne strehe pogosto vključujejo: odprtine za svetlobne jaške oziroma zračnike (tudi v konkretnem primeru), dimnike ipd., nezavarovane robove, drseče površine (zaradi dežja- iz postopka izhaja, da je tisti dan deževalo (izpoved F. C.)-, opažnih ostankov, prahu, ipd.), nestabilne ali nepopolne površine (v fazi gradnje). Takšne značilnosti ustvarjajo nevarno delovno okolje, kjer že majhna motnja (npr. zdrs, spotik ob kos opaža) lahko povzroči padec v globino. Čeprav je hoja po ravni strehi stabilnejša kot po poševni, je varnostna rezerva (prostor za napako) minimalna, saj že majhna nepazljivost lahko pomeni padec z višine. Nevarnost je bila tudi v konkretnem primeru objektivno povečana: delo se je izvajalo na strehi- zadnji etaži objekta, delo je potekalo tako, da je tožnik v žerjav, ki ga je upravljal B. B., nalagal večje kose lesa (opažnih ostankov), tisti dan je deževalo, v tleh je bila odprtina, prekrita le z nepritrjeno ploščo brez opozoril in brez ograje. Tudi ob običajni skrbnosti tveganja ob takšni konfiguraciji ni mogoče izničiti na raven vsakdanjosti. Prvostopenjsko sodišče je zato pravilno uporabilo standard nevarne dejavnosti.

13. Dejstvo, da je bila v konkretnem primeru streha (zadnja etaža objekta) z vseh strani obdana z zidovi, toženka zatrjuje šele v pritožbi, pri tem pa ne pojasni, zakaj tega dejstva brez svoje krivde v postopku pred sodiščem prve stopnje ni mogla zatrjevati (za predstavo ni predložila niti fotografij strehe, s katere je v etažo nižje padel tožnik). Ker gre za nedovoljene pritožbene novote (337. člen ZPP), jih pritožbeno sodišče pri presoji ni upoštevalo. Tožnik je pred čiščenjem opaža razopaževal parapet. Parapet v gradbeništvu pomeni nizko zidano ograjo na robu strehe (balkona, terase...).

Kako visok naj bi bil parapet in ali zagotovo in v vsakem primeru lahko prepreči padec v globino toženka v postopku ni pojasnila. Poleg tega pa je za presojo odločilno tveganje padca v globino skozi odprtino v tleh, ne (le) možnost padca čez zunanji rob objekta.

14. Pritožbeni argument toženke, da ni bila nosilka nevarne dejavnosti, ker je bil naročnik del in nosilec dejavnosti izključno naročnik posla, tj. nemško podjetje, ki je kontroliralo gradbišče in delovni proces, ni pravno vzdržen. Po 150. členu OZ za škodo od nevarne dejavnosti odgovarja tisti, ki se z njo ukvarja, to je izvajalec z dejansko oblastjo nad delom in koristjo od njegove izvedbe. Toženka je bila delodajalec tožnika in izvajalka del, tudi iz Pogodbe o delu (točki 5.2 in 7.5) izhaja njena odgovornost za ukrepe varnosti in zdravja pri delu in upoštevanje koordinatorjevih navodil. V skladu z določbami ZVZD-1 (zlasti 5., 6., 7. in 19. člen) ter ZDR-1 (45. člen) je zagotavljanje varnega dela neodtujljiva dolžnost delodajalca, kar pomeni, da slednji te odgovornosti ne more prenesti na druge osebe. Ne glede na to, kdo je dajal posamezna navodila na kraju samem (v konkretnem primeru delavec naročnika A. A.), je dolžnost delodajalca, da zagotovi varno delovno okolje, oceni tveganja, usposobi delavce za varno delo in preveri, ali so izpolnjeni vsi pogoji za varno opravljanje del. Toženka je bila delodajalec oškodovanca, imela je korist od opravljanja del in tudi dejansko oblast nad izvedbo, saj so bili njeni delavci vključeni v delo, ki po svoji naravi predstavlja nevarno dejavnost (gradbena dela na višini ob dejansko nezavarovani odprtini). Po določbah OZ (drugi odstavek 131. člena, 149. člen, 150. člen) odgovarja objektivno kot izvajalec oziroma organizator nevarne dejavnosti, saj je izvajala delo, pri katerem je obstajala povečana nevarnost nastanka škode, ki je ni bilo mogoče v celoti preprečiti niti z običajno skrbnostjo. Prvostopenjsko sodišče je tako pravilno štelo, da ostaja toženka nosilka nevarne dejavnosti.

15. Toženka ni dokazala, da je škoda nastala izključno zaradi nepričakovanega ravnanja tožnika, kateremu se ni mogla izogniti (drugi odstavek 153. člena OZ). Pritožbeni očitek, da je tožnik ravnal samovoljno, ni utemeljen. V postopku je namreč dokazano, da je tožnik po malici čistil streho po odredbi, navedeno trditev tožnika sta, kot pojasnjeno, skladno potrdila žerjavist B. B., ki je tudi po malici z žerjavom odstranjeval kose lesa, ki mu jih je nalagal tožnik s strehe, ter D. D. V pritožbi zatrjevano dejstvo, da "odstranjevanje zaščite ne sodi v čiščenje" ter da tudi iz izvedenskega mnenja izhaja, da se zaščita ne odstranjuje, toženke ne razbremeni, saj tožnik ni mogel prepoznati, da gre prav za zaščito odprtine v tleh. V takih okoliščinah ni pogojev niti za delno razbremenitev toženke po tretjem odstavku 153. člena OZ.

16. Ne glede na objektivno odgovornost je prvostopenjsko sodišče, sklicujoč se med drugim na pojasnila sodnega izvedenca za varstvo pri delu, utemeljeno ugotovilo tudi krivdno odgovornost toženke po prvem odstavku 131. člena OZ, saj le-ta ni zagotovila varnega delovnega okolja v skladu z ZVZD-1 in Uredbo o zagotavljanju varnosti in zdravja pri delu na začasnih in premičnih gradbiščih (Priloga IV, C/7.5). Slednja izrecno zahteva, da so odprtine v tleh ali strehah zavarovane s trdnimi pokrovi, pritrjenimi tako, da premikanje ni mogoče, ali z ograjo, ne glede na dimenzijo odprtine ali globino možnega padca. Odprtina ni bila zavarovana z ograjo ali trdno pritrjenim pokrovom, opozorila ni bilo, nadzor nad varnostjo ni bil izkazan. Sicer pa sta že sama nepritrjenost in neoznačenost zaščite tudi glede na pojasnila izvedenca varnostni pomanjkljivosti, ki sta v neposredni vzročni zvezi s škodnim dogodkom. Toženka ni dokazala, da je škoda nastala brez njene krivde.

17. Prav tako ni podlage za zmanjšanje odškodnine po 171. členu OZ. Merilo je skrbnost povprečno usposobljenega delavca v konkretnih razmerah. Glede na nepritrjeno, neoznačeno in po videzu "običajno" opažno ploščo ter dejstvo, da je tožnik na tej strehi delal prvi dan, mu opustitve dolžne skrbnosti ni mogoče očitati niti ob dejstvu, da je usposobljen dolgoletni delavec v gradbeništvu. Delodajalec, ki je dolžan delavcem zagotoviti varno delo, pa mora računati tudi z običajno stopnjo morebitne (občasne) manjše pazljivosti delavcev pri delu, ki pa v okoliščinah opuščene skrbi delodajalca za varno delo ne vodi do soprispevka delavcev v smislu 171. člena OZ.

Pritožbeno zavzemanje za odločitev o 80‑odstotnem prispevku tožnika je zato neutemeljeno. Toženka za škodo, ki je nastala tožniku po temelju odgovarja v celoti.

18. Pritožba zoper višino prisojene odškodnine za posamezno obliko nepremoženjske škode (pa tudi za prisojeno odškodnino za premoženjsko škodo) je pavšalna: ne izpodbija konkretnih dejanskih ugotovitev, ne problematizira izvedenskih izhodišč in ne ponudi primerjalne sodne prakse, temveč zgolj zatrjuje, da je glede na sprejete ugotovitve odškodnina "previsoka". Takšna uveljavitev razlogov ne omaje prepričljive obrazložitve prvostopenjskega sodišča.

19. Tožnik je v škodnem dogodku utrpel kompresijski nestabilni zlom 2. ledvenega vretenca, zlom telesa 4. ledvenega vretenca, rano na glavi in rano v predelu levega kolena. Prvostopenjsko sodišče je svojo odmero odškodnine za telesne bolečine in nevšečnosti v zvezi z zdravljenjem oprlo na izvedensko mnenje (dve nujni operaciji 19. 8. in 28. 8. 2017, tretji poseg 8. 8. 2018, dolgotrajno zdravljenje, intenzivna analgetična terapija; hude bolečine 15 dni, srednje hude 4 tedne, lahke približno 3 mesece, z občasnimi ponavljanji v bodoče). Upoštevalo je tudi spremljajoče nevšečnosti hospitalizacij, diagnostičnih postopkov, rehabilitacije in časovne odvisnosti od pomoči. Odškodnina 15.000,00 EUR je sorazmerna trajanju, intenziteti in posledicam ter je v skladu z namenom pravične denarne odškodnine (drugi odstavek 179. člena OZ). Pritožba ne ponudi nobenega argumenta, ki bi kazal na očitno pretiranost.

20. Sodišče prve stopnje je razlikovalo med kratkotrajnim, a intenzivnim primarnim strahom ob padcu in sekundarnim strahom (pogost- 5 dni, občasno- 10 dni, nato zmeren- 5 mesecev in občasno do približno enega leta), vezanim na izid zdravljenja in operativne posege. Ob upoštevanju subjektivnega doživljanja strahu in objektivnih meril je pravilno priznalo 2.000,00 EUR ter presežek zavrnilo. Pritožba temu vsebinsko ne nasprotuje.

21. Na podlagi ugotovitev izvedenca o trajnih posledicah (omejena gibljivost, fiksacija segmentov L1-L3, deformacija L2, deficit gibljivosti 35,4 %, trajne delovne omejitve, razvrstitev v III. kategorijo invalidnosti) je sodišče utemeljeno presodilo, da gre za trajen upad splošnih življenjskih aktivnosti, ki bo vplival na številna področja življenja tožnika tudi v prihodnje. Znesek 15.000,00 EUR upošteva starost oškodovanca, naravo in obseg omejitev ter je v razumnem razmerju do odškodnin prisojenih za primerljivo škodo. Pritožba ne navede nobenega konkretnega protiargumenta ali primerjave, zato ne izkaže pretiranosti.

22. Skupna odškodnina za nepremoženjsko škodo v višini 32.000,00 EUR je rezultat vestne individualizacije zakonskih kriterijev (179. in 182. člen OZ). Pritožbeno sodišče poseže v višino odškodnine le, če je ta očitno prenizka ali previsoka; takih okoliščin ni.

23. Prvostopenjsko sodišče je upoštevalo izvedensko mnenje, da tožnik pri dnevnih aktivnostih ni potreboval stalne tuje pomoči, je pa bil delno odvisen pri prevozih na preglede in nakupih. Na tej podlagi je natančno kvantificiralo 59 ur pomoči (11 ur za prevoz na pregled v UKC G. in 48 ur za nakupe v prvih šestih mesecih) in uporabilo razumno urno postavko 5,00 EUR, skladno s prakso za relevantno obdobje, ter tožniku prisodilo 295,00 EUR. Pritožba te metodologije ne izpodbija z nobenimi konkretnimi trditvami, zgolj pavšalno napada temelj (zavzema se za zavrnitev zahtevka), kar je že materialnopravno ovrženo v delu o odgovornosti. Podlage za spremembo odmerjene odškodnine za premoženjsko škodo ni.

24. Toženka je na naroku za glavno obravnavo dne 1. 2. 2024 (ter nato tudi v tretji pripravljalni vlogi) navedla, da je bil tožnik zaradi delovne nezgode v finančni stiski, zato mu je 31. 8. 2018 posodila 1.000,00 EUR, 8. 10. 2018 mu je posodila 3.500,00 EUR, 6. 1. 2020 mu je posodila 1.500,00 EUR, nato mu je direktor H. H. osebno izročil še gotovino v znesku 1.500,00 EUR (skupaj torej 7.500,00 EUR). Navedla je, da te zneske uveljavlja v pobot za primer, da bi se ugotovila njena odškodninska odgovornost oziroma, naj se v primeru, da bi sodišče pobot zavrnilo, šteje, da ti zneski predstavljajo (delno) plačilo odškodnine.

25. Sodišče prve stopnje je pobotni ugovor pravilno zavrnilo na podlagi 4. točke 316. člena OZ, saj s pobotom ne more prenehati odškodninska terjatev za škodo, storjeno z okvaro zdravja ali s povzročitvijo smrti, kar izhaja tudi iz ustaljene sodne prakse.

26. Do (podrednega) ugovora delne izpolnitve pa se sodišče prve stopnje res ni izrecno opredelilo, kot to sicer pravilno izpostavlja pritožba, vendar pritožbeno sodišče ocenjuje, da to ni vplivalo na pravilnost in zakonitost sodbe, saj so bile dejanske in pravne predpostavke za upoštevanje takšnega ugovora neizkazane že po trditveni podlagi toženke. Toženka v postopku namreč ni zatrjevala, da so bila navedena posojila

dana z namenom (delnega) poplačila odškodninske obveznosti (takšnega namena samo po sebi ne dokazuje zatrjevano dejstvo, da tožnik posojil še ni vrnil- namen mora biti izrecno izražen ob plačilu), niti ni navajala, da bi med strankama kasneje obstajalo soglasje, da se ta plačila štejejo kot delna izpolnitev odškodnine. Njene navedbe so bile omejene na pogojno trditev, da "če bi sodišče ugotovilo njeno odgovornost, naj se ti zneski upoštevajo v pobot oziroma kot delno plačilo". Takšna trditev ne vsebuje relevantnih dejanskih navedb niti o namenu plačila niti o soglasju strank o spremembi pravnega temelja posojil, kar so bistveni elementi za presojo obstoja delne izpolnitve (270., 285. člen OZ). Ker toženka ni podala trditvene podlage, ki bi omogočala materialnopravno presojo obstoja delne izpolnitve, sodišču prve stopnje ni bilo treba o tem vprašanju posebej odločati. Sodišče namreč ni dolžno presojati hipotetičnih ali pravno nerelevantnih navedb, ki niso podprte s konkretnimi dejstvi. Ugovor "delne izpolnitve ob predpostavki ugotovljene odgovornosti" je procesno sicer dopusten, vendar je vsebinski učinek takšnega ugovora odvisen od dejanskih relevantnih navedb in dokazov o obstoju namena plačila. Ker teh ni bilo, gre za povsem hipotetično navedbo, ki ne more vplivati na višino prisojene odškodnine. Pritožbeni očitek, da je sodba v tem delu nepopolna ali neobrazložena, je neutemeljen, saj sodišče ni dolžno obrazlagati vprašanja, ki po trditveni podlagi stranke sploh ni bilo odprto. Odločitev, s katero je sodišče tožniku prisodilo celotno odškodnino, je zato pravilna in zakonita. Posledično je pravilna tudi odločitev o stroških postopka.

27. Ker uveljavljani pritožbeni razlogi niso podani, prav tako ne razlogi, na katere je potrebo paziti po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP) je pritožbeno sodišče pritožbo zavrnilo in potrdilo izpodbijani del sodbe sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

28. Odločitev o stroških pritožbenega postopka temelji na določbi prvega odstavka 165. člena ZPP. Toženka s pritožbo ni uspela, zato po določbi 154. člena ZPP sama krije svoje stroške pritožbe, pri tem pa je tožniku dolžna povrniti stroške za sestavo odgovora na pritožbo (875 točk), 2 % materialne stroške (17,5 točk) in 22 % DDV, kar upoštevaje vrednost točke 0,60 EUR znaša 653,31 EUR.

Glej tudi Slovar slovenskega knjižnega jezika.

II Ips 1076/2008 z dne 5. 11. 2009, II Cp 2000/2013 z dne 19. 3. 2014, II Cp 1731/2015 z dne 11. 11. 2015.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 179

Zakon o varnosti in zdravju pri delu (2011) - ZVZD-1  - člen 5, 11

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 131, 131/1, 131/2, 149, 150, 153, 153/2, 153/3, 171, 170, 179/1, 182, 316, 316-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.