VDSS Sodba Pdp 35/2026
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2026-03-25

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Helena Papež (preds.), Katarina Rajgelj (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

poklicno zavarovanje - voznik avtobusa - pokojninski načrt - plačilo prispevkov - vključitev v zavarovanje

Na delovnem mestu voznik avtobusa, ki opravlja medkrajevne šolske prevoze, vožnja in z njo povezana opravila (priprava in pregled vozila, čiščenje vozila, itd.) ne presegajo 30 ur na teden (75 % vsega dejanskega delovnega časa), zato tožnik, ki je opravljal delo na tem delovnem mestu, ni izpolnjeval pogojev za vključitev v poklicno zavarovanje.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Tožeča stranka je dolžna toženi stranki v roku 15 dni povrniti stroške odgovora na pritožbo v znesku 280,00 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi, ki tečejo od poteka izpolnitvenega roka do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo zavrnilo tožbeni zahtevek za vključitev tožnika v pokojninski načrt poklicnega zavarovanja pri Kapitalski družbi d. d. za čas od 15. 10. 2018 do 31. 8. 2021, sklenitev pogodbe o financiranju pokojninskega načrta poklicnega zavarovanja in s tem povezanim plačilom prispevkov v Sklad obveznega dodatnega pokojninskega zavarovanja (I. točka izreka). Odločilo je še, da tožnik sam krije svoje pravdne stroške, dolžan pa je toženki plačati stroške v višini 466,65 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi (II. točka izreka).

2. Tožnik se pritožuje zoper izpodbijano sodbo zaradi vseh pritožbenih razlogov po 338. členu Zakona o pravdnem postopku (ZPP). Pritožbenemu sodišču predlaga, da izpodbijano sodbo spremeni tako, da ugodi tožbenemu zahtevku, podredno predlaga razveljavitev in vrnitev zadeve v novo odločanje sodišču prve stopnje. Nasprotuje zaključku sodišča prve stopnje, da ker je bil pri toženki prvič zaposlen na delovnem mestu voznik avtobusa manj kot pet let, ni upravičen do vključitve v poklicno zavarovanje. Sodišče prve stopnje bi moralo upoštevati, da je isto vrsto dela opravljal tudi pri drugem delodajalcu, kar pomeni, da je skupno opravljal to delo skoraj šest let. Meni, da je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da je delodajalec delavca dolžan vključiti v poklicno zavarovanje šele po petih letih zaposlitve pri enem delodajalcu. Moralo bi upoštevati celotno obdobje, ki ga je tožnik opravil na delovnem mestu voznik avtobusa. Neupoštevanje delovne dobe pri predhodnem delodajalcu bi pomenilo nezakonito prekinitev delovnopravne kontinuitete in bi bil v neposrednem nasprotju z namenom 75. člena ZDR-1. Poleg tega je sodišče prve stopnje zmotno in nepopolno ugotovilo dejansko stanje glede dejansko opravljenega delovnega časa pri toženki, saj je tožnik na delovnem mestu voznik avtobusa opravil vsaj 80 % dejanskega delovnega časa. Navaja, da je sodišče prve stopnje presojo oprlo na izpis tahografa, ki je nejasen, zato je izpodbijana sodba nerazumljiva. Uveljavlja kršitev po 15. točki drugega odstavka 339. člena ZPP, saj je sodišče prve stopnje sledilo zgolj navedbam toženke, pri čemer ni pojasnilo, zakaj je verjelo izpovedi zakonitega zastopnika toženke. Podana je tudi kršitev 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj iz obrazložitve izpodbijane sodbe ne izhaja, zakaj se ne upošteva tudi obdobje zaposlitve tožnika pri drugem delodajalcu. Priglaša stroške postopka.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo nasprotuje pritožbenim navedbam ter pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo kot neutemeljeno zavrne in potrdi izpodbijano sodbo. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Iz ugotovitev sodišča prve stopnje, ki jim pritožba ne nasprotuje, izhaja, da je bil tožnik pri toženki zaposlen od 15. 10. 2018 do 31. 8. 2021 na delovnem mestu voznik avtobusa, pri čemer je opravljal medkrajevne šolske prevoze. Sodišče prve stopnje je ugotovilo, da je delovno mesto voznik avtobusa zajeto v Sklepu o določitvi delovnih mest v eksploataciji gozdov in delovnih mest voznikov, na katerih se zavarovalna doba šteje s povečanjem in o stopnji povečanja (Sklep) ter presodilo, da je pravna podlaga za odločitev prvi odstavek 413. člena Zakona o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (ZPIZ-2), saj uredba iz četrtega odstavka 199. člena ZPIZ-2, komisija iz 201. člena ZPIZ-2 in seznam delovnih mest še niso bili vzpostavljeni, zato je treba izhajati iz delovnih mest, za katera se je ob uveljavitvi ZPIZ-1 štela zavarovalna doba s povečanjem, kar je na podlagi Sklepa tudi delovno mesto tožnika. Tožnikov zahtevek za vključitev v poklicno zavarovanje pri Kapitalski družbi d. d. za obdobje od 15. 10. 2018 do 31. 8. 2021, sklenitev pogodbe o financiranju pokojninskega načrta poklicnega zavarovanja s to družbo in vplačilu prispevkov za to obdobje je zavrnilo, saj je presodilo, da je bil tožnik pri toženki prvič zaposlen na delovnem mestu voznik avtobusa manj kot pet let (slaba tri leta), zato ne izpolnjuje pogoja iz III. točke Sklepa. Nadalje je ugotovilo, da je tožnik delo voznika avtobusa praviloma opravljal največ 30 ur tedensko, kar ustreza približno 75 % polnega delovnega časa. Posledično tega dela ni opravljal v zahtevanem obsegu (80 % dejanskega delovnega časa), kar je pogoj za vključitev v poklicno zavarovanje.

6. Tožnik neutemeljeno uveljavlja bistveni kršitvi iz 14. in 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Izpodbijana sodba vsebuje jasne in med seboj skladne razloge o vseh odločilnih dejstvih. Sodišče prve stopnje je jasno obrazložilo zakaj šteje, da tožnik ni izpolnil pogojev, ki jih ZPIZ-2 v povezavi s Sklepom zahteva za vključitev v poklicno zavarovanje. Zato sodba ni nerazumljiva niti nima pomanjkljivosti, zaradi katerih je ne bi bilo mogoče preizkusiti. Prav tako ni podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Ta kršitev je podana, kadar sodišče zmotno povzame v obrazložitev sodbe tisto, kar je zapisano v listinah, kar ima potem vpliv na rezultat dokazne ocene in samo sodbo. Očitek je neutemeljen že iz razloga, ker je nekonkretiziran, zato se pritožbe v tem delu niti ne da preizkusiti. Tožnik pa dejansko pod tem očitkom nasprotuje dokazni oceni, ki pa ji prav tako ni moč ničesar očitati (8. člen ZPP).

7. Ne drži, da je sodišče prve stopnje enostransko in nekritično sledilo zgolj navedbam toženke in se oprlo le na izpoved zakonitega zastopnika, saj iz obrazložitve izhaja, da je odločitev sprejelo ob upoštevanju tako navedb kot dokazov obeh strank (izpoved tožnika in zakonitega zastopnika toženke, listine - evidenca delovnega časa in tahograf) ter jih presodilo skladno z metodološkim napotkom iz 8. člena ZPP. Prav tako ne drži, da se je glede ugotovitev o dejanskem delu oprlo le na ''nejasne'' izpise iz tahografa. Sodišče prve stopnje je pri ugotavljanju namreč primerjalo tako ročne evidence kot tudi izpise iz tahografov, zato tožnik ne more biti uspešen z očitkom, da je izpis iz tahografa nejasen. Dejstvo, da se sodišče ni strinjalo z navedbami tožnika oziroma da jih ni štelo za pravno ali dejansko odločilne, še ne pomeni, da jih ni upoštevalo ali da je odločitev oprlo zgolj na navedbe toženke. Sodišče se je torej opredelilo do odločilnih dejstev in dokazov obeh strank ter navedlo razloge za svojo dokazno oceno, zato pritožbeni očitek o kršitvi 8. člena ZPP ne drži.

8. Tožnik v pritožbi utemeljeno izpostavlja, da sodišče prve stopnje ni pravilno razlagalo III. točke Sklepa. Sklep določa, da se za delovna mesta, na katerih je delo posebno težko in zdravju škodljivo, v smislu določb 220. člena Statuta skupnosti pokojninskega in invalidskega zavarovanja v RS, štejejo delovna mesta voznikov avtobusov v medkrajevnem, mestnem in primestnem prometu. Na teh delovnih mestih se zavarovalna doba s povečanjem šteje v organizacijah, ki so registrirane za javni cestni promet pod pogojem, da imajo za prevoz potnikov vnaprej določene stalne vozne rede in da vozniki prebijejo na takšnih delih najmanj 80 % vsega dejanskega delovnega časa v posameznem letu (I. točka). V II. točki določa, da se zavarovalna doba s povečanjem šteje od 1. 1. 1960 dalje, v III. točki pa, da se zavarovalna doba šteje s povečanjem, če je delavec delal na takšnih delovnih mestih skupaj najmanj pet let oziroma skupaj najmanj tri leta, če je na takšnem delovnem mestu postal invalid ali mu je bilo po predpisih o invalidskem zavarovanju dodeljeno drugo delo, da ne bi postal invalid.

9. Pritožbeno sodišče pojasnjuje, da določba III. točke Sklepa ne določa posebnega pogoja za vključitev delavca v poklicno zavarovanje, temveč ureja vprašanje, kdaj se delavcu pri uveljavljanju pravic zavarovalna doba šteje s povečanjem. Gre torej za določitev potrebne dolžine opravljanja dela na takšnih delovnih mestih za priznanje pravic oziroma za to, kdaj se čas, prebit na takem delu, upošteva kot zavarovalna doba s povečanjem. Zato je zmotno stališče sodišča prve stopnje, da mora delavec za vključitev v poklicno zavarovanje opravljati delo na takem delovnem mestu najmanj pet let. Zaradi napačne interpretacije III. točke Sklepa je sodišče prve stopnje nepravilno razlogovalo, da bi bila toženka dolžna tožnika vključiti v poklicno zavarovanje šele, ko bi ta dopolnil pet let dela kot voznik avtobusa (pri njej ali skupno). Dejstvo, da tožnik še ni dosegel petletnega obdobja opravljanja tega dela, namreč samo po sebi ne razbremenjuje delodajalca obveznosti vključitve v poklicno zavarovanje in plačevanja prispevkov. Za presojo obveznosti vključitve v poklicno zavarovanje je zato odločilno izpolnjevanje pogojev iz I. točke Sklepa, ne pa trajanje opravljanja takšnega dela. Kljub tej zmotni materialnopravni presoji, pa je odločitev sodišča prve stopnje v končnem sklepu pravilna.

10. Sodišče prve stopnje je pravilno pojasnilo, da se pogoj 80 % dejanskega delovnega časa iz I. točke Sklepa nanaša na delovno mesto, ne pa na posameznega delavca, zaradi česar ni dopustno preverjanje, ali posamezni delavec na delovnem mestu voznik avtobusa izpolnjuje ta pogoj.

Zgolj v tem okviru je tudi izvajalo dokazni postopek in ugotavljalo, ali delovno mesto, ki ga je pri toženki zasedal tožnik, izpolnjuje pogoje iz I. točke Sklepa.

11. Iz neprerekanih navedb toženke pred sodiščem prve stopnje izhaja, da je bilo na delovnem mestu "voznik avtobusa" pri toženki zaposlenih med 20 in 25 delavcev, pri čemer so ti opravljali različne vrste prevozov, ki se med seboj bistveno razlikujejo glede delovnega časa, trajanja voženj in obsega spremljajočih opravil. Med njimi so vozniki, ki opravljajo občasne linijske prevoze (prevoze šolskih otrok), vozniki, ki opravljajo prevoze v javnem potniškem prevozu ter vozniki, ki izvajajo turistične oziroma mednarodne prevoze. Navedeno pomeni, da zgolj enaka sistemizacija oziroma poimenovanje delovnega mesta ne pomeni tudi vsebinske enakosti dejanskega dela, ki ga posamezni delavci opravljajo. Tožnik je na delovnem mestu voznika avtobusa opravljal izključno medkrajevne šolske prevoze, zato se ugotovitve sodišča prve stopnje pravilno nanašajo na to specifično vrsto dela v okviru navedenega delovnega mesta (voznik avtobusa, ki opravlja medkrajevne šolske prevoze).

12. Tako za tožnika kot ostale zaposlene, ki so pri toženki opravljali medkrajevne šolske prevoze, veljajo pravilne ugotovitve sodišča prve stopnje, da je dnevna delovna obveznost praviloma trajala dobre štiri ure, čas vožnje pa približno tri ure, saj navedeno izhaja tako iz ročno vodene evidence delovnega časa (B10) kot tudi izpisa iz tahografa (B2), to pa je potrdil tudi zakoniti zastopnik toženke. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da evidenca prikazuje le skupni delovni čas, ne pa tudi načina njegove izrabe. Ta je bil ugotovljen na podlagi izpisa iz tahografa, iz katerega sta razvidna čas vožnje in čas drugih z vožnjo povezanih opravil. Glede na to, da je ročna evidenca skladna z izpisom iz tahografa, tožnik ne more uspeti s pritožbeno navedbo, da je bila evidenca vodena po navodilih toženke, kar naj bi pomenilo, da ne odraža dejanskega delovnega časa.

13. Prav tako ne drži, da je sodišče prve stopnje verjelo le izpovedi zakonitega zastopnika toženke, saj je do ugotovitve glede delovnega časa prišlo primarno na podlagi listinske dokumentacije, ki pa je podprta z izpovedjo zakonitega zastopnika toženke. Tako sodišče prve stopnje pravilno ni sledilo tožnikovi izpovedi, ki je v nasprotju z listinsko dokumentacijo in nepodprta z drugimi dokazi. Neutemeljene so tudi pritožbene navedbe, da bi bilo drugačno dejansko stanje razvidno iz analognega tahografa in potnih listov, saj tožnik navedenih dokazov ni predložil v spis, drugih dokazov pa ni predlagal.

14. Prav tako je neutemeljena pritožbena navedba, da je drugo delo, povezano z vožnjo trajalo bistveno dlje, kot je ugotovilo sodišče prve stopnje. Sodišče je svojo ugotovitev oprlo tako na listinske dokaze (izpisa iz tahografa) kot tudi izpovedi zakonitega zastopnika toženke, zato ne drži pritožbena navedba, da je sodišče prve stopnje sledilo zgolj njemu. Pravilno je zaključilo, da je za druga opravila v dnevu porabil približno eno uro (dvakrat po pol ure). Ker tožnik razen lastne izpovedi drugih dokazov ni ponudil, s pritožbo ne more uspeti zgolj zato, ker sodišče prve stopnje njegovim nedokazanim navedbam ni sledilo.

15. Ker je sodišče prve stopnje pravilno ugotovilo, da na delovnem mestu voznik avtobusa, ki opravlja medkrajevne šolske prevoze, vožnja in z njo povezana opravila (priprava in pregled vozila, čiščenje vozila, itd.) ne presegajo 30 ur na teden (75 % vsega dejanskega delovnega časa), je pravilno zaključilo, da tožnik, ki je opravljal delo na tem delovnem mestu, ni izpolnjeval pogojev za vključitev v poklicno zavarovanje, zato je tožbeni zahtevek utemeljeno zavrnilo.

16. Pritožbeni razlogi niso podani, prav tako niso podani razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (drugi odstavek 350. člena ZPP), zato je bilo treba pritožbo zavrniti in potrditi sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

17. Tožnik s pritožbo ni uspel, zato krije sam svoje pritožbene stroške, toženki pa mora povrniti njene (prva odstavka 154. in 165. člena ZPP). Toženki pripada 375 točk za odgovor na pritožbo (tar. št. 16/4 Odvetniške tarife - OT) in 7,5 točk za materialne stroške, kar glede na vrednost odvetniške točke (0,60 EUR) znaša 280,00 EUR. V primeru zamude s plačilom mu dolguje tudi obresti, ki tečejo od poteka paricijskega roka do plačila.

Zakon o pokojninskem in invalidskem zavarovanju (2012) - ZPIZ-2  - člen 199, 199/4, 201, 413, 413/1

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.