VDSS Sodba Pdp 221/2022
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2022-04-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Klavdija Ana Magič (poroč.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi - alkoholiziranost - ponavljajoče kršitve - hujša kršitev obveznosti iz delovnega razmerja - sorazmernost ukrepa - nemožnost nadaljevanje delovnega razmerja

Pri opravljanju tožnikovega dela se zahteva posebna pozornost in zbranost, potrebno je zelo hitro reagirati, saj je od reakcije operaterja lahko odvisno tudi življenje posameznika. Glede na to ni mogoče dopustiti, da bi tožnik delo opravljal pod vplivom (tudi le 0,13 mg) alkohola. Morda v konkretnem primeru tožnikovo delo pod vplivom alkohola ni imelo posledic, bi jih pa lahko imelo, pri čemer se je skladno s 37. členom ZDR-1 delavec dolžan vzdržati tudi ravnanj, ki bi glede na naravo dela, ki ga opravlja, lahko škodovala interesom delodajalca. Po presoji pritožbenega sodišča delavcu tudi ni mogoče prepustiti ugibanja, pri kolikšni vrednosti alkohola je toliko vinjen, da za delo ni sposoben.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi sodba sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek za ugotovitev, da je sklep o izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi nezakonit in se odpravi, ter reintegracijski in reparacijski tožbeni zahtevek (I. točka izreka). Odločilo je, da tožnik krije sam svoje stroške postopka (II. točka izreka).

2. Tožnik se pritožuje zoper sodbo iz vseh pritožbenih razlogov po prvem odstavku 338. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadaljnji). Zanika, da bi na delovno mesto prihajal pod vplivom alkohola. Dne 15. 1. 2021 ugotovljena minimalna količina alkohola je bila zgolj slučaj. Dejansko ni bil alkoholiziran in je bil za delo operativno, umsko in telesno sposoben. Sodišče se do teh navedb ni opredelilo, zato je podana bistvena kršitev določb postopka. Hujše kršitve ni storil, niti ni ravnal naklepno ali malomarno. Sodišče je prezrlo, da je bil preizkus z alkotestom v letu 2020 negativen. Razen za 29. 8. 2019 ni dokazano, da bi bil predhodno kdaj na delovnem mestu pod vplivom alkohola. Ne drži, da bi se zaradi odvisnosti od alkohola v preteklosti moral zdraviti v bolnišnici. Sodišče ni ustrezno pretehtalo, ali delovnega razmerja res ni bilo mogoče nadaljevati do izteka odpovednega roka. Iz izpovedi prič izhaja, da je delo opravljal korektno. Izredna odpoved je nesorazmeren ukrep, saj dejanje obžaluje. Predlaga spremembo izpodbijane sodbe in ugoditev tožbenemu zahtevku, podredno pa razveljavitev in vrnitev zadeve v novo sojenje sodišču prve stopnje.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka njene navedbe in predlaga, naj jo pritožbeno sodišče zavrne.

5. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijano sodbo v mejah razlogov, navedenih v pritožbi in pri tem po drugem odstavku 350. člena ZPP po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tej določbi, ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvene kršitve določb pravdnega postopka, ki jo uveljavlja pritožba, niti tistih, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. O odločilnih dejstvih je pravilno in popolno ugotovilo dejansko stanje. Sprejelo je materialnopravno pravilno odločitev.

6. Tožniku je bila pogodba o zaposlitvi za delovno mesto operater v centru za obveščanje izredno odpovedana na podlagi 2. alineje prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (ZDR-1, Ur. l. RS, št. 21/2013 in nadaljnji). Očitano mu je bilo, da je 15. 1. 2021 opravljal delo pod vplivom alkohola. Pritožbeno sodišče soglaša s prvostopenjskimi razlogi o zakonitosti odpovedi in jih po nepotrebnem ne ponavlja. K pritožbenim navedbam podaja naslednjo obrazložitev.

7. Iz prvostopenjskih razlogov izhaja, da je bilo 15. 1. 2021 pri tožniku ugotovljenega 0,18 mg alkohola v litru izdihanega zraka, kar ob upoštevanju varnostne razlike iz Pravilnika o ugotavljanju prisotnosti alkohola, drog in drugih prepovedanih substanc pri delavcih toženke (v nadaljevanju: Pravilnik) znaša 0,13 mg. Pritožba zmotno očita, da tožnik s tem ni huje kršil delovne obveznosti. Toženka je v Pravilniku določila, da: delavec ne sme priti na delo pod vplivom alkohola in ga med delom ne sme uživati; šteje se, da ni pod vplivom alkohola in je zmožen za varno opravljanje dela, če test z napravo ob izvedbi preizkusa pokaže 0,00 mg alkohola/l izdihanega zraka; če je delavec delal ali bil na delovnem mestu pod vplivom alkohola, se šteje, da huje krši delovne obveznosti, zaradi česar se mu lahko izredno odpove pogodbo o zaposlitvi. Glede dela v centru za obveščanje iz prvostopenjskih ugotovitev izhaja, da obsega spremljanje, obdelovanje in prenašanje klicev v sili na klicno številko 112 za pomoč gasilcev, službe nujne medicinske pomoči, aktiviranje sil za zaščito, reševanje in pomoč, spremljanje in posredovanje obvestil ob naravnih in drugih nesrečah, zagotavljanje neprekinjenega dežurstva za sprejem klicev v sili ... Pritožbeno sodišče ugotavlja, da gre za pomembno in odgovorno delo, za opravljanje katerega je toženka utemeljeno predpisala ničelno stopnjo tolerance alkohola. Neuspešno je zato pritožbeno sklicevanje, da je bila 15. 1. 2021 pri tožniku podana le nizka vrednost alkohola. Poleg tega je sodišče prve stopnje ugotovilo, da to ni bila prva tovrstna kršitev tožnika. Upoštevajoč obrazloženo je pravilen zaključek izpodbijane sodbe o tem, da je tožnik 15. 1. 2021 huje kršil delovne obveznosti (prvi odstavek 34. člena ter 35. in 37. člena ZDR-1; prvi odstavek 51. člena Zakona o varstvu in zdravju pri delu - ZVZD-1, Ur. l. RS, št. 43/2011 in nadaljnji; citirane določbe Pravilnika).

8. Pritožba navaja, da se sodišče prve stopnje ni opredelilo do navedb tožnika o tem, da ne glede na izmerjeno vrednost alkohola 15. 1. 2021 dejansko ni bil alkoholiziran, da je bil za delo operativno, umsko in telesno sposoben, ter da se ni počutil vinjenega (kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP). Očitek ni utemeljen, saj je preizkus izpodbijane sodbe mogoč tudi glede navedenega tožnikovega zaznavanja kršitve. Kot je namreč prvostopenjsko sodišče pravilno obrazložilo, se pri opravljanju tožnikovega dela zahteva posebna pozornost in zbranost, potrebno je zelo hitro reagirati (po izpovedi tožnika v sedmih sekundah), saj je od reakcije operaterja lahko odvisno tudi življenje posameznika. Glede na to ni mogoče dopustiti, da bi tožnik delo opravljal pod vplivom (tudi le 0,13 mg) alkohola. Morda v konkretnem primeru tožnikovo delo pod vplivom alkohola ni imelo posledic, bi jih pa lahko imelo, pri čemer se je skladno s 37. členom ZDR-1 delavec dolžan vzdržati tudi ravnanj, ki bi glede na naravo dela, ki ga opravlja, lahko škodovala interesom delodajalca. Po presoji pritožbenega sodišča delavcu tudi ni mogoče prepustiti ugibanja, pri kolikšni vrednosti alkohola je toliko vinjen, da za delo ni sposoben.

9. Pritožbeno sodišče soglaša s prvostopenjsko ugotovitvijo, da je tožnik očitano kršitev storil vsaj iz hude malomarnosti. Iz zapisnika zagovora, ki ga je podpisal, izhaja njegovo priznanje, da je alkoholno pijačo kupil v času odmora za malico in jo kljub dejstvu, da se je zavedal, da je to v nasprotju s predpisi, popil v času odmora oziroma med delovnim časom; izrazil je zavedanje, da je ravnal v nasprotju s predpisi in s tem ogrožal sebe in ostale. Neutemeljeno je tudi pritožbeno zatrjevanje, da tožnik ni nikoli prišel na delovno mesto alkoholiziran, vsaj ne, da bi sam za to vedel. Tega zatrjevanja namreč ugotovitve dokaznega postopka, ki so ravno nasprotne, ne potrjujejo. Tožnik na drugem mestu v pritožbi celo sam priznava, da ne more izključiti, da bi kdaj (občasno) imel v izdihanem zraku manjše ostanke alkohola zaradi popitega piva v času malice.

10. Neuspešno je pritožbeno izpodbijanje prvostopenjskega zaključka o ponavljajočih kršitvah tožnika. Sodišče prve stopnje ni prezrlo, da je bil pri njem preizkus z alkotestom v letu 2020 res negativen (to je ugotovilo v opombi št. 8 izpodbijane sodbe), vendar s to okoliščino ni mogoče ovreči dejstva, da je ponavljal istovrstno kršitev. Temu, da je bila pri njem alkoholiziranost na delovnem mestu ugotovljena tudi dne 29. 8. 2019, namreč ne oporeka, kot izhaja iz izpodbijane sodbe, pa je bil z njim že 14. 11. 2013 opravljen razgovor zaradi suma, da je občasno na delovnem mestu pod vplivom alkohola. Prvostopenjski ugotovitvi, da so tudi sodelavci tožnika opažali, da je občasno pod vplivom alkohola, pritožba neutemeljeno nasprotuje z navedbo, češ da nobena priča ni potrdila, da bi bil resnično kdaj na delovnem mestu pod vplivom alkohola. Nasprotno namreč izhaja iz izpovedi tožniku nadrejenega A. A. o tem, da so ga tožnikovi sodelavci opozorili o opažanju, da ta občasno prihaja na delo malo vinjen, iz izpovedi tožnikovega dolgoletnega sodelavca B. B. o občasnem opažanju, da ima tožnik težave z alkoholom, iz izpovedi tožnikovega sodelavca C. C., da so ob kavi kdaj potekali pogovori o tožnikovih težavah z alkoholom, iz izpovedi tožnikovega sodelavca D. D., da so se z nadrejenim A. A. velikokrat pogovarjali o tožnikovih težavah z alkoholom ... Glede na navedeno se za zmotno izkaže tudi pritožbeno zatrjevanje, da je bila pri tožniku ugotovljena minimalna količina alkohola dne 15. 1. 2021 zgolj slučaj. Kršitev, ki jo je storil tega dne, tudi po presoji pritožbenega sodišča tako utemeljuje obstoj razloga za podajo odpovedi na podlagi 2. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1.

11. Pritožba očita, da je izredna odpoved nesorazmeren ukrep, saj je tožnik dejanje obžaloval, priče pa so potrdile, da je delo vedno opravljal korektno in bi ga po njihovem mnenju tudi v prihodnje. Po oceni pritožbenega sodišča ugotovljena dejstva potrjujejo pravilnost zaključka, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh strank zaradi porušenega zaupanja ni bilo mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka (prvi odstavek 109. člena ZDR‑1). Pri tej presoji je prvostopenjsko sodišče upoštevalo tudi okoliščine, ki jih poudarja pritožba, vendar je utemeljeno zaključilo, da nad njimi pretehtajo ostale okoliščine: pomembnost in odgovornost tožnikovega dela; uživanje alkohola med delovnim časom; po izvedenem preizkusu z alkotestom bi moral delo opravljati še skoraj dve uri in izvesti predajo službe; ponovitev istovrstne kršitve; svetovanega mu bolnišničnega zdravljenja odvisnosti od alkohola po lastni odločitvi ni opravil. V zvezi s tem, da bi bil po mnenju tožnikovih sodelavcev ta sposoben opravljati delo tudi v bodoče, je prvostopenjsko sodišče utemeljeno pritrdilo izpovedi nadrejenega mu A. A. o tem, da nadaljevanje delovnega razmerja s tožnikom ne bi bilo mogoče, pri čemer je poudaril predvsem neuspešno zdravljenje. Slednje po presoji pritožbenega sodišča potrjujejo tudi npr. izpoved A. A. o tem, da je tožnik svoje delo, ko je bil v redu, korektno opravljal, ko pa je imel „probleme“, ni bil najbolj sposoben za delo, izpoved B. B., da je bila posledica tožnikovih težav z alkoholom tudi ta, da je bil v staležu ali pa mu je bila določena le dnevna izmena, kar pomeni, da so morali drugi sodelavci opraviti njegove nočne izmene, izpoved D. D., da tožniku niso več toliko zaupali ...

12. Neutemeljeno je pritožbeno izpodbijanje ugotovitve, da bi se tožnik zaradi odvisnosti od alkohola moral bolnišnično zdraviti, a tega ni sprejel. Iz izpovedi tožnika, A. A. ter E. E. (terapevtka za zdravljenje odvisnosti), ki jih je prvostopenjsko sodišče pravilno povzelo, namreč izhaja, da se je tožnik oglasil pri E. E. 17. 9. 2019 po napotilu delodajalca, ki mu je postavil pogoj, da mora na zdravljenje odvisnosti od alkohola. E. E. ga je napotila na bolnišnično zdravljenje, pri čemer iz izpovedi tožnika izhaja, da razen obiska dispanzerja v zdravstvenem domu in dveh razgovorov v UKC F. (oddelek za psihiatrijo) bolnišničnega zdravljenja ni nastopil, saj se mu je "poznalo" pri plači, če je bil v bolniškem staležu. Tudi iz izpovedi A. A. izhaja, da mu je tožnik rekel, da se ne bo šel zdravit bolnišnično in bo to (odvisnost od alkohola) rešil sam. Neutemeljeno je pritožbeno zatrjevanje, da zaradi ukrepov v zvezi s covidom-19 bolnišnično zdravljenje ni bilo možno. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da v letu 2019, ko je E. E. napotila tožnika na bolnišnično zdravljenje, covid-19 še ni bil prisoten. Tožnikova izpoved, da je v februarju ali marcu 2021 samega sebe prepričal, da bi šel na zdravljenje, a so bili oddelki zaradi covida-19 zaprti, na presojo v tem sporu prav tako ne more vplivati, saj gre za postopanje tožnika po že podani izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi. Tudi pritožbeno sklicevanje na judikat Vrhovnega sodišča opr. št. VIII Ips 78/2016 ne more vplivati na drugačno dokazno oceno, saj je v citirani zadevi zaključek o neizpolnitvi pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 temeljil na drugačnem dejanskem stanju (delavec do kršitve, ki je bila predmet izredne odpovedi, ni imel težav z alkoholom; očitanega dne je popil alkoholno pijačo ob zaključku delovnega časa, ko ni več imel predvidenih delovnih nalog).

13. Glede na vse obrazloženo je sodišče prve stopnje pravilno zaključilo, da je bila tožniku pogodba o zaposlitvi zakonito izredno odpovedana in je tožbeni zahtevek utemeljeno zavrnilo. Ker s pritožbo uveljavljani razlogi niso utemeljeni, jo je pritožbeno sodišče zavrnilo in sodbo sodišča prve stopnje potrdilo (353. člen ZPP).

14. Obe stranki krijeta sami svoje stroške pritožbenega postopka, in sicer tožnik zato, ker s pritožbo ni uspel (prva odstavka 154. in 165. člena ZPP), toženka pa, ker v sporu o prenehanju delovnega razmerja delodajalec krije sam svoje stroške ne glede na izid postopka (peti odstavek 41. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih, Ur. l. RS, št. 2/2004 in nadaljnji).

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 34, 34/1, 35, 37, 109, 109/1, 110, 110/1, 110/1-2.

Zakon o varnosti in zdravju pri delu (2011) - ZVZD-1  - člen 51, 51/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.