VDSS Sodba Pdp 401/2022
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2022-10-06

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), mag. Klavdija Ana Magič (poroč.), mag. Tanja Pustovrh Pirnat

javni uslužbenci - razlika v plači - dodatek za delo v rizičnih razmerah - nevarni delovni pogoji - epidemija - COVID-19 - zavrnitev dokaznega predloga za postavitev izvedenca - trditveno in dokazno breme

Po mnenju pritožbe pripada delavcu dodatek za čas, ko dela na območju epidemije, saj KPJS ne določa, da bi bilo delo na območju nevarnosti pogojeno z ugotovitvijo dodatnega obstoja nevarnih pogojev. To stališče ni pravilno, saj sicer ne bi bila sprejeta omejitev v določbi drugega odstavka 39. člena KPJS, da pripada delavcu dodatek samo za čas, ko dela v nevarnih pogojih in pod posebnimi obremenitvami. Iz takšne časovne zamejitve pravice do dodatka izhaja, da ta ne pripada delavcu za celoten čas opravljanja dela v območju epidemije, temveč le za delovni čas, ko je dejansko delal v nevarnih pogojih.

I. Pritožba se zavrne in se potrdi izpodbijana sodba sodišča prve stopnje.

II. Vsaka stranka krije sama svoje stroške pritožbenega postopka.

1. Sodišče prve stopnje je zavrnilo tožbeni zahtevek, da je toženka dolžna tožniku za čas od marca 2020 do maja 2020 obračunati razliko v plači 713,28 EUR bruto in mu izplačati ustrezen neto znesek z obrestmi (I. točka izreka sodbe). Zavrglo je tožbo za obračun in plačilo davkov ter prispevkov (II. točka izreka sklepa). Tožniku je naložilo, da toženki povrne 485,32 EUR stroškov postopka (III. točka izreka sodbe).

2. Zoper sodbo sodišča prve stopnje se pritožuje tožnik iz vseh pritožbenih razlogov. Očita, da izpodbijana sodba ne vsebuje razlogov za zavrnitev tožbenega zahtevka. Navaja, da 39. člena Kolektivne pogodbe za javni sektor (KPJS, Ur. l. RS, št. 57/2008 in nadaljnji) ni mogoče razumeti tako, da je treba za delo v nevarnosti (na območju epidemije) ugotoviti še dodaten obstoj nevarnih pogojev. Kršeno je enako varstvo pravic, ker zaključki sodišča temeljijo le na mnenju toženke. Ta ni ugotovila, da je delo s strankami bolj nevarno od dela, pri katerem zaposleni niso prihajali v stik z njimi. Ker je bilo na njej trditveno in dokazno breme o ogroženosti delavca, bi morala podati kriterije, na podlagi katerih je presojala to ogroženost. Zaključki sodišča o ogroženosti, ki jih je napravilo upoštevajoč oceno tveganja, so v nasprotju s to listino. Ne drži, da je tožnik dokazni predlog za postavitev izvedenca epidemiologa neustrezno substanciral. Sodišče ni ugotavljalo, ali je bil tožnik 15 % delovnega časa varen. Napačen je zaključek, da je bilo delo v času epidemije vključeno v obremenitve tožnikovega delovnega mesta. Priglaša stroške pritožbe.

3. Toženka v odgovoru na pritožbo prereka njene navedbe in predlaga, naj jo pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrne. Priglaša stroške odgovora.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP, Ur. l. RS, št. 26/1999 in nadaljnji) izpodbijano sodbo preizkusilo v mejah razlogov, ki jih uveljavlja pritožba. Po uradni dolžnosti je pazilo na predpisane bistvene kršitve določb pravdnega postopka ter na pravilno uporabo materialnega prava. Ugotovilo je, da sodišče prve stopnje ni storilo očitanih bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, niti tistih, na katere je treba paziti po uradni dolžnosti. Pravilno in popolno je ugotovilo dejansko stanje ter pravilno uporabilo materialno pravo.

6. Zmoten je očitek, da prvostopenjska sodba ne vsebuje odločilnih razlogov (kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP), saj je obrazložena tako s pravnimi kot tudi z dejanskimi odločilnimi razlogi o tem, zakaj tožnik ni upravičen do vtoževane razlike dodatka. Preizkus izpodbijane sodbe je bil zato mogoč.

7. Spor se nanaša na 11. točko prvega odstavka 39. člena KPJS, po kateri spada v okvir dodatkov za nevarnost in posebne obremenitve tudi dodatek za delo v rizičnih razmerah (kar je tudi območje epidemije). Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je toženka za vtoževano obdobje tožniku (farmacevt II) izplačala ta dodatek v višini 65 % osnovne plače delovnega mesta za 85 % opravljenih ur dela. Tožnik zmotno meni, da mu dodatek pripada tudi za preostalih 15 % ur dela.

8. Po mnenju pritožbe pripada delavcu dodatek za čas, ko dela na območju epidemije,

saj KPJS ne določa, da bi bilo delo na območju nevarnosti pogojeno z ugotovitvijo dodatnega obstoja nevarnih pogojev. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da to stališče ni pravilno, saj sicer ne bi bila sprejeta omejitev v določbi drugega odstavka 39. člena KPJS, da pripada delavcu dodatek samo za čas, ko dela v nevarnih pogojih in pod posebnimi obremenitvami. Iz takšne časovne zamejitve pravice do dodatka izhaja, da ta ne pripada delavcu za celoten čas opravljanja dela v območju epidemije, temveč le za delovni čas, ko je dejansko delal v nevarnih pogojih. Takšno tolmačenje citiranih določb KPJS je bilo sprejeto tudi v zadevi X Pdp 301/2021 in mu pritožba neutemeljeno nasprotuje. Tudi predlog za dopustitev revizije v zvezi s citiranim judikatom je bil zavrnjen (VIII DoR 215/2021).

9. Pritožba neutemeljeno navaja, da bi morala toženka podati kriterije, na podlagi katerih je presojala, ali je delavec ogrožen, oziroma da je na njej trditveno in dokazno breme o ogroženosti delavca. Iz Zakona o sistemu plač v javnem sektorju (ZSPJS, Ur. l. RS, št. 56/2002 in nadaljnji), KPJS in niti iz drugega predpisa ne izhaja, da za spor o obravnavanem dodatku velja obrnjeno dokazno breme. Če delavec meni, da mu delodajalec dolguje plačilo dodatka za rizične razmere iz 11. točke prvega odstavka 39. člena KPJS, mora navesti odločilna dejstva, ki to potrjujejo in v potrditev teh dejstev ponuditi ustrezne dokaze (7. in 212. člen ZPP), sodišče pa nato (upoštevajoč tudi trditveno in dokazno podlago nasprotne stranke) presoja obstoj pogojev za priznanje dodatka.

10. Zmoten je pritožbeni očitek, da bi sodišče prve stopnje moralo postaviti izvedenca epidemiologa, ki bi pojasnil, da je bil tožnik ves čas izpostavljen delu v nevarnih pogojih. V izpodbijani sodbi je zavrnitev tega dokaznega predloga resda napačno obrazložena s tem, da naj bi bil premalo substanciran, vendar pa to na samo zakonitost postopka ni vplivalo. Ključno je namreč, da se izvedenca postavi le, če je za ugotovitev ali za razjasnitev kakšnega dejstva potrebno strokovno znanje, s katerim sodišče ne razpolaga (243. člen ZPP), na takšnih dejstvih pa, upoštevajoč trditve obeh strank, ta spor ni temeljil.

11. Prvostopenjsko sodišče je obrazložilo, da je bilo delo s strankami (85 % delovnega časa tožnika) bolj nevarno od dela, pri katerem ni prihajal v stik s strankami. Pritožba navaja, da to nasprotuje oceni tveganja, ki določa enako, t. j. nizko tveganje tako za čas dela s strankami v lekarni (ko je tožnik dodatek dobil) kot tudi za sprejem blaga in kuhinjo, celo višje tveganje (srednje) pa za pripravo blaga in stik s poslovnimi partnerji. S tem neutemeljenim očitkom se pritožba neuspešno zavzema za priznanje dodatka tudi za preostalih 15 % delovnega časa, ko naj bi tožnik ne bil v stiku s strankami. Zgolj na podlagi navedenih stopenj tveganja v listini ni mogoče priznati vtoževanega dodatka, saj mora biti dokazano dejansko delo v nevarnih pogojih. Slednje za navedenih 15 % delovnega časa, ki se nanašajo na pripravo na delo, malico in pripravo magistralnih zdravil, ni bilo ugotovljeno. Kot je pravilno obrazložilo prvostopenjsko sodišče, je toženka sprejela ustrezne ukrepe za zaščito zdravja in življenja zaposlenih, in sicer jih je seznanila s ključnimi informacijami za preprečevanje okužbe, jim zagotovila zaščitne maske, rokavice … Pritožba navaja, da tožniku na delovnem mestu ni bila zagotovljena sterilna soba, v kateri bi lahko pojedel malico, da pri malici ni mogel nositi maske, da mu za pripravo magistralnih zdravil ni bila zagotovljena izolacijska soba …, vendar po presoji pritožbenega sodišča ostaja ključna razlikovalna okoliščina v tem, da se 85 % delovnega časa, za katerega mu je toženka priznala dodatek, nanaša na neposredno delo z uporabniki storitev, pri katerih je obstajala možnost suma na okužbo. Te nevarnosti ni v delovnem času, v katerem ni neposredno delal z uporabniki storitev (15 % tožnikovega delovnega časa). Neutemeljen je pritožbeni očitek, da toženka za presojo priznanja dodatka ni imela znanja, saj je kot delodajalec morala poznati nevarnosti delovnih procesov; to znanje je nenazadnje predpogoj, da lahko izpolnjuje zakonsko dolžnost zagotavljanja varnosti in zdravja delavcev pri delu (prvi odstavek 5. člena Zakona o varnosti in zdravju pri delu, Ur. l. RS, št. 43/2011 in nadaljnji).

12. Sodišče prve stopnje se je v 11. točki obrazložitve sodbe obširno opredelilo do tožnikovega stališča o tem, da v času epidemije ni mogoče ločiti dela v nevarnih pogojih od dela v varnih pogojih, zato pritožba zmotno očita, da je kršilo enako varstvo pravic in odločitev oprlo le na mnenje toženke.

13. Neutemeljena je pritožbena navedba, da je toženka vsem farmacevtom izplačala nadomestilo (dodatek) za isti obseg časa, čeprav niso v istih obsegih delali z uporabniki storitev oziroma tudi tistim, ki niso imeli stika z njimi. Ne le, da je ta navedba pavšalna, ker ne konkretizira primerjanih farmacevtov in njihovih obsegov časa dela z uporabniki. Iz izpodbijane sodbe izhaja, da je toženka izplačala tožniku celoten predvideni dodatek (85 %), čeprav je dejansko manj kot 85 % delovnega časa izvajal delo s strankami (torej v nevarnih pogojih v smislu 11. točke prvega odstavka 39. člena KPJS). To pomeni, da je tudi njega obravnavala ugodneje, kot bi ga bila dolžna glede na dejansko upravičenje do dodatka.

14. Pravilna je prvostopenjska ugotovitev, da višina dodatka, ki so ga izplačali javnim uslužbencem drugi delodajalci, ni odločilnega pomena za ta spor, zato je nasprotno pritožbeno zavzemanje neutemeljeno. V vsakem primeru je treba posebej ugotoviti, ali je delavec v vtoževanem času opravljal delo v nevarnih pogojih v smislu drugega odstavka 39. člena KPJS, ali ne.

15. Pritožba navaja, da je prvostopenjski zaključek o tem, da je bilo delo v času epidemije vključeno v obremenitve tožnikovega delovnega mesta, napačen in v nasprotju s hkratno razlago sodišča, da je tožniku pripadal 85 % dodatek. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da je med vplivi okolja v opisu tožnikovega delovnega mesta navedena izpostavljenost okužbam. Sodišče prve stopnje je ta vpliv razlagalo v smislu, da je tožnik s podpisom pogodbe o zaposlitvi kot pogoj dela sprejel nevarnost običajne okužbe; tega vpliva ni povezalo z epidemijo covida, kot to napačno meni pritožba. Upravičenost tožnika do plačila vtoževane razlike dodatka je presojalo po vsebini in pravilno zaključilo, da tožbeni zahtevek ni utemeljen.

16. Ker niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti, je pritožbo zavrnilo kot neutemeljeno in potrdilo izpodbijano sodbo sodišča prve stopnje (353. člen ZPP).

17. Tožnik krije sam svoje stroške pritožbe, ker z njo ni uspel (prva odstavka 154. in 165. člena ZPP). Toženka krije sama stroške odgovora na pritožbo, ker ta ni pripomogel k odločitvi v tej zadevi in zato ni bil potreben strošek za pravdo (prva odstavka 155. in 165. člena ZPP).

Ta je bila razglašena na območju Republike Slovenije (Ur. l. RS, št. 19/2020).

V predlogu zastavljeno vprašanje se je nanašalo na presojo pravilnosti drugostopenjske razlage 39. člena KPJS.

V zadevi Pdp 297/2022 je pritožbeno sodišče zavzelo podobna pravna stališča kot v tem sporu. S sklepom VIII DoR 137/2022 je Vrhovno sodišče RS zavrnilo predlog za dopustitev revizije glede vprašanj, ali je treba za priznanje dodatka ugotoviti še dodaten pogoj (obstoj nevarnih pogojev), ali sodišče za presojo nevarnih pogojev potrebuje posebno znanje izvedenca epidemiologa, na kom je trditveno in dokazno breme ...

Kolektivna pogodba za javni sektor (2008) - KPJS  - člen 39, 39/1, 39/1-11, 39/2.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 7, 212, 243.

Zakon o varnosti in zdravju pri delu (2011) - ZVZD-1  - člen 5, 5/1.

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.