VDSS Sodba Pdp 396/2024
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2024-10-16

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Urša Klemenčič

poškodba pri delu - denarna odškodnina za nepremoženjsko škodo - denarna odškodnina za premoženjsko škodo - odškodnina za telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem - strah - odškodnina za zmanjšanje življenjskih aktivnosti - tuja pomoč - odbitna franšiza - denarna renta - predhodna poškodba oškodovanca

Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo obseg in trajanje bolečin ter katere nevšečnosti je zaradi nje tožnik trpel. Druga toženka odmerjeni odškodnini za to vrsto nepremoženjske škode nasprotuje zgolj na splošno (da je previsoka), tožnik pa v pritožbi nasprotuje ugotovitvi sodišča, da so telesne bolečine po 16. 12. 2017 (ko se je zgodila druga nesreča pri delu in si je tožnik poškodoval desno dlan) 50‑odstotno posledica obravnavane poškodbe iz leta 2016 in 50-odstotno posledica druge poškodbe leta 2017. Navedena ugotovitev sodišča prve stopnje je pravilna in skladna z ugotovitvami izvedenca medicinske stroke travmatologa dr. A. A., ki je v izvedenskem mnenju z dne 13. 11. 2023 (str. 7) navedel, da so bolečine po 16. 12. 2017 v 50 odstotkih posledica druge nesreče pri delu, saj je ta pospešila in poglobila razvoj kroničnega regionalnega bolečinskega sindrom, ki je glavni vzrok za vztrajanje tožnikovih bolečin v roki, navedeni sindrom namreč prizadene celoten ud.

Za duševne bolečine zaradi pretrpljenega strahu je sodišče prve stopnje tožniku prisodilo 2.000,00 EUR (1,3-kratnik povprečne plače) na podlagi ugotovitve, da se je tožnik ob dogodku ustrašil za svoje življenje in da je sekundarni strah v zmerni obliki trajal pol leta, po poškodbi leta 2017 pa je ponovno trpel strah hude intenzitete, ki je postopoma prešel v strah zmerne intenzitete, pri čemer sta na stopnjo sekundarnega strahu po 16. 12. 2017 vplivali obe nesreči pri delu, vsaka do polovice. Čeprav tožnik, zaslišan kot stranka, ni izpovedoval o primarnem strahu, je odškodnina za duševne bolečine zaradi strahu kot enotna odškodnina upoštevaje preostale ugotovitve o intenziteti in trajanju strahu (pa tudi z vidika celotne odmerjene škode v tem sporu) odmerjena v ustreznem znesku in predstavlja pravično satisfakcijo za utrpelo škodo, sodišče prve stopnje pa se je pri njeni odmeri ustrezno oprlo na izvedensko mnenje dr. A. A.

Glede na ugotovitev, da je tožnik v posledici obeh škodnih dogodkov invalid III. kategorije s pravico do dela na drugem delovnem mestu v krajšem delovnem času od polnega (4 ure dnevno, 20 ur tedensko) z omejitvami pri delu (neuporaba desnice), tožnik neutemeljeno uveljavlja, da bi sodišče prve stopnje pri odmeri višine odškodnine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti moralo upoštevati, da ni več zmožen opravljati dela. Eventualno prikrajšanje zaradi neuspešnega prizadevanja najti zaposlitev glede na s strani ZPIZ ugotovljeno preostalo delovno zmožnost pa ne predstavlja nepremoženjske škode, ampak premoženjsko, ki jo je tožnik uveljavljal kot denarno rento.

I. Pritožbi druge toženke se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje delno spremeni tako, da se v celoti na novo glasi:

"I. Druga toženka je dolžna v roku 15 dni tožniku plačati 16.311,40 EUR skupaj z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 6. 2022 dalje do plačila, pri čemer je njena obveznost nerazdelna z obveznostjo prve toženke po delni zamudni sodbi Delovnega sodišča v Kopru opr. št. Pd 187/2022 z dne 30. 3. 2023.

II. Višji tožbeni zahtevek zoper drugo toženko (tj. plačilo odškodnine v znesku 56.208,60 EUR s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi in plačilo dodatnih zakonskih zamudnih obresti od poteka izpolnitvenega roka) se zavrne.

III. Zavrne se tožbeni zahtevek, da je druga toženka dolžna tožniku od 1. 5. 2022 dalje plačevati mesečno rento 757,58 EUR vsakega 15. dne v mesecu za pretekli mesec, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od zapadlosti posameznega obroka rente do plačila.

IV. Prva toženka in druga toženka sta v roku 15 dni solidarno dolžni potrebne pravdne stroške tožnika:

- v znesku 1.173,50 EUR povrniti plačniku brezplačne pravne pomočiDelovnemu sodišču v Kopru na račun št. 0110 0637 0501 320,

- v znesku 164,70 EUR povrniti neposredno tožeči stranki, v primeru zamude s pripadajočimi zakonskimi zamudnimi obrestmi od 16. dne do plačila.

V. Zavezanki za plačilo sodne takse za postopek glede tožbenega zahtevka na plačilo odškodnine na prvi stopnji sta prva in druga toženka solidarno, in sicer v deležu 22,5 % celotne sodne takse."

II. V ostalem se pritožba druge toženke in v celoti pritožba tožnika zavrneta in se potrdi nespremenjeni del sodbe sodišča prve stopnje.

III. Tožnik sam krije svoje stroške postopka, drugi toženki pa je v roku 15 dni dolžan povrniti 54,15 EUR pritožbenih stroškov.

1. Sodišče prve stopnje je drugi toženki naložilo plačilo 18.311,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 6. 2020 do plačila nerazdelno z obveznostjo prve toženke po delni zamudni sodbi z dne 30. 3. 2023 (I. točka izreka). Višji tožbeni zahtevek (tj. v znesku 54.208,60 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi ter plačilo dodatnih zakonskih zamudnih obresti od poteka paricijskega roka) je zavrnilo (II. točka izreka). Drugi toženki je naložilo, naj od 1. 5. 2022 dalje tožniku plačuje mesečno rento v višini 1/2 razlike med vsakoletno minimalno plačo in seštevkom zneska 1/2 vsakoletne minimalne plače ter zneskom delnega nadomestila; do pravnomočnosti te sodbe zapadle zneske v roku 15 dni, v bodoče dospele pa do vsakega 15. dne v mesecu za pretekli mesec, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi (III. točka izreka). Višji tožbeni zahtevek iz naslova rente v razmerju do druge toženke, tj. do nominalnega zneska 757,58 EUR, je zavrnilo (IV. točka izreka). Odločilo je, da obveznost druge toženke po tej sodbi preneha po njeni izpolnitvi v znesku 39.007,400 EUR (V. točka izreka). Toženkama je naložilo, naj iz naslova povračila tožnikovih stroškov postopka solidarno plačata 1.320,59 EUR na račun sodišča in 184,83 EUR tožniku (VI. točka izreka). Odločilo je še, da sta toženki solidarni zavezanki za plačilo 25,25 % sodne takse (VII. točka izreka).

2. Tožnik se pritožuje zoper II.-VII. točko izreka sodbe zaradi vseh pritožbenih razlogov ter kršitve 22. člena Ustave RS. Predlaga njeno spremembo tako, da se tožbenemu zahtevku v celoti ugodi ter toženkama naloži solidarno plačilo njegovih stroškov postopka oziroma njeno razveljavitev in vrnitev sodišču prve stopnje v novo sojenje. Navaja, da mu je sodišče po vseh postavkah odmerilo prenizko odškodnino za nepremoženjsko škodo. Premalo je upoštevalo utrpele nevšečnosti pri zdravljenju. Odškodnine za telesne bolečine in nevšečnosti med zdravljenjem po 16. 12. 2017 ter odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti ne bi smelo prepoloviti. Storilo je kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ker je pri odmeri odškodnine za duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti premalo upoštevalo odločbo ZPIZ o uvrstitvi v III. kategorijo invalidnosti s pravico do dela v krajšem delovnem času z omejitvami. Tožnik zaradi utrpele poškodbe ni več sposoben za svoje delo in je bil za polovični delovni čas delno upokojen, izgubil je del svoje delazmožnosti in je hudo oviran v vsakdanjem življenju, zaposlitve za polovični delovni čas ne dobi ... Glede odločitve o mesečni renti navaja, da mu je sodišče prve stopnje prisodilo rento opisno, v zvezi z rento pa ni izvajalo dokaznega postopka; ni ugotavljalo tožnikovega dejanskega prikrajšanja niti njegovih dohodkov pred nezgodo in po njej. Zatrjuje kršitev iz prvega odstavka 339. člena ZPP, ker sodišče prve stopnje ni uporabilo določbe 285. člena ZPP in ga pozvalo k dopolnitvi navedb in dokazov v zvezi z zahtevano denarno rento. Pri odločanju o rentnem zahtevku bi moralo uporabiti 34. člen ZDSS-1. Meni, da je izrek v III. točki nerazumljiv in neizvršljiv, zato je podana kršitev iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Tudi sicer sta poškodbi iz leta 2016 in 2017 prispevali k odmeri delnega nadomestila po ZPIZ vsaka v višini 50 %, zato bi sodišče moralo pri izračunu rente upoštevati le polovični znesek tega nadomestila. Priglaša stroške pritožbe.

3. Druga toženka v odgovoru na pritožbo tožnika prereka njegove navedbe in predlaga, naj jo pritožbeno sodišče kot neutemeljeno zavrne.

4. Druga toženka se pritožuje zoper ugodilni del sodbe zaradi vseh pritožbenih razlogov. Predlaga njeno spremembo tako, da se tožbeni zahtevek za plačilo rente zavrne in tožniku naloži v plačilo stroške postopka, oziroma razveljavitev in vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje. Meni, da sodišče prve stopnje ni zadosti upoštevalo, da so tožnikovo zdravljenje in omejitve tudi posledica poškodbe v drugi delovni nesreči 16. 12. 2017. Navaja, da je bila tožniku po vseh postavkah prisojena previsoka nepremoženjska škoda. Primarnega strahu pri poškodbi ni utrpel, obrazložitev sodbe je v tem delu v nasprotju z zapisnikom naroka z dne 29. 6. 2023, zato je podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Nasprotuje dokazni oceni mnenja sodnega izvedenca dr. A. A. v zvezi z utrpelim strahom hude intenzitete. V zvezi z duševnimi bolečinami zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti je sodišče prve stopnje zmotno štelo, da je tožnik zatrjeval in izpovedal, da se zaradi poškodbe ne more več športno udejstvovati, da se izogiba prijateljem in trpi moreče sanje, vendar pa o tem zaslišan kot stranka ni izpovedoval niti to ne izhaja iz izvedenskega mnenja v zadevi Pd 191/2022 (listina A 71). Sodišče prve stopnje je upoštevalo določena dejstva v nasprotju s trditveno podlago; v tožbi je tožnik zatrjeval, da zaradi poškodbe ni zmožen za težja fizična opravila, sodišče pa je na podlagi izvedenskega mnenja izvedenca psihiatrične stroke nepravilno štelo, da tožniku sedaj desna roka služi le v pomoč pri prijemanju lažjih predmetov do okvirno enega kilograma. Izvedenec psihiatrične stroke ni pristojen za ugotavljanje takih omejitev, ugotovitev o omejitvi dvigovanja nad 1 kg pa je v nasprotju z zaključki sodnega izvedenca dr. A. A. ter mnenjem invalidske komisije ZPIZ I. stopnje (A 72) o omejitvi pri dvigovanju bremen nad 7 kg. O zmerni okrnjenosti funkcioniranja na področju medosebnih stikov tožnik ni dal trditev. Navaja, da ni pasivno legitimirana za plačilo odškodnine v višini 2.000,00 EUR iz naslova odbitne franšize; materialnopravno zmotno je stališče sodišča prve stopnje, da dogovor o odbitni franšizi ne učinkuje na tožnika. Rentni zahtevek je neutemeljen že upoštevaje trditve tožnika. Trditev o izgubi zaslužka ni dopolnil, čeprav je že v odgovoru na tožbo ugovarjala, da je rentni zahtevek neizkazan po temelju in višini. Tožnik je zmožen delati štiri ure in v tem obsegu mu renta ne pripada, zaradi invalidnosti pa ima priznano delno nadomestilo; škode zaradi izgube dohodka zato ne bo trpel. Opisni izrek o rentnem zahtevku je neizvršljiv, pomeni pa tudi prekoračitev tožbenega zahtevka, saj se ta ni glasil na plačilo minimalne plače. Zmotno mu je bila prisojena renta z zakonskimi zamudnimi obrestmi že od 1. 5. 2022 dalje, saj je tedaj prejemal 100-odstotno nadomestilo plače. Zaradi nasprotovanja glavni stvari nasprotuje tudi odločitvi o stroških postopka. Priglaša stroške pritožbe.

5. Pritožba druge toženke je delno utemeljena, pritožba tožnika pa ni utemeljena.

6. Pritožbeno sodišče je preizkusilo izpodbijani del sodbe na podlagi 19. člena Zakona o delovnih in socialnih sodiščih (ZDSS-1) v povezavi z drugim odstavkom 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP) v mejah razlogov iz pritožbe; po uradni dolžnosti je pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere se pazi po uradni dolžnosti. Ni podana uveljavljana bistvena kršitev določb pravdnega postopka iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, saj izpodbijana sodba vsebuje jasne razloge o vseh odločilnih dejstvih, med njimi pa tudi ni nikakršnih nasprotij, niti niso v nasprotju z izrekom, zato jo je pritožbeno sodišče lahko preizkusilo. Prav tako ni podana kršitev iz 15. točke drugega odstavka 339. člena ZPP, ki jo druga toženka uveljavlja zaradi nasprotja med zapisnikom o tožnikovem zaslišanju in obrazložitvijo sodbe. Po vsebini se toženka ne strinja z dokazno oceno sodišča prve stopnje, kar je drug pritožbeni razlog, do katerega se bo pritožbeno sodišče opredelilo v nadaljevanju.

7. V tej zadevi je tožnik 20. 6. 2022 vložil tožbo za plačilo odškodnine zoper prvo toženko, ki je bila v času nesreče pri delu 31. 8. 2016 njegov delodajalec, in zoper drugo toženko, pri kateri je imela prva toženka zavarovano svojo odgovornost. Ker prva toženka na tožbo ni odgovorila, je sodišče prve stopnje 30. 3. 2023 izdalo delno zamudno sodbo in delno zavrnilno zamudno sodbo (list. št. spisa 30-33), s katero je odločilo, da mora prva toženka tožniku plačati odškodnino 12.220,00 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 6. 2022 dalje, pri čemer je njena obveznost nerazdelna z obveznostjo druge toženke po končni sodni odločbi v tej zadevi, višji tožbeni zahtevek zoper prvo toženko pa je zavrnilo. Delna zamudna in delna zavrnilna zamudna sodba je postala pravnomočna 5. 5. 2023. Po izvedenem dokaznem postopku je z izpodbijano sodbo sodišče prve stopnje delno ugodilo tožnikovemu zahtevku za plačilo odškodnine in mesečne rente za škodo, ki mu je nastala v nesreči pri delu 31. 8. 2016, v razmerju do druge toženke, ter odločilo o stroških postopka tožnika in obeh toženk. Tožnik je 20. 6. 2022 vložil še eno tožbo za plačilo odškodnine, in sicer za škodo, ki jo je utrpel v nesreči pri delu 16. 12. 2017 pri drugem delodajalcu, poleg katerega pa je bila kot njegova zavarovalnica prav tako tožena druga toženka iz predmetne zadeve. V navedeni zadevi je sodišče prve stopnje odločilo s sodbo št. Pd 191/2022 z dne 8. 12. 2023, ki je postala pravnomočna s sodbo pritožbenega sodišča št. Pdp 149/2024 z dne 12. 6. 2024.

8. Druga toženka v pritožbi ne izpodbija stališča sodišča prve stopnje, da je prva toženka krivdno odškodninsko odgovorna za škodo, ki je tožniku nastala zaradi nesreče pri delu z dne 31. 8. 2016, niti ugotovitve, da je v tej nesreči utrpel udarnino desnega komolca, delno zatrganino narastišča skupne tetive iztegovalk palčeve strani zapestja, delno zatrganino narastišča skupne tetive upogibalk na mezinčevi strani komolca, okvaro ulnarnega živca v predelu komolca in posledično kompleksni regionalni bolečinski sindrom (KRBS). Iz naslova odškodnine za škodo v tej nesreči pri delu je tožniku 23. 8. 2021 plačala nesporni del v višini 9.300,00 EUR.

9. Sodišče prve stopnje je odškodnino za nepremoženjsko škodo, ki jo je tožnik utrpel zaradi nesreče pri delu, skladno z določbo 179. člena Obligacijskega zakonika (OZ) odmerilo v skupnem znesku 28.500,00 EUR, za premoženjsko škodo (tuja pomoč) pa 804,00 EUR, skupaj 29.304,00 EUR, od tega zneska pa je odštelo na dan sodbe revalorizirani znesek že plačane odškodnine v višini 10.992,60 EUR

in tožniku prisodilo odškodnino v višini 18.311,40 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 20. 6. 2022 dalje, ki mu jo mora druga toženka plačati nerazdelno z obveznostjo prve toženke po delni zamudni sodbi z dne 30. 3. 2023. V pritožbi se tožnik zavzema za odmero višje odškodnine za nepremoženjsko škodo, druga toženka pa za njeno znižanje.

10. Odškodnino iz naslova telesnih bolečin in nevšečnosti med zdravljenjem je sodišče prve stopnje odmerilo v višini 15.000,00 EUR (10-kratnik plače)

. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo obseg in trajanje bolečin ter katere nevšečnosti je zaradi nje tožnik trpel. Druga toženka odmerjeni odškodnini za to vrsto nepremoženjske škode nasprotuje zgolj na splošno (da je previsoka), tožnik pa v pritožbi nasprotuje ugotovitvi sodišča, da so telesne bolečine po 16. 12. 2017 (ko se je zgodila druga nesreča pri delu in si je tožnik poškodoval desno dlan) 50‑odstotno posledica obravnavane poškodbe iz leta 2016 in 50-odstotno posledica druge poškodbe leta 2017. Navedena ugotovitev sodišča prve stopnje je pravilna in skladna z ugotovitvami izvedenca medicinske stroke travmatologa dr. A. A., ki je v izvedenskem mnenju z dne 13. 11. 2023 (str. 7) navedel, da so bolečine po 16. 12. 2017 v 50 odstotkih posledica druge nesreče pri delu, saj je ta pospešila in poglobila razvoj kroničnega regionalnega bolečinskega sindrom, ki je glavni vzrok za vztrajanje tožnikovih bolečin v roki, navedeni sindrom namreč prizadene celoten ud. Zavrniti je treba tudi tožnikovo trditev, da bi glede na ugotovljene nevšečnosti pri zdravljenju moralo sodišče prve stopnje odmeriti višjo odškodnino za to vrsto škode. Odškodnina za to vrsto škode je odmerjena v ustreznem znesku, sodišče prve stopnje je primerno upoštevalo stopnjo in trajanje bolečin ter vse pretrpele nevšečnosti pri zdravljenju, ki jih tožnik ponavlja v pritožbi, tako da navedeni znesek predstavlja pravično denarno satisfakcijo.

11. Za duševne bolečine zaradi pretrpljenega strahu je sodišče prve stopnje tožniku prisodilo 2.000,00 EUR (1,3-kratnik povprečne plače) na podlagi ugotovitve, da se je tožnik ob dogodku ustrašil za svoje življenje in da je sekundarni strah v zmerni obliki trajal pol leta, po poškodbi leta 2017 pa je ponovno trpel strah hude intenzitete, ki je postopoma prešel v strah zmerne intenzitete, pri čemer sta na stopnjo sekundarnega strahu po 16. 12. 2017 vplivali obe nesreči pri delu, vsaka do polovice. Čeprav tožnik, zaslišan kot stranka, ni izpovedoval o primarnem strahu, je odškodnina za duševne bolečine zaradi strahu kot enotna odškodnina upoštevaje preostale ugotovitve o intenziteti in trajanju strahu (pa tudi z vidika celotne odmerjene škode v tem sporu) odmerjena v ustreznem znesku in predstavlja pravično satisfakcijo za utrpelo škodo, sodišče prve stopnje pa se je pri njeni odmeri ustrezno oprlo na izvedensko mnenje dr. A. A.

12. Iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti je sodišče prve stopnje tožniku prisodilo 11.000,00 EUR (polovico pripadajoče odškodnine glede na ugotovljeni obseg škode iz tega naslova, ker je do polovice k nastanku škode prispevala poškodba iz leta 2017). Tožnik se za višjo odškodnino neutemeljeno zavzema s pritožbenim zatrjevanjem kršitve iz 14. točke drugega odstavka 339. člena ZPP. Podana naj bi bila, ker naj bi sodišče prve stopnje premalo upoštevalo dejstvo, da je bil tožnik z odločbo ZPIZ z dne 24. 10. 2023 razvrščen v III. kategorijo invalidnosti zaradi posledic poškodbe pri delu in mu je bila priznana pravica do dela na drugem delovnem mestu z omejitvami (da ni potrebna uporaba desnice, delo v krajšem delovnem času 4 ure dnevno oziroma 20 ur tedensko), zaradi navedenega pa ni več sposoben za svoje delo in je bil za polovični delovni čas delno upokojen. Zatrjevana bistvena kršitev določb postopka ni podana, saj se je sodišče prve stopnje ustrezno opredelilo do vseh bistvenih okoliščin, ki vplivajo na odmero denarne odškodnine zaradi duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, pri tem se je sklicevalo na ugotovitve izvedencev travmatološke in psihiatrične stroke ter izvedensko mnenje invalidske komisije. Tako je sodišče prve stopnje pri odmeri odškodnine upoštevalo med drugim tudi, da gre pri tožniku za hudo prizadetost desnice, zaradi česar ni zmožen opravljati del, ki zahtevajo uporabo obeh rok, npr. pisanje ali priprava hrane, da potrebuje pomoč pri obuvanju, da ni sposoben premeščati bremen, da desnica služi le v pomoč pri prijemanju lažjih predmetov, poškodovana okončina mu preprečuje izvajanje fizičnega dela oziroma ni več sposoben izvajati organiziranega pridobitnega dela, ki bi zahtevalo nemoteno funkcijo obeh rok; skrb zaradi zagotavljanja preživetja itd.

13. Glede na ugotovitev, da je tožnik v posledici obeh škodnih dogodkov invalid III. kategorije s pravico do dela na drugem delovnem mestu v krajšem delovnem času od polnega (4 ure dnevno, 20 ur tedensko) z omejitvami pri delu (neuporaba desnice), tožnik neutemeljeno uveljavlja, da bi sodišče prve stopnje pri odmeri višine odškodnine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti moralo upoštevati, da ni več zmožen opravljati dela. Eventualno prikrajšanje zaradi neuspešnega prizadevanja najti zaposlitev glede na s strani ZPIZ ugotovljeno preostalo delovno zmožnost pa ne predstavlja nepremoženjske škode, ampak premoženjsko, ki jo je tožnik uveljavljal kot denarno rento (a nesubstancirano, kot bo v zvezi z rentnim zahtevkom obrazloženo v nadaljevanju).

14. Zavrniti je treba pritožbeno navedbo druge toženke, da je pri odmeri odškodnine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti sodišče prve stopnje nepravilno in v nasprotju z drugimi razlogi sodbe štelo, da se tožnik ne more več športno udejstvovati in na ta način družiti s prijatelji. Sodišče prve stopnje je res povzelo to trditev tožnika (19. točka obrazložitve), vendar odmere odškodnine za to vrsto nepremoženjske škode ni oprlo na tožnikovo prikrajšanost pri ukvarjanju s športom. Na podlagi mnenja izvedenca psihiatrične stroke je upoštevalo le, da tožnik na splošno ni sposoben prostočasnih aktivnosti, ki zahtevajo nemoteno funkcijo zgornjih okončin, čemur pa pritožba ne nasprotuje.

15. Druga toženka v pritožbi zatrjuje bistveno kršitev določb postopka, ker naj bi sodišče prve stopnje upoštevalo določena dejstva v nasprotju s trditveno podlago. Glede na trditev tožnika, da desno roko težko premika oziroma je skoraj neuporabna (v vlogi z dne 9. 5. 2023), ki je podprta z ugotovitvami v izvedenskem mnenju invalidske komisije I. stopnje z dne 23. 5. 2023 (A 72), da je tožnik zmožen za drugo delo, pri katerem ne bo potrebna uporaba desnice, ta omejitev pa izhaja tudi iz odločbe ZPIZ z dne 24. 10. 2023 (A 73), druga toženka zgrešeno uveljavlja, da tožnik zmore premeščati bremena do 7 kg. Navedeno je v izvedenskem mnenju invalidske komisije I. stopnje povzeto v okviru predstavitve dotedanje ocene invalidske komisije in ne v okviru izvedenskega mnenja o invalidnosti, podanega 23. 5. 2023.

16. Dalje druga toženka uveljavlja, da za ugotovitev izvedenca psihiatra, da je na področju medosebnih stikov in odnosov ter nekaterih drugih področjih življenja pri tožniku prisotna zmerna okrnjenost funkcioniranja, ni bilo trditvene podlage. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da to ne vpliva na drugačno odmero škode zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti. Izvedenec je namreč upoštevaje okrnjenost vseh življenjskih področij skupno trajno zmanjšanje življenjskih aktivnosti zaradi posledic obeh škodnih dogodkov ocenil kot blago (stopnja 1). Takšno skupno oceno je upoštevalo tudi sodišče prve stopnje.

17. Glede na navedeno in upoštevaje razmejitev izvedenca travmatologa, da 50 odstotkov škode gre na račun obravnavane poškodbe, preostala pa na račun kasnejše poškodbe iz leta 2017, je sodišče prve stopnje siceršnje pravilno ovrednotenje celotne škode iz naslova duševnih bolečin zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti (22.000,00 EUR oziroma 14,8-kratnik povprečne plače) pravilno razpolovilo in tožniku priznalo pravično odškodnino v višini 11.000,00 EUR. Pritožbeni zavzemanji za zvišanje (tožnik) oziroma znižanje (druga toženka) nista utemeljeni.

18. Na podlagi vsega obrazloženega pritožbeno sodišče soglaša, da celotna odmerjena odškodnina za nepremoženjsko škodo (28.500,00 EUR oziroma 19,2‑kratnik povprečne plače) predstavlja pravilno in pravično satisfakcijo za utrpelo škodo. Ker v pritožbah ni konkretnih trditev v zvezi z odmero premoženjske škode ter upoštevanjem že plačanega revaloriziranega zneska odškodnine s strani druge toženke, je pritožbeno sodišče odločitev v tem delu presodilo v okviru preizkusa po uradni dolžnosti in ugotovilo, da sta bila materialno in procesno pravo pravilno uporabljena. Odločitev, da je tožnik iz naslova nepremoženjske in premoženjske škode upravičen do 18.311,40 EUR je tako pravilna.

19. Druga toženka se v pritožbi sklicuje na določilo zavarovalne pogodbe, na podlagi katerega je prva toženka pri vsaki škodi soudeležena z odbitno franšizo v višini 2.000,00 EUR. Utemeljeno oporeka odločitvi sodišča prve stopnje, ki odbitne franšize ni upoštevalo z obrazložitvijo, da gre za obveznost prve toženke v okviru notranjega razmerja z drugo toženko. Pritožbeno sodišče ugotavlja, da dogovor o odbitni franšizi pomeni dogovor o lastni udeležbi prve toženke (kot zavarovanke zavarovalne pogodbe, ki jo ima sklenjeno z drugo toženko) pri škodi.

Navedeno pomeni, da je zgolj prva toženka zavezanka za plačilo 2.000,00 EUR (z obrestmi) iz naslova nepremoženjske škode (po delni zamudni sodbi), medtem ko je za preostali znesek nepremoženjske škode (16.311,40 EUR z obrestmi) odgovorna druga toženka, njena obveznost pa je nerazdelna z obveznostjo prve toženke po delni zamudni sodbi.

20. Tožnik je glede rente (drugi odstavek 174. člena OZ) oblikoval tožbeni zahtevek tako, da je zahteval plačilo 757,58 EUR od 1. 5. 2022 dalje. Sodišče prve stopnje je zahtevku delno ugodilo in v III. točki izreka izpodbijane sodbe tožniku prisodilo rento v višini 1/2 razlike med vsakoletno minimalno plačo in seštevkom zneska 1/2 vsakoletne minimalne plače ter zneskom delnega nadomestila. Takemu izreku v pritožbah utemeljeno oporekata oba pritožnika, saj o določno postavljenem denarnem zahtevku sodišče prve stopnje ni odločilo na način, da bi izrek oblikovalo določno, tj. z opredelitvijo konkretnega zneska, da bi bil izrek izvršljiv. Ne glede na to kršitev pa pritožbeno sodišče sodbe v tem delu ni razveljavilo in naložilo sodišču prve stopnje ponovnega odločanja o renti (III. točka izreka izpodbijane sodbe), saj druga toženka utemeljeno uveljavlja, da je treba tožbeni zahtevek za plačilo rente v vsakem primeru v celoti zavrniti.

21. V tožbi je tožnik rentni zahtevek utemeljil le z navedbo, da zaradi škodnega dogodka ni več zmožen opravljati dela, zaradi česar bo utrpel izgubo na dohodku najmanj v višini minimalne plače 757,58 EUR. Sodišče prve stopnje je delno ugoditev zahtevku oprlo na ugotovitev, da je tožnik v posledici obeh škodnih dogodkov invalid III. kategorije s pravico do dela na drugem delovnem mestu v krajšem delovnem času od polnega (4 ure dnevno, 20 ur tedensko) z omejitvami pri delu (neuporaba desnice). Druga toženka pravilno uveljavlja, da je izhajajoč iz navedenih tožnikovih trditev njegov tožbeni zahtevek nesklepčen. Ugotovitev o zmožnosti za delo v krajšem delovnem času namreč izključuje utemeljenost tožnikove trditve o tem, da ni več zmožen opravljati dela, s čimer je utemeljil svoj rentni zahtevek. Druga toženka je v odgovoru na tožbo izrecno opozorila, da je rentni zahtevek v celoti neizkazan in neutemeljen po temelju kot po višini. Kljub temu opozorilu, ki predstavlja poziv tožniku k nadaljnjemu substanciranju rentnega zahtevka, tožnik, ki je bil tudi zastopan po pooblaščenem odvetniku,

tega ni storil, na kar pravilno opozarja pritožba druge toženke. Na prvem naroku za glavno obravnavo je sicer predložil zaposlitveni načrt, v vlogi z dne 9. 5. 2023 pa navedel, da je prijavljen na zavodu za zaposlovanje in da zaradi zdravstvenih omejitev ne more dobiti nobene zaposlitve, vendar pa s tem ni ponudil konkretnih trditev in dokazil o tem, da dejansko ne more dobiti nobene zaposlitve (npr. da je realiziral aktivnosti iz zaposlitvenega načrta kot je prijavljanje na prosta delovna mesta, kar je treba zabeležiti v zaposlitveni dnevnik, udeleževanje zaposlitvenih razgovorov, odgovori potencialnih delodajalcev, trditve in dokazila o neobstoju zanj ustreznih prostih delovnih mest ipd.). V pripravljalni vlogi z dne 6. 11. 2023, v kateri se je skliceval na izvedensko mnenje invalidske komisije z dne 23. 5. 2023 ter odločbo ZPIZ z dne 24. 10. 2023, je le ponovil trditve o tem, da za svoje delo ni več sposoben.

Iz navedenega je razvidno, da tožnik ni podal substanciranih trditev (in dokazil) v smeri, da je zatrjevani izgubljeni zaslužek (ki tudi glede višine ni ustrezno substanciran)

posledica neuspešnega prizadevanja, da bi našel delovni zmožnosti ustrezno delo.

22. Tožnik v pritožbi zmotno očita sodišču prve stopnje, da o višini rentnega zahtevka ni bil izveden dokazni postopek. O dejstvih, ki bi jih po njegovem mnenju moralo ugotavljati sodišče prve stopnje (kakšne dohodke je prejemal pred nesrečo pri delu leta 2016 in po njej ter dejansko prikrajšanje), ni podal nobenih trditev in ni predlagal dokazov, zato sodišče o njih pravilno ni izvajalo dokaznega postopka. Sklicevanje na odločbo ZPIZ z dne 12. 4. 2022 o delnem nadomestilu je nedovoljena pritožbena novota, zato je ni dopustno upoštevati (prvi odstavek 337. člena ZPP). Nadalje je neutemeljena pritožbena navedba o kršitvi 285. člena ZPP, češ da bi ga sodišče prve stopnje moralo pozvati k dopolnitvi navedb in dokazov, če je menilo, da o višini dohodkov nima dovolj podatkov. Kot že obrazloženo, tožnik višine rentnega zahtevka ni ustrezno substanciral, čeprav je bil na to opozorjen že v odgovoru druge toženke na tožbo. Dodaten poziv sodišča k dopolnitvi trditev (in dokazov) zato ni bil potreben. Zmotno je tudi pritožbeno zatrjevanje, da bi sodišče prve stopnje moralo o rentnem zahtevku odločiti upoštevaje 34. člen ZDSS-1. Preiskovalno načelo, ki je uzakonjeno v tej določbi, se nanaša na izvajanje dokazov po uradni dolžnosti v primeru, ko je podana ustrezna trditvena podlaga, kar pa za ta spor ne velja.

23. Glede na spremenjeno odločitev o višini odškodnine za nepremoženjsko škodo je uspeh tožnika v postopku pred sodiščem prve stopnje sedaj 22,5-odstoten (prisojena mu je bila za 2.000,00 EUR nižja odškodnina), zaradi česar je pritožbeno sodišče skladno z drugim odstavkom 165. člena ZPP poseglo tudi v odločitev o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje. Zavrnitev rentnega zahtevka na ugotovljeni uspeh strank v postopku ne vpliva (tožnik za ta del zahtevka ni priglasil stroškov postopka, prva toženka sploh ni priglasila nobenih stroškov, druga toženka pa je zahtevala povrnitev materialnih stroškov v pavšalnem znesku, ne da bi navedla, na katere materialne stroške se nanaša in koliko ti znašajo za vsak posamezen izdatek).

Glede na znižani uspeh tožnika v postopku je pritožbeno sodišče ustrezno znižalo stroške, ki sta jih toženki dolžni solidarno

povrniti tožniku, njihova višina pa je razvidna iz izreka. Skladno z uspehom tožnika v postopku je pritožbeno sodišče znižalo tudi delež sodne takse, ki sta jo toženki dolžni solidarno plačati za postopek pred sodiščem prve stopnje po tar. št. 2311 Zakona o sodnih taksah (ZST-1).

24. Na podlagi obrazloženega je pritožbeno sodišče pritožbi druge toženke ugodilo v delu, ki se nanaša na odbitno franšizo ter na rento, in izpodbijano odločitev delno spremenilo tako, da je v I. točki izreka drugi toženki naloženo odškodnino za nepremoženjsko in premoženjsko škodo znižalo za 2.000,00 EUR, v III. točki izreka pa rentni tožbeni zahtevek v celoti zavrnilo, posledično pa poseglo tudi v stroške postopka pred sodiščem prve stopnje (peti odstavek 358. člena ZPP). Ker v povezavi s preostalim delom sodbe pritožbeno sodišče ni ugotovilo kršitev, na katere pazi po uradni dolžnosti, pritožbi pa sta neutemeljeni, je v ostalem pritožbo druge toženke in v celoti pritožbo tožnika zavrnilo in potrdilo nespremenjeni del izpodbijane sodbe (353. člen ZPP). Zaradi jasnosti je izrek sodne odločbe oblikovalo tako, da je iz njega razvidna odločitev o celotni tožbi.

25. Tožnik krije sam svoje stroške pritožbe, ker z njo ni uspel (prvi odstavek 165. člena ZPP). Drugi toženki je dolžan skladno s 154. členom v povezavi s 165. členom ZPP povrniti stroške pritožbe glede na njen pritožbeni uspeh (10,9 %). Pritožbeno sodišče ji je priznalo priglašeni strošek plačane sodne takse za pritožbo v višini 496,80 EUR, pavšalno priglašenih materialnih stroškov pa ne, saj jih ni specificirano priglasila. Tožnik ji mora povrniti 54,15 EUR stroškov pritožbe.

Na dan odločanja sodišča prve stopnje je povprečna neto plača na zaposleno osebo v Sloveniji znašala 1.487,66 EUR.

Obveznost sodišča iz 285. člena ZPP je v takem primeru bistveno ožja (prim. odločitve VSRS III Ips 42/2016, VSL I Cpg 1313/2010 ter odločitvi pritožbenega sodišča Pdp 326/2023 in Pdp 149/2024).

Iz te vloge izhaja, da z njo utemeljuje duševne bolečine zaradi zmanjšanja življenjskih aktivnosti, kar tudi sicer predstavlja drugo vrsto škode (nepremoženjsko).

Škoda pa ni že sama popolna ali delna nezmožnost za delo (gl. D. Jadek Pensa, v: Obligacijski zakonik (OZ), splošni del s komentarjem, 1. knjiga, GV Založba, Ljubljana 2003, str. 1001.

Odločitev o stroških postopka v razmerju do prve toženke je sodišče prve stopnje v delni zamudni in delni zavrnilni zamudni sodbi z dne 30. 3. 2023 pridržalo za končno odločbo.

Zakon o pravdnem postopku (1999) - ZPP  - člen 154, 165, 165/1, 165/2, 285, 337, 337/1, 339, 339/2, 339/2-14, 339/2-15, 353, 358, 358-5

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 174, 174/2, 179

Zakon o delovnih in socialnih sodiščih (2004) - ZDSS-1  - člen 34

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.