VDSS Sodba Pdp 317/2023
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2023-11-21

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Silva Donko (preds.), Helena Papež (poroč.), mag. Urša Klemenčič

denarna nagrada - vojak - zastaranje - višina denarnih zneskov - delna sprememba izpodbijane sodbe

V času sklenjene pogodbe o zaposlitvi za najmanj pet let se skladno z drugim odstavkom 2. člena Uredbe o posebnih denarnih nagradah ob sklenitvi in podaljšanju pogodbe o zaposlitvi v Slovenski vojski posebna denarna nagrada v višini ene plače izplačuje enkrat letno, in sicer naslednji mesec po vsakem zaključenem letu opravljanja vojaške službe, razen v primeru, ko vojaška oseba sklene pogodbo o zaposlitvi za deset let, se ji naslednji mesec po končanem desetem letu opravljanja vojaške službe izplačata dve bruto plači na zaposlenega v Republiki Sloveniji. Iz navedenega določila ne izhaja, da bi se nagradi iz prvega in drugega stavka tega določila seštevali.

Posebna denarna nagrada se izplača enkrat letno, naslednji mesec po vsakem končanem letu opravljanja vojaške službe. Če vojaška oseba podaljša pogodbo o zaposlitvi za deset let, se ji po končanem desetem letu zaposlitve izplačata dve povprečni bruto plači na zaposlenega v Republiki Sloveniji.

Za izračun višine nagrade je treba uporabiti zadnji uradno objavljen podatek o mesečni povprečni bruto plači v Republiki Sloveniji v času, ko je vojaški osebi pripadla posamezna nagrada, torej v naslednjem mesecu po končanem letu opravljanja vojaške službe.

I. Pritožbi se delno ugodi in se sodba sodišča prve stopnje spremeni tako, da se na novo glasi:

"I. Tožena stranka je dolžna tožeči stranki plačati znesek 10.589,36 EUR, v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila.

Zavrne se tožbeni zahtevek, da je tožena stranka dolžna plačati tožeči stranki znesek 2.878,08 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka dalje do plačila.

II. Tožena stranka je dolžna povrniti tožeči stranki stroške postopka v znesku 990,45 EUR, v roku 8 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila."

II. V ostalem se pritožba zavrne in se potrdi nespremenjeni del izpodbijane sodbe sodišča prve stopnje.

III. Tožeča stranka je dolžna toženi stranki povrniti pritožbene stroške v znesku 80,33 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo toženki naložilo, da je dolžna tožniku plačati znesek 13.467,44 EUR in stroške postopka v znesku 1.500,23 EUR, vse z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka izpolnitvenega roka dalje do plačila.

2. Zoper sodbo se pritožuje toženka. Uveljavlja pritožbena razloga bistvenih kršitev določb postopka in nepravilne uporabe materialnega prava. Pritožbenemu sodišču predlaga, da sodbo spremeni tako, da tožbeni zahtevek v celoti zavrne, podredno pa, da sodbo razveljavi in vrne zadevo sodišču prve stopnje v novo sojenje. Priglaša stroške pritožbenega postopka. Navaja, da je sodišče prve stopnje za izplačilo denarne nagrade za leto 2020 napačno upoštevalo, da je dolžna toženka na podlagi nove uredbe tožniku plačati nagrado zaradi sklenitve nove desetletne pogodbe. V letu 2020, ko je tožnik dopolnil deseto leto vojaške službe, je imel namreč še vedno veljavno desetletno pogodbo o zaposlitvi z dne 6. 9. 2010, ki se šteje kot prva zaposlitev. Zato je treba uporabiti drugi odstavek 2. člena uredbe in ne njenega 3. člena, kot je to zmotno storilo sodišče prve stopnje. Po 3. členu je bila tožniku pravilno izplačana nagrada za leto 2021. Po končanem desetem letu opravljanja vojaške službe se pripadniku izplačata dve denarni nagradi. Sodišče prve stopnje pa je tožniku za leto 2020 prisodilo nagrado v višini kar treh plač. Pravne podlage za izplačilo denarne nagrade zaradi podaljšanja pogodbe ni. Tožniku za končano deseto leto opravljanja vojaške službe pripadata le dve denarni nagradi. Nadalje sodišču prve stopnje očita bistveno kršitev določb postopka, ker se ni opredelilo do ugovora zastaranja tako, da bi bilo sodbo v tem delu mogoče preizkusiti. Tako ni pojasnjeno, kdaj je tožnik pridobil pravico terjati izpolnitev obveznosti. Meni, da so obveznosti za čas petih let pred vložitvijo tožbe že zastarale. Nadalje navaja, da je sodišče prve stopnje nepravilno ugotovilo tudi višino dolgovanih zneskov. Tako je zaradi zmotne materialnopravne razlage 6. člena uredbe kot osnovo napačno upoštevalo višino povprečne plače v času vložitve tožbe. Uredba v 6. členu ne določa, kateri zadnji uradno objavljeni podatki naj bi se upoštevali. Logično pa je, da je treba upoštevati podatke bodisi v času, ko je posameznik sklenil pogodbo o zaposlitvi, bodisi ko je posamezniku pripadla posamezna nagrada. Zaključuje, da je v posledici navedenega napačna tudi odločitev o povračilu stroškov postopka.

3. Tožnik v odgovoru na pritožbo prereka pritožbene navedbe. Pritožbenemu sodišču predlaga, da pritožbo zavrne. Priglaša stroške pritožbenega postopka.

5. Pritožbeno sodišče je na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (ZPP; Ur. l. RS, št. 26/1999 in nasl.) preizkusilo sodbo sodišča prve stopnje v mejah pritožbenih razlogov ter pri tem po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v tej določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava.

6. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo tožniku, ki opravlja vojaško službo, prisodilo vseh vtoževanih sedem mesečnih povprečnih bruto plač na zaposlenega v Republiki Sloveniji, ki predstavljajo denarne nagrade na podlagi določil Uredbe o posebnih denarnih nagradah ob sklenitvi in podaljšanju pogodbe o zaposlitvi v Slovenski vojski (Ur. l. RS, št. 73/2019; v nadaljevanju Uredba). Pritožba po temelju ne izpodbija prisojenih štirih plač na podlagi prehodne določbe drugega odstavka 7. člena Uredbe, pač pa nasprotuje prisojenim trem plačam za leto 2020 oziroma za končano deseto leto opravljanja tožnikove vojaške službe, saj meni, da je tožnik na tej podlagi upravičen do nagrade (le) v višini dveh plač. Pritožba je v tem delu utemeljena.

7. Uredba v drugem odstavku 2. člena določa, da se v času sklenjene pogodbe o zaposlitvi za najmanj pet let poleg posebne denarne nagrade iz prejšnjega odstavka (to je nagrade ob prvi sklenitvi pogodbe o zaposlitvi) izplačuje še posebna denarna nagrada v višini ene povprečne bruto plače na zaposlenega v Republiki Sloveniji enkrat letno, in sicer naslednji mesec po vsakem končanem letu opravljanja vojaške službe. Če vojaška oseba sklene pogodbo o zaposlitvi v Slovenski vojski za deset let, se ji naslednji mesec po končanem desetem letu opravljanja vojaške službe izplača posebna denarna nagrada v višini dveh povprečnih bruto plač na zaposlenega v Republiki Sloveniji.

8. Tožnik je s toženko sklenil pogodbo o zaposlitvi za opravljanje vojaške službe za določen čas 10 let, od 6. 9. 2010 do 5. 9. 2020, in nato ponovno za čas 10 let, od 6. 9. 2020 do 5. 9. 2030. Dne 5. 9. 2020 je torej tožnik dopolnil deseto leto opravljanja vojaške službe. Tožnik na podlagi navedenega drugega odstavka 2. člena Uredbe vtožuje eno plačo na podlagi prvega stavka tega določila kot nagrado za opravljeno leto vojaške službe, ki se je izteklo v septembru 2020, in še dve plači na podlagi drugega stavka tega določila kot nagrado za opravljeno deseto leto vojaške službe. Pri stališču, da je za leto 2020, v katerem je končal deset let vojaške službe, upravičen do treh plač oziroma nagrad, vztraja tudi v odgovoru na pritožbo. Vendar pa je takšno tožnikovo tolmačenje drugega odstavka 2. člena Uredbe zmotno.

9. V času sklenjene pogodbe o zaposlitvi za najmanj pet let se skladno z drugim odstavkom 2. člena Uredbe posebna denarna nagrada v višini ene plače izplačuje enkrat letno, in sicer naslednji mesec po vsakem zaključenem letu opravljanja vojaške službe, razen v primeru, ko vojaška oseba sklene pogodbo o zaposlitvi za deset let, se ji naslednji mesec po končanem desetem letu opravljanja vojaške službe izplačata dve bruto plači na zaposlenega v Republiki Sloveniji.

Iz navedenega določila ne izhaja, da bi se nagradi iz prvega in drugega stavka tega določila seštevali, kot si to zmotno razlaga tožnik. Ker je tožnik v mesecu septembru 2020 izpolni pogoj desetih let opravljanja vojaške službe, je upravičen do nagrade v višini dveh plač, kot to pravilno ugotavlja pritožba. Zmotno je torej tožnikovo stališče, da mu poleg teh dveh plač pripada še ena plača za v letu 2020 končano opravljano leto vojaške službe.

10. Pritožba utemeljeno ugotavlja, da je določila Uredbe zmotno uporabilo tudi sodišče prve stopnje, čeprav iz drugih razlogov kot tožnik. Tako se je sodišče prve stopnje zmotno sklicevalo na 3. člen Uredbe, ki določa, da se vojaškim osebam izplača posebna denarna nagrada v višini ene povprečne bruto plače na zaposlenega v Republiki Sloveniji ob podaljšanju pogodbe o zaposlitvi za določen čas za vsako leto opravljanja vojaške službe. Posebna denarna nagrada se izplača enkrat letno, naslednji mesec po vsakem končanem letu opravljanja vojaške službe. Če vojaška oseba podaljša pogodbo o zaposlitvi za deset let, se ji po končanem desetem letu zaposlitve izplačata dve povprečni bruto plači na zaposlenega v Republiki Sloveniji. Kot izhaja iz že obrazloženega, se vtoževana nagrada za opravljeno deseto leto tožnikove vojaške službe, ki se je izteklo v letu 2020, nanaša na tožnikovo prvo sklenjeno pogodbo o zaposlitvi, zato bi moralo sodišče prve stopnje uporabiti že navedeno določilo drugega odstavka 2. člena Uredbe. Nagrade, ki bi se nanašala na čas veljavnosti druge tožnikove pogodbe o zaposlitvi, tožnik v tem postopku ne vtožuje. Iz 3. člena Uredbe pa tudi sicer ne izhaja, da bi bila vojaška oseba upravičena do nagrade v višini dveh plač že zaradi samega dejstva podaljšanja pogodbe, kot to zmotno navaja sodišče prve stopnje. Sodišče prve stopnje je tako tožniku zmotno prisodilo nagrado v višini dveh plač zaradi podaljšanja pogodbe in še eno plačo za opravljeno leto vojaške službe, ki se je izteklo v letu 2020. Kot že obrazloženo, je tožnik za opravljeno deseto leto vojaške službe, ki se je izteklo septembra 2020, upravičen do nagrade v višini (le) dveh plač.

11. Pritožba pa sodišču prve stopnje neutemeljeno očita, da se ni v zadostni meri opredelilo do toženkinega ugovora zastaranja in da zato sodbe v tem delu ni mogoče preizkusiti. Sodišče prve stopnje je ugovor zastaranja ustrezno obrazložilo v 9. točki obrazložitve sodbe in ga pravilno zavrnilo. Pravilno je obrazložilo, da je tožnik pravico do plačila v tem postopku vtoževanih nagrad, med njimi tudi nagrad v višini razlike med nagradami, do katerih je upravičen skladno z Uredbo, in nagradami, ki so mu pripadale po prej veljavni Uredbi o nagradah za sklenitev in podaljšanje pogodbe o zaposlitvi v Slovenski vojski (Ur. l. RS, št. 67/08), to je nagrad po drugem odstavku 7. člena nove Uredbe, pridobil šele z uveljavitvijo nove Uredbe, torej z dnem 1. 1. 2020. Zastaranje za vtoževane razlike v nagradah po drugem odstavku 7. člena Uredbe je tako lahko pričelo teči šele 2. 1. 2020 (prvi odstavek 336. člena Obligacijskega zakonika – Ur. l. RS, št. 83/01; OZ). Tožba je bila vložena 6. 4. 2022, torej pred potekom petletnega zastaralnega roka iz 202. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/2013 in nasl.; ZDR-1).

12. Utemeljena pa je pritožba zoper dosojeno višino zneskov povprečnih bruto plač na zaposlenega v Republiki Sloveniji. Uredba v 6. členu določa, da se za izračun višine posebne denarne nagrade po tej uredbi upoštevajo zadnji uradno objavljeni podatki o mesečni povprečni bruto plači v Republiki Sloveniji, ki jih objavlja Statistični urad Republike Slovenije. To določilo je treba uporabiti v povezavi z že navedenim drugim odstavkom 2. člena Uredbe, skladno s katerim se denarna nagrada izplačuje enkrat letno, in sicer naslednji mesec po vsakem končanem letu opravljanja vojaške službe oziroma naslednji mesec po končanem desetem letu opravljanja vojaške službe. Zato je pravilno pritožbeno stališče, da je za izračun višine nagrade treba uporabiti zadnji uradno objavljen podatek o mesečni povprečni bruto plači v Republiki Sloveniji v času, ko je vojaški osebi pripadla posamezna nagrada, torej v naslednjem mesecu po končanem letu opravljanja vojaške službe. Sodišče prve stopnje je zato zmotno sledilo tožniku, ki je tožbeni zahtevek oblikoval na višini zadnje uradno objavljene mesečne povprečne bruto plače v času vložitve tožbe.

13. Glede na vse navedeno je pritožbeno sodišče pritožbi delno ugodilo in sodbo sodišča prve stopnje spremenilo tako, da je dolžna toženka plačati tožniku nagrado v višini šestih plač, torej eno manj, kot jo je prisodilo sodišče prve stopnje. Pri tem je pritožbeno sodišče za izračun višine dveh plač nagrade za končanih deset let opravljanja vojaške službe, ki je zapadla v plačilo v mesecu oktobru 2020, upoštevalo zadnjo takrat objavljeno povprečno bruto plačo na zaposlenega v Republiki Sloveniji, to je bila plača za julij 2020, ki je znašala 1.811,28 EUR (Ur. l. RS, št. 132/2020); medtem ko je za izračun štirih plač nagrade (razlike med nagradami po stari in novi Uredbi na podlagi prehodne določbe drugega odstavka 7. člena Uredbe), ki so zapadle v plačilo z uveljavitvijo nove Uredbe, torej z dnem 1. 1. 2020, upoštevalo zadnjo takrat objavljeno povprečno bruto plačo na zaposlenega v Republiki Sloveniji, to je bila plača za oktober 2019, ki je znašala 1.741,70 EUR (Ur. l. RS, št. 82/2019). Upoštevaje navedeno je tožnik po tako spremenjeni sodbi upravičen do nagrade v skupnem znesku 10.589,36 EUR (4 x 1.741,70 EUR + 2 x 1.811,28 EUR). V presežku (za znesek 2.878,08 EUR) pa je pritožbeno sodišče tožbeni zahtevek zavrnilo (peta alineja 358. člena ZPP).

14. Posledično je pritožbeno sodišče spremenilo tudi odločitev o stroških postopka pred sodiščem prve stopnje (drugi odstavek 165. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP). Tožnik je (glede na v pritožbenem postopku spremenjeno sodbo) v postopku uspel z 79 % svojega zahtevka, zato je v tem deležu upravičen do povračila stroškov postopka. Sodišče prve stopnje je tožniku priznalo stroške v znesku 1.500,23 EUR, česar pritožba ne izpodbija, zato je pritožbeno sodišče temu znesku sledilo. Upoštevaje 79 % uspeh v postopku, je tožnik upravičen do povračila stroškov v znesku 1.185,18 EUR. Toženki pa je pritožbeno sodišče na podlagi njenega stroškovnika in v skladu z določili Odvetniške tarife (Ur. l. RS, št. 2/2015 in nasl.) priznalo naslednje utemeljeno priglašene stroške postopka: 500 točk za sestavo odgovora na tožbo, 375 točk za sestavo pripravljalne vloge, 500 točk za udeležbo na pripravljalnem in prvem naroku za glavno obravnavo, 80 točk za odsotnost iz pisarne zaradi poti na narok in še 24,55 točk za materialne stroške, skupaj torej 1.479,55 točk, kar (upoštevaje vrednost točke 0,60 EUR) znaša 887,73 EUR. Toženki je priznalo še kilometrino za prihod na narok na relaciji Novo mesto – Brežice – Novo mesto v znesku 39,56 EUR (46 km x 2 x 0,43 EUR/km). Skupaj je tako toženki priznalo stroške v znesku 927,29 EUR. Glede na 21 % uspeh v postopku, pa je toženka upravičena do povračila stroškov v znesku 194,73 EUR. Pritožbeno sodišče pa toženki ni priznalo priglašenega stroška za poročilo stranki, saj je ta strošek že zajet v že priznanih stroških, in za trajanje naroka, saj je ta trajal le 10 minut. Po medsebojnem pobotanju pravdnih stroškov je tako toženka dolžna tožniku povrniti stroške postopka pred sodiščem prve stopnje v znesku 990,45 EUR.

15. V preostalem delu pa je pritožbeno sodišče pritožbo kot neutemeljeno zavrnilo in v nespremenjenem delu potrdilo sodbo sodišča prve stopnje, saj je ugotovilo, da niso podani uveljavljani pritožbeni razlogi niti pritožbeni razlogi, na katere pazi pritožbeno sodišče po uradni dolžnosti (353. člen ZPP).

16. Ker je toženka s pritožbo delno uspela, je upravičena do delnega povračila stroškov pritožbenega postopka (prvi in drugi odstavek 165. člena ZPP v zvezi z drugim odstavkom 154. člena ZPP). Pritožbeno sodišče je toženki priznalo 625 točk za sestavo pritožbe in 12,5 točk za materialne stroške, kar (upoštevaje vrednost točke 0,60 EUR) skupaj znaša 382,50 EUR. Upoštevaje 21 % pritožbeni uspeh pa ji je tožnik dolžan povrniti stroške v znesku 80,33 EUR, v roku 15 dni, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od poteka tega roka dalje do plačila. Tožnik pa krije sam svoje stroške odgovora na pritožbo, saj ta ni v ničemer pripomogel k odločanju pritožbenega sodišča in tako ni bil potreben strošek (prvi odstavek 155. člena ZPP).

Tako tudi gradivo Predloga Uredbe z dne 16. 7. 2019, objavljeno na https://e-uprava.gov.si.

Uredba o posebnih denarnih nagradah ob sklenitvi in podaljšanju pogodbe o zaposlitvi v Slovenski vojski (2019) - člen 2, 2/2, 3, 6, 7, 7/2

Obligacijski zakonik (2001) - OZ  - člen 336, 336/1

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 202

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.