VDSS Sodba Pdp 109/2023
Sodna praksa Višjega delovnega in socialnega sodišča, 2023-03-30

Oddelek za individualne in kolektivne delovne spore

Jelka Zorman Bogunovič (preds.), dr. Martina Šetinc Tekavc (poroč.), mag. Klavdija Ana Magič

izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi delodajalca - obvestilna dolžnost - neupravičen izostanek z dela - možnost nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka - sprememba prvostopne sodbe

Čeprav se obstoj kršitve presoja v okviru ugotavljanja odpovednega razloga iz prvega odstavka 110. člena ZDR-1, je njeno naravo in težo treba upoštevati tudi pri presoji pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1. Tako je v zadevi odločilno, da je tožnica neupravičeno izostala z dela daljši čas, za katerega ji ni bil retroaktivno priznan bolniški stalež, pa tega toženi stranki ni sporočila. S tem je kršila najosnovnejšo dolžnost delavca - prihajanje na delo, pa tudi svojo obvestilno dolžnost, tega pa sodišče prve stopnje ni ustrezno upoštevalo.

Tožničino prepričanje, da bo njeni pritožbi zoper odločbo ugodeno (kar je navajala kot razlog za neobveščanje tožene stranke), ne izključuje njene obveznosti, da delodajalca seznani z razlogom svoje odsotnosti oziroma vsaj o nameravanem podaljšanju bolniškega staleža, v postopku pred sodiščem prve stopnje pa ni bilo ugotovljeno, da bi imela utemeljen razlog, ki bi ji to onemogočal. Tudi njeno subjektivno prepričanje o tem, da zaradi zdravstvenih težav še ni sposobna za delo, ne upravičuje ne njenega izostanka ne opustitve obvestilne dolžnosti.

- razveljavita VIII. in IX. točka izreka,

- preostali izpodbijani del sodbe pa spremeni tako, da se zavrne tožbeni zahtevek, ki se glasi:

"I. Ugotovi se, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 5. 2022, tožnici vročena 31. 5. 2022, nezakonita.

II. Pogodba o zaposlitvi, sklenjena 23. 12. 2016, se sodno razveže z dnem 19. 9. 2022.

III. Ugotovi se, da tožeči stranki delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 31. 5. 2022, temveč je trajalo do vključno 19. 9. 2022.

IV. Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni od vročitve pisnega odpravka sodbe tožečo stranko prijaviti v pokojninsko, zdravstveno in invalidsko zavarovanje za čas od 31. 5. 2022 do vključno 19. 9. 2022 in ji za navedeno obdobje priznati delovno dobo.

V. Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni od vročitve pisnega odpravka sodbe tožeči stranki za čas od 31. 5. 2022 do vključno 19. 9. 2022 plačati vsakomesečni znesek plače v višini 1.074,43 EUR, ki bi ga prejela, če bi delala, z zakonskimi zamudnimi obrestmi od ustreznega neto zneska od 18. dne v mesecu za pretekli mesec do plačila.

VI. Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni od vročitve pisnega odpravka sodbe tožeči stranki plačati sorazmerni del regresa za letni dopust za leto 2022 v višini 261,81 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi od 19. 9. 2022 dalje do plačila.

VII. Tožena stranka je dolžna v roku 8 dni od vročitve pisnega odpravka sodbe tožeči stranki plačati denarno povračilo v višini 2.014,29 EUR, v primeru zamude z zakonskimi zamudnimi obrestmi od ustreznega neto zneska, ki tečejo od prvega dne po izteku navedenega roka dalje do plačila."

II. Tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo.

1. Sodišče prve stopnje je z izpodbijano sodbo ugotovilo, da je izredna odpoved pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 5. 2022 nezakonita (I. točka izreka), pogodbo o zaposlitvi z dne 23. 12. 2016 sodno razvezalo 19. 9. 2022 (II. točka izreka) ter ugotovilo, da tožnici delovno razmerje pri toženi stranki ni prenehalo 31. 5. 2022, temveč je trajalo do 19. 9. 2022 (III. točka izreka). Toženi stranki je naložilo prijavo tožnice v pokojninsko, zdravstveno in invalidsko zavarovanje ter priznanje delovne dobe za čas od 31. 5. 2022 do 19. 9. 2022 (IV. točka izreka), plačilo vsakomesečnega zneska nadomestila plače 1.074,43 EUR z zakonskimi zamudnimi obrestmi za ta čas (V. točka izreka), ter plačilo sorazmernega dela regresa za letni dopust za leto 2022 v višini 261,81 EUR (VI. točka izreka) in denarnega povračila v višini 2.014,29 EUR, oboje z zakonskimi zamudnimi obrestmi. Kar je tožnica iz tega naslova zahtevala več ali drugače, je zavrnilo (VII. točka izreka). Toženi stranki je še naložilo plačilo stroškov tožnice 989,74 EUR na račun sodišča (VIII. točka izreka) ter odločilo, da je zavezanka za plačilo sodne takse (IX. točka izreka).

2. Tožena stranka se pritožuje zoper sodbo (z izjemo zavrnilnega dela sodbe v drugem odstavku VII. točke izreka) zaradi vseh pritožbenih razlogov. Soglaša z ugotovitvami sodišča prve stopnje, da tožnici ni bila kršena pravica do zagovora, da je tožena stranka v izredni odpovedi pogodbe o zaposlitvi tožnici utemeljeno očitala neopravičen izostanek z dela 13. 4. 2022 do 30. 4. 2022 in s tem hujšo kršitev obveznosti iz delovnega razmerja najmanj iz hude malomarnosti ter da sta tako podana odpovedna razloga iz 2. in 4. alineje prvega odstavka 110. člena ZDR-1. Zatrjuje pa nepravilno uporabo prvega odstavka 109. člena ZDR‑1 in nasprotuje presoji sodišča prve stopnje, da je ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank mogoče nadaljevati delovno razmerje do izteka odpovednega roka. Vztraja, da je dokazala, da to ni mogoče. Sklicuje se na izredno odpoved in izpoved zakonitega zastopnika glede porušenega zaupanja v tožnico. Navaja, da ima tožnica nekritičen odnos do dela in očitane kršitve, na kar kaže tudi opustitev pravice do zagovora ter neprevzemanje odgovornosti za njeno ravnanje, ki ga niti ni obžalovala. Poudarja, da je tožnica glede svoje odsotnosti ni obvestila vse do seznanitve z zavrnitvijo njene pritožbe zoper odločbo o nepodaljšanju bolniškega staleža, čeprav je vedela, da pritožba ne zadrži izvršitve odločbe in da bi morala na delo. Sodišču prve stopnje očita, da pri presoji možnosti nadaljevanja delovnega razmerja ni pravilno upoštevalo okoliščin in interesov obeh strank. Meni, da ni sodišče tisto, ki bi lahko presojalo, ali je zaupanje delodajalca v delavca izgubljeno, saj gre za subjektivno odločitev zakonitega zastopnika na podlagi objektivno danih dejstev in okoliščin obravnavane kršitve na strani delavca. Zavzema se za to, da je v okviru "vseh okoliščin" treba presojati predvsem naravo, težo in posledice kršitve, pri presoji "interesov obeh pogodbenih strank" pa, kako je kršitev vplivala na medsebojno razmerje med strankama. Sodišču prve stopnje očita, da je dalo preveliko težo okoliščinam v prid nadaljevanju delovnega razmerja, neutemeljeno je upoštevalo predvsem dejstvo, da je v posledici tožničine dolgotrajne bolniške odsotnosti tožena stranka uspela začasno organizirati delovni proces, ter da je njena nadrejena nista pričakovala na delu, (nezatrjevano dejstvo) da naj bi tožnica v času zaposlitve storila le to kršitev ter da je bila ponovno začasno nezmožna za delo od 2. 6. do 8. 6. 2022. Meni, da okoliščina, da je tožnica glede odločitve o pritožbi "klicala v Ljubljano", ne govori v korist nadaljevanja delovnega razmerja, saj je sodišče prve stopnje ugotovilo, da ni ravnala prav, saj svoje komunikacije ni primarno usmerila k toženi stranki, poleg tega je bil klic posledica poizvedovanja kadrovske službe tožene stranke, kaj je z njenim bolniškim staležem. Poudarja, da tožnica od 13. 4. do 30. 4. 2022 neupravičeno ni prišla na delo, delodajalca pa ni poklicala oziroma ga obvestila o okoliščinah odsotnosti, zato ji ni mogoče šteti v prid dejstva, da je takoj po seznanitvi z odločitvijo ZZZS (10. 5. 2022) stopila v stik s toženo stranko in prosila za odobritev letnega dopusta za nazaj. Opozarja na tožničino kršitev temeljne obveznosti iz delovnega razmerja. Meni, da tožnica ni imela pravice, da kljub predhodni daljši bolniški odsotnosti in temu prilagojenemu delovnemu procesu pri toženi stranki opusti obveznost obveščanja in nezakonito, brez posledic ostane doma. Pove, da se je ves čas daljše tožničine odsotnosti soočala s težavami pri organizaciji delovnega procesa zaradi njenega nadomeščanja. Navaja, da je utemeljeno pričakovala ter tožnici zaupala, da bo po poteku bolniškega staleža prišla na delo in da bo sproti sporočala vsakršno spremembo, ki vpliva na izpolnjevanje delovnih obveznosti. Opozarja na vpliv ugotovljene stopnje krivde tožnice na nemožnost nadaljevanja delovnega razmerja. Zatrjuje, da je tožnica kršila svoje obveznosti namenoma in se sklicuje na njeno izpoved, da je vedela, da se mora vrniti na delo, ter na izpoved njenega osebnega zdravnika, da jo je obvestil, da ji vložitev pritožbe ne daje pravice ostati doma. Trdi, da izgubo zaupanja dodatno utemeljuje dejstvo, da tožnica ni izkoristila pravice do zagovora, v katerem bi lahko pojasnila okoliščine svoje odsotnosti pred podano odpovedjo. Dalje navaja, da tožnica ni aktivno pristopila k reševanju situacije glede nepodaljšanja bolniškega staleža, da svojega ravnanja ni obžalovala niti ni prevzela odgovornosti zanj. Opozarja tudi na njeno izpoved, da si ne želi več delati pri toženi stranki, torej je tudi na njeni strani porušeno zaupanje. Zatrjuje tudi zmotno uporabo 118. člena ZDR-1 glede prisojenega nadomestila v višini treh povprečnih plač glede na tožničine zaposlitvene možnosti, težo kršitve in drugačno sodno prakso. Graja tudi priznanje kilometrine in urnine za pristop tožničine pooblaščenke na narok v Celju, saj ima v istem kraju podružnico. Predlaga spremembo izpodbijanega dela sodbe tako, da se tožbeni zahtevek v celoti zavrne, oziroma razveljavitev sodbe ter vrnitev zadeve sodišču prve stopnje v novo sojenje.

3. Pritožba je bila vročena tožnici, ki nanjo odgovarja, predlaga njeno zavrnitev in naložitev plačila stroškov odgovora na pritožbo toženi stranki. Soglaša z ugotovitvijo sodišča prve stopnje, da niso podane okoliščine, ki bi onemogočale nadaljevanje delovnega razmerja do izteka odpovednega roka, saj je tožena stranka 13. 4. 2022 ni pričakovala na delu in je uspela nemoteno organizirati delovni proces. Trdi, da je zatrjevano toženkino soočanje s težavami zaradi nadomeščanja ves čas njene odsotnosti nedovoljena pritožbena novota. Meni, da se vsebine kršitve ne upošteva pri vprašanju možnosti nadaljevanja delovnega razmerja, saj je samostojni pogoj za zakonito izredno odpoved. Sklicuje se na ugotovitve sodišča prve stopnje, da ni bila povsem pasivna, ob predlaganem podaljšanju bolniškega staleža se je enako kot prej tudi pritožila in utemeljeno pričakovala ugodno rešitev, saj se zanjo težave niso spremenile, kar izhaja iz izpovedi zdravnika. Pove, da se ni počutila sposobna za delo po 13. 4. 2022, od 2. 5. 2022 pa ji je bil ponovno odobren bolniški stalež. Zatrjuje, da kršitve ni storila z naklepom, temveč zgolj iz malomarnosti. Glede zagovora pove, da je prosila za drug termin, ter da gre za delavčevo pravico, ne obveznost. Zavrača trditev o neobžalovanju kršitve ter pove, da se neposredno na zakonitega zastopnika delavci niso obračali. Meni, da narava kršitve, upoštevaje vse okoliščine primera, ni taka, da bi onemogočala nadaljevanje delovnega razmerja. Sklicuje se na izpoved priče A. A. o velikem številu izostankov ter praksi, da v takem primeru delavci na zagovoru obrazložijo razlog odsotnosti, pogodba pa je bila v enem letu podana le tožnici. Sklicuje se na izpoved, da predhodno ni kršila pogodbe in da je bila upravičeno razočarana nad toženo stranko zaradi podaje izredne odpovedi, zaradi česar njenega obžalovanja ni bilo pričakovati, toženi stranki pa zato tudi ni več zaupala. Meni, da je nadomestilo po 118. členu ustrezno odmerjeno, stroški prevoza pa so pooblaščenki nastali, saj v podružnici nima zaposlenih odvetnikov. Priglaša stroške odgovora na pritožbo.

5. Na podlagi drugega odstavka 350. člena Zakona o pravdnem postopku (Ur. l. RS, št. 26/99 in nasl. – ZPP) je pritožbeno sodišče izpodbijani del sodbe preizkusilo v mejah razlogov, ki so navedeni v pritožbi, pri tem pa je po uradni dolžnosti pazilo na bistvene kršitve določb pravdnega postopka, navedene v citirani določbi, in na pravilno uporabo materialnega prava. Pri tem preizkusu je ugotovilo, da sodišče prve stopnje ni storilo bistvenih kršitev določb pravdnega postopka, na katere pritožbeno sodišče pazi po uradni dolžnosti, dejansko stanje je bilo pravilno ugotovljeno, vendar pa je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo materialno pravo glede vprašanja možnosti nadaljevanja delovnega razmerja tožnice pri toženi stranki.

6. V obravnavani zadevi je sodišče prve stopnje odločalo o zakonitosti izredne odpovedi pogodbe o zaposlitvi z dne 25. 5. 2022, ki jo je tožena stranka podala tožnici zaradi neupravičenega izostanka od 13. 4. 2022 do 30. 4. 2022, pri čemer tožene stranke o razlogih za svojo odsotnost ni obvestila. Pravilno je ugotovilo, da je bila tožnica v tem obdobju odsotna z dela, ne da bi imela odobren bolniški stalež ali bi imela drug upravičen razlog za svojo odsotnost, da tožene stranke vse do 5. 5. 2022 o svoji odsotnosti ni obvestila ter da je ravnala hudo malomarno in sta tako podana razloga za izredno odpoved pogodbe o zaposlitvi po 2. in 4. alineji prvega odstavka 110. člena Zakona o delovnih razmerjih (Ur. l. RS, št. 21/13 in nasl. – ZDR-1). V zvezi s tem je sodišče prve stopnje svojo odločitev natančno in argumentirano pojasnilo v obrazložitvi izpodbijane sodbe (zlasti v točki 9), na katero se pritožbeno sodišče sklicuje ter jo sprejema kot svojo.

7. Pritožba pa utemeljeno opozarja, da je sodišče prve stopnje zmotno uporabilo določbo prvega odstavka 109. člena ZDR-1, po kateri je pogoj za zakonitost izredne odpovedi, da ob upoštevanju vseh okoliščin in interesov obeh pogodbenih strank ni mogoče nadaljevati delovnega razmerja do izteka odpovednega roka oziroma do poteka časa, za katerega je bila sklenjena pogodba o zaposlitvi. Ob ugotovitvi vseh relevantnih okoliščin in interesov obeh strank pogodbe o zaposlitvi, ki imajo vpliv na presojo, ali je bil za zakonitost izredne odpovedi izpolnjen tudi ta pogoj, je pri njihovem tehtanju dalo preveliko težo tistim, ki so v korist presoji, da je bilo mogoče nadaljevanje delovnega razmerja do izteka odpovednega roka, in ni v zadostni meri upoštevalo tistih, ki govorijo v prid takojšnjemu prenehanju delovnega razmerja tožnice pri toženi stranki (prim. sodbo VSRS VIII Ips 22/2021).

8. Obstoj pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 (torej možnost oziroma nemožnost nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka) se presoja glede na njegovo objektivno in glede na njegovo subjektivno komponento. Objektivno oziroma stvarno komponento predstavljajo vse okoliščine primera, ki se nanašajo predvsem na naravo in težo storjene hujše kršitve ter njene posledice, subjektivno komponento pa predstavljajo interesi obeh strank, na oblikovanje katerih je vplivala hujša kršitev in ki se odražajo v medsebojnem odnosu oziroma medsebojnem zaupanju in s tem povezano možnostjo nadaljevanja delovnega razmerja.

9. Sodišče prve stopnje je pri presoji izpolnjevanja pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 upoštevalo:

- da glede na predhodno daljšo tožničino odsotnost z dela zaradi bolniškega staleža (od 3. 8. 2021) tožena stranka tožnice 13. 4. 2022, ko je bila glede na odločbo ZZZS ponovno sposobna za delo, ni pričakovala na delu,

- da glede na navedeno tožničina neupravičena odsotnost z dela ni v ničemer vplivala na delovni proces tožene stranke in na njegovo organizacijo, saj je bil že pred neupravičeno odsotnostjo prilagojen temu, da tožnice ni na delu,

- da je bila tožnica tudi kasneje ponovno začasno nezmožna za delo od 2. 6. 2022 do 8. 6. 2022,

- da je tožničin osebni zdravnik izpovedal, da se za tožnico njene zdravstvene težave v spornem obdobju niso spremenile in da je sama zase utemeljeno pričakovala podaljšanje bolniškega staleža,

- da je tožnica takoj po seznanitvi z odločitvijo pritožbenega organa ZZZS stopila v stik s toženo stranko in skušala za nazaj urediti svojo odsotnost, pred tem pa je "klicala v Ljubljano, da čim prej dobi svojo odločbo",

- da se komunikaciji s toženo stranko ni izogibala in ni bila povsem pasivna in indiferentna, saj se je odzvala najmanj na klic kadrovske službe tožene stranke, skušala pa je tudi preložiti termin zagovora,

- da je bila pri toženi stranki zaposlena pet let in pol ter da je v tem času storila le kršitev, ki je bila podlaga za izredno odpoved.

Glede na vse navedeno je sklenilo, da storjena kršitev ne more v takšni meri omajati medsebojnega zaupanja, da delovnega razmerja ne bi bilo mogoče nadaljevati niti do izteka odpovednega roka. Navedena presoja sodišča prve stopnje ni materialnopravno pravilna in odstopa od upoštevne sodne prakse (prim. s sodbama VSRS VIII Ips 22/2021 in VIII Ips 143/2017 ter sodbami pritožbenega sodišča Pdp 537/2022, Pdp 588/2022, Pdp 526/2022, Pdp 315/2022 in Pdp 384/2022).

10. Pri ugotavljanju možnosti nadaljevanja delovnega razmerja do izteka odpovednega roka v konkretnem primeru sodišče prve stopnje ni v zadostni meri upoštevalo objektivne komponente, tj. okoliščin primera, ki se nanašajo na naravo in težo storjene hujše kršitve ter njene posledice. Ne glede na to, da se presoja obstoj kršitve v okviru ugotavljanja odpovednega razloga iz prvega odstavka 110. člena ZDR-1, je njeno naravo in težo treba upoštevati tudi pri presoji pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1. Tako je v zadevi odločilno, da je tožnica neupravičeno izostala z dela daljši čas (od 13. 4. 2022 do 30. 4. 2022), za katerega ji ni bil retroaktivno priznan bolniški stalež,

vse do 10. 5. 2022 pa tega toženi stranki ni sporočila. S tem je kršila najosnovnejšo dolžnost delavca – prihajanje na delo, pa tudi svojo obvestilno dolžnost, tega pa sodišče prve stopnje ni ustrezno upoštevalo. Pri presoji možnosti nadaljevanja delovnega razmerja bi moralo izhajati predvsem iz narave in teže dejanja tožnice, tako pa je v okviru objektivne komponente nepravilno priznalo prevladujočo težo dejstvu, da toženi stranki zaradi nadaljnjega izostanka tožnice niso nastale nove organizacijske težave, ker nadrejena nista vedela, da bi se 13. 4. 2022 tožnica morala vrniti na delo. Delodajalec upravičeno pričakuje, da bo delavec po tem, ko je ugotovljena njegova zmožnost za delo, prišel na delo oziroma ga v nasprotnem primeru obvestil o razlogih za izostanek. Nenazadnje o tem, da bi se tožnica morala vrniti na delo, njena nadrejena nista bila obveščena prav zato, ker tožnica po prejemu odločbe z dne 6. 4. 2022 tožene stranke ni obvestila o tem, da od 13. 4. 2022 bolniškega staleža nima odobrenega. Tožničino prepričanje, da bo njeni pritožbi zoper odločbo ugodeno (kar je navajala kot razlog za neobveščanje tožene stranke), ne izključuje njene obveznosti, da delodajalca seznani z razlogom svoje odsotnosti oziroma vsaj o nameravanem podaljšanju bolniškega staleža, v postopku pred sodiščem prve stopnje pa ni bilo ugotovljeno, da bi imela utemeljen razlog, ki bi ji to onemogočal. Tudi njeno subjektivno prepričanje o tem, da zaradi zdravstvenih težav še ni sposobna za delo, ne upravičuje ne njenega izostanka ne opustitve obvestilne dolžnosti. Tožničino sklicevanje na izpoved njenega osebnega zdravnika, da se zanjo njene zdravstvene težave v spornem obdobju niso spremenile in da je sama zase utemeljeno pričakovala podaljšanje bolniškega staleža, ni okoliščina, ki bi lahko pozitivno vplivala na možnost nadaljevanja delovnega razmerja, saj je dokazni postopek jasno pokazal, da se je tožnica zavedala, da od 13. 4. 2022 dalje nima odobrenega bolniškega staleža, da torej njena odsotnost ni upravičena, s čimer jo je seznanil tudi njen osebni zdravnik B. B., ki jo je opozoril, da bo v težavah, če pri delodajalcu ne bo uredila svojega statusa, in da ji vložitev pritožbe ne daje pravice ostati doma. Sodišče prve stopnje je ugotovilo tudi to, da je zdravnik zaslišan kot priča zanikal, da bi tožnici dejal, da lahko utemeljeno pričakuje podaljšanje bolniškega staleža. Tožena stranka v pritožbi tudi utemeljeno opozarja, da dejstvo, da je bila tožnica kasneje ponovno nezmožna za delo, ni okoliščina, ki bi bila v prid ugotovitvi o možnosti nadaljevanja delovnega razmerja.

11. Sklep sodišča prve stopnje, da tožnica pri komunikaciji s toženo stranko ni bila povsem pasivna, se (kot izhaja iz obrazložitve izpodbijane sodbe) nanaša na obdobje po neupravičeni odsotnosti z dela, zato ni relevanten pri ugotavljanju možnosti nadaljevanja delovnega razmerja. Po ugotovitvah sodišča prve stopnje tožnica sploh ni komunicirala s toženo stranko vse do 5. 5. 2022, ko je vrnila klic kadrovski službi tožene stranke, ki je poizvedovala o bolniškem listu za obdobje od 13. 4. 2022 do 30. 4. 2022, šele po tem klicu pa je tudi poizvedovala pri ZZZS, kdaj bo odločeno o njeni pritožbi. Vračila klica kadrovski službi ter klica na ZZZS tako ni mogoče šteti za ustrezno aktivnost tožnice glede reševanja problema njene neupravičene odsotnosti z dela, ki se je je zavedala že od 13. 4. 2022. Tudi sicer je tedaj kadrovski službi tožene stranke pojasnila le, da čaka na odločitev o pritožbi. Šele 10. 5. 2022, ko je izvedela, da ji za obdobje od 13. 4. 2022 do 30. 4. 2022 ni bil retroaktivno priznan bolniški stalež, je kontaktirala toženo stranko in prvič samoiniciativno predlagala rešitev nastale situacije tako, da ji nadrejeni odobri izrabo letnega dopusta za nazaj. Na podlagi teh ugotovljenih dejstev je treba ugotoviti, da je bila tožnica od 13. 4. 2022 pa vse do 5. 5. 2022 povsem pasivna v povezavi z neupravičenim izostankom z dela (kot je ugotovilo sodišče prve stopnje, svoje komunikacije primarno ni usmerila k toženi stranki), šele 10. 5. 2022 pa je nato prvič predlagala toženi stranki kakršnokoli rešitev nastale situacije, pri čemer delodajalec delavcu ni dolžan v primeru neupravičenega izostanka za nazaj odobriti letnega dopusta. Tudi predlog za prestavitev termina zagovora, ki ga sodišče prve stopnje šteje za komunikacijo tožnice s toženo stranko, po sami naravi stvari ne predstavlja take komunikacije, ki bi bila usmerjena k razreševanju neupravičenega izostanka z dela, saj je bil podan šele po prejeti pisni obdolžitvi pred izredno odpovedjo.

12. V zvezi s presojo, ali je bilo možno nadaljevanje delovnega razmerja tožnice pri toženi stranki, je nadalje pomembno, s kakšno stopnjo krivde je tožnica kršila svoje delovne obveznosti, česar sodišče prve stopnje prav tako ni upoštevalo kot okoliščine v škodo možnosti nadaljevanja delovnega razmerja. Tožnici je bilo po ugotovitvah sodišča prve stopnje povsem jasno, da bi morala po 13. 4. 2022 na delo, ker se ji je po zadnji odločbi ZZZS bolniški stalež iztekel 12. 4. 2022, pa se ni zglasila na delu niti ni tožene stranke o tem obvestila, čeprav je bila s strani zdravnika opozorjena na možnost težav pri delodajalcu, če ji stalež ne bo odobren. Sodišče prve stopnje je pravilno ugotovilo, da je kršitev storila najmanj iz hude malomarnosti, saj je povsem opustila dolžno skrbnost, ki se utemeljeno pričakuje od vsakega povprečnega delavca v primeru odsotnosti z dela po izteku bolniškega staleža.

13. Tožena stranka v pritožbi utemeljeno graja sklep sodišča glede subjektivne komponente pogoja iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1, ki jo predstavljajo interesi obeh strank, na oblikovanje katerih je vplivala hujša kršitev in ki se odražajo v medsebojnem zaupanju. Glede na to, da je tožnica kršila najosnovnejšo dolžnost delavca, tj. dolžnost prihajanja na delo, in da delodajalca skoraj en mesec tudi ni obveščala o relevantnih okoliščinah v zvezi s svojim izostankom z dela, je izguba zaupanja tožene stranke v tožnico, ki jo je zatrjevala tožena stranka in je o njej izpovedal zakoniti zastopnik tožene stranke, upravičena in objektivno utemeljena. Dejstvo, da tožena stranka zaradi tožničine neupravičene odsotnosti ni utrpela organizacijskih težav, ne pomeni, da medsebojno zaupanje ni načeto do te mere, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče. Okoliščine, da je tožnica delala pri toženi stranki pet let in pol, njena izpoved, da je to njena edina kršitev (ki nima ustrezne trditvene podlage) ter njen zatrjevani interes, da bi nadaljevala z delovnim razmerjem pri toženi stranki (ki sicer iz njene izpovedi ne izhaja), ne morejo pretehtati nad okoliščinami in interesi tožene stranke, saj je glede na naravo in težo kršitve ter tožničino stopnjo krivde zaupanje tožene stranke v tožnico upravičeno omajano do te mere, da nadaljevanje delovnega razmerja ni mogoče.

14. Glede na navedeno je pritožba utemeljena, zato je pritožbeno sodišče sodbo v ugodilnem delu, ki se nanaša na tožničin zahtevek za ugotovitev nezakonitosti odpovedi in njene posledice, spremenilo tako, da je tožbeni zahtevek zavrnilo (5. alineja 358. člena ZPP). Ob ugotovljeni kršitvi iz 2. in 4. alineje prvega odstavka 110. člena ter podanem pogoju iz prvega odstavka 109. člena ZDR-1 je namreč tožena stranka tožnici zakonito izredno odpovedala pogodbo o zaposlitvi. Zaradi tako spremenjenega uspeha tožene stranke v postopku pred sodiščem prve stopnje, ni podlage, da bi bila za tožnico kot upravičenko do BPP dolžna povrniti stroške postopka na račun sodišča (154. člen ZPP), niti ni zavezanka za plačilo sodne takse (drugi odstavek 3. člena Zakona o sodnih taksah, Ur. l. RS, št. 37/08 in nasl. – ZST-1). Glede na to je pritožbeno sodišče odločitvi o obveznosti tožene stranke glede povračila stroškov tožnice in njeni zavezanosti za plačilo sodne takse iz VIII. in IX. točke izreka razveljavilo.

15. Ker je tožena stranka s pritožbo v celoti uspela, tožnica sama krije svoje stroške odgovora na pritožbo (drugi odstavek 165. člena ZPP v zvezi s prvim odstavkom 154. člena ZPP).

Drugače kot v zadevah VSRS VIII Ips 200/2018 v povezavi s sodbo pritožbenega sodišča Pdp 584/2016 ter pritožbenega sodišča Pdp 449/2022 in Pdp 388/2021, zaradi česar so te odločitve v bistvenem drugačne od obravnavane.

Zakon o delovnih razmerjih (2013) - ZDR-1  - člen 109, 109/1, 110, 110/1, 110/1-2, 110/1-4

*Zadeve, v katerih je sodišče sprejelo vsebinsko enako stališče o procesnih oz. materialnopravnih vprašanjih.